Лиан Хърн

Пророчеството

(книга втора от "Кланът Отори")

Предговор

Настоящите събития се случват в годината след смъртта на владетеля Отори Шигеру в Инуяма, главната крепост на клана Тохан. Оглавяващият клана Тохан Ийда Садаму е убит в знак на отмъщение — по всеобщо убеждение отмъстителят е момъкът Томасу, осиновен от Шигеру под името Такео и наследник на клана Отори. Господството на Тохан в Трите провинции е сринато от владетеля Араи Дайичи, член на клана Сейшуу от Кумамото. Араи се възползва от хаоса след падането на Инуяма и завзема властта в цялата област. Надява се също така да сключи съюз и с Такео, защото всички прогнозират брак между наследника на Отори и Ширакава Каеде, единствената законна господарка на апетитните владения Маруяма и Ширакава.

В същото време обаче Такео се разкъсва между предсмъртната заръка на осиновителя си Шигеру, който е настоявал младежът да се ожени за госпожица Ширакава и да оглави клана Отори, и властническите претенции, предявявани към него от водача на фамилията Кикута, от която е родът на истинския му баща. Тази фамилия заедно с още няколко образува тайна организация, наречена Племето — обединяват ги особените сили и заложби, които по рождение притежават всички членове. Такео се оказва изключително даровит, заради което Племето е готово на всичко, за да го задържи в редиците си. Младежът се отказва от наследството на Шигеру и от брака си с Каеде, в която е влюбен страстно, за да се присъедини към Племето, тъй като се чувства обвързан с тях по силата на своя произход и на положената клетва.

Отори Шигеру е погребан в Тераяма — старинен, добре укрепен и изключително уединен храм високо в планината в сърцето на Средната провинция. След битките при Инуяма и Кушимото Араи посещава храма, за да се поклони на гроба на своя загинал съратник и да потвърди принадлежността си към новия съюз. Тук Такео и Каеде се срещат за последен път.

Когато вятър

в нощите нахлува,

струйва се дъждът.

Когато дъжд пропива

мрака нощен,

сипва се снегът.

Из „Диалог за нищетата“ от Яманоуе Но Окура[1]

Кланът Отори

Герои

Кланове

Кланът Отори (Средната провинция; главен крепостен град: Хаги):

Отори Шигеру[2] — законен наследник на клана (1)[3].

Отори Такеши — негов по-малък брат, убит от клана Тохан (п.)[4].

Отори Такео — (по рождение Томасу) негов осиновен син (1).

Отори Шигемори — баща на Шигеру, убит в битката при Яегахара (п.).

Отори Ичиро — далечен роднина, учител на Шигеру и Такео (1).

Чийо; Харука — прислужници в имението (1).

Широ — дърводелец (1).

Отори Шоичи — чичо на Шигеру, понастоящем главен владетел в клана (1).

Отори Масахиро — негов по-малък брат (1).

Отори Йошитоми — син на Масахиро (1).

Мийоши Кахей; Мийоши Гемба — братя, приятели на Такео (1).

Мийоши Сатору — техен баща, капитан на охраната в крепостта Хаги (3).

Ендо Чикара — главен васал (3).

Терада Фумифуса — пират (3).

Терада Фумио — негов син, приятел на Такео (1).

Рьома — рибар, незаконен син на Масахиро (3).

Кланът Тохан (Източната провинция; крепостен град: Инуяма):

Ийда Садаму — господар на клана (1).

Ийда Нариаки — негов братовчед (3).

Андо; Абе — негови васали (1).

Владетелят Ногучи — негов съюзник (1).

Господарката Ногучи — негова съпруга (1).

Джунко — прислужница в имението Ногучи (1).

Кланът Сейшуу (Съюз на няколко древни фамилии; Западната провинция; главни крепостни градове: Кумамото и Маруяма):

Араи Дайичи — военачалник (1).

Нива Сатору — васал (2).

Акита Цутому — васал (2).

Сонода Мицуру — племенник на Акита (2).

Маруяма Наоми — владетелка на областта Маруяма, любима на Шигеру (1).

Марико — нейна дъщеря (1).

Сачие — нейна прислужница (1).

Сугита Харуки — васал (1).

Сугита Хироши — негов племенник (3).

Сакаи Масаки — братовчед на Хироши (3).

Владетелят Ширакава (1).

Каеде — неговата най-голяма дъщеря, братовчедка на владетелката Маруяма (1).

Аи; Хана — негови дъщери (2).

Аяме; Манами — прислужници в имението (2).

Акане (3).

Амано Тензо — васал на Ширакава (1).

Шоджи Кийоши — главен васал на владетеля Ширакава (1).

Племето

Фамилията Муто:

Муто Кенджи — учител на Такео, господарят (1).

Муто Шизука — племенница на Кенджи и компаньонка на Каеде (1).

Зенко; Таку — нейни синове (3).

Муто Сейко — съпруга на Кенджи (2).

Муто Юки — дъщеря на Кенджи и Сейко (1).

Муто Юзуру — братовчед (2).

Кана; Мияби — прислужници (3).

Фамилията Кикута:

Кикута Исаму — истинският баща на Такео (п.).

Кикута Котаро — негов братовчед, господарят (1).

Кикута Госабуро — по-малкият брат на Котаро (2).

Кикута Акио — техен племенник (1).

Кикута Хаджиме — борец (2).

Садако — прислужница (2).

Фамилията Курода:

Курода Шинтаро — прочут наемен убиец (1).

Кондо Киичи (2).

Имаи Казуо (2).

Кудо Кейко (2).

Други

Владетелят Фудживара — благородник, прокуден от столицата и пратен в изгнание (2).

Мамору — негово протеже и компаньон (2).

Оно Риеко — негов братовчед (3).

Мурита — васал (3).

Мацуда Шинген — игумен на Тераяма (2).

Кубо Макото — монах, най-близкият приятел на Такео (1).

Джин-Емон — бандит (3).

Джиро — син на земеделец (3).

Джо-Ан — низвергнат от обществото (1).

Коне

Раку — сив, с черна грива и опашка; първият кон на Такео, подарява го на Каеде.

Кю — черен, принадлежал на Шигеру, изчезнал в Инуяма.

Аои — черен (полубрат на Кю).

Ки — дорестият кон на Амано.

Шън — дорестият кон на Такео (много интелигентен).

Първа глава

Ширакава Каеде лежеше потънала в дълбокия сън, граничещ с несвяст, който Кикута умееха да предизвикват само с поглед. Нощта превали, зората се сипна и звездите избледняха, звуците на храма се извисяваха и заглъхваха около нея, но тя не помръдваше. Не чуваше своята приятелка Шизука, която от време на време тревожно произнасяше името й, опитвайки се да я събуди. Не усещаше дланта й върху челото си. Не долавяше и гълчавата от пратениците на владетеля Араи Дайичи, които все по-настоятелно съобщаваха желанието на господаря им да разговаря с владетелката Ширакава. Дишането й бе спокойно и равномерно, а чертите й бяха застинали, наподобявайки маска.

Привечер характерът на съня й видимо се промени. Клепачите й затрепкаха, а устните й сякаш се разтеглиха в усмивка. Пръстите й, до този момент присвити в юмрук, се изпънаха.

„Имай търпение. Той ще дойде за теб.“

Каеде сънуваше, че се е вледенила. Думите отекнаха в съзнанието й съвсем отчетливо. В съня й нямаше страх, само усещане, че е обгърната от нещо хладно и бяло в един свят на безмълвие и скованост.

Очите й се отвориха. Още не беше мръкнало. Сенките й подсказаха, че е привечер. Звънна разлюлян от вятъра чан, само веднъж, и после въздухът застина неподвижен. Денят, за който нямаше никакъв спомен, вероятно е бил топъл. Тилът й под дългите коси бе влажен от пот. Откъм стрехите се носеше приглушено цвърчене на лястовици. Скоро щяха да отлетят на юг. Вече бе есен.

Звуците на птиците й напомниха за рисунката, която тук, на същото това място, преди няколко седмици й бе подарил Такео — скица на дива горска птица, която й бе внушила мисъл за свободата; беше се загубила заедно с всичките й вещи, сватбени роби и други дрехи по време на пожара, пламнал в крепостта Инуяма. Вече не притежаваше нищо. Шизука й бе намерила няколко стари роби от обитателите на къщата, в която бяха отседнали, бе взела назаем от тях гребени и разни други неща от първа необходимост. Преди това не се бе озовавала на подобно място — къща на търговец, облъхната от тежкия мирис на ферментираща соя, пълна с хора, които гледаше да избягва, защото всички — и най-вече слугите — неизменно я заглеждаха, а някои от прислужничките даже идваха да я съзерцават скришом, надничайки през преградите.

Каеде се опасяваше, че всички щяха да разберат какво й се бе случило през оная нощ, когато Инуяма бе превзета. Беше убила Ийда Садаму, беше се любила с Такео, беше се сражавала редом с него, стиснала меча на жертвата си. Не можеше да повярва, че бе извършила всичко това. Понякога си мислеше, че е омагьосана, както гласеше мълвата. Според слуховете, ако някой мъж я пожелаеше, не след дълго намираше смъртта си… и си беше истина. Вече неколцина бяха мъртви. Но не и Такео!

Откакто онзи пазач се бе нахвърлил върху нея, докато бе заложница в имението на Ногучи, тя изпитваше неистов страх от мъжете. Ужасът, с който я изпълваше Ийда, я бе тласнал към отчаяни действия, за да се защити от него; но Такео не я плашеше. Единственото, което й се искаше, бе да се притисне до гръдта му. От първата им среща в Цувано тялото й неизменно копнееше за неговото. Желаеше да я докосва, да усеща допира на кожата му. Сега, щом си спомни за онази нощ, Каеде си даде сметка с възобновена яснота, че може да се омъжи единствено за него, че не би могла да обича другиго. Ще бъда търпелива, обеща си тя. Но откъде идваха тези думи?

Обърна леко глава и различи силуета на Шизука в края на верандата. Отвъд се издигаха старите дървета на светилището. Въздухът бе наситен с мирис на кедри и прах. Звънът на храмовите камбани отбеляза вечерния час. Каеде не промълви нито дума. Не искаше да говори с никого, нито да чува нечий глас. Жадуваше да се върне в онова място, сковано от лед, където я бе отвел сънят.

После, през танца на прашинките, осветени от последните слънчеви лъчи, тя съзря един образ; в първия миг го помисли за дух, но не беше, защото имаше плът; беше там, безспорен и реален, блестящ като току-що навалял сняг. Взря се в него, дори се надигна от постелята, но щом го разпозна — беше Бялата богиня на състраданието и милостта, — той тутакси изчезна.

— Какво има? — Шизука долови движението и се втурна към постелята.

Каеде впери поглед в нея и съзря дълбоката загриженост в очите й. Осъзна колко скъпа й бе станала тази жена, нейната най-близка, всъщност единствена, приятелка.

— Нищо. Полусън.

— Добре ли сте? Как се чувствате?

— Не знам. Усещам… — гласът на Каеде секна. Тя се взря в Шизука и няколко мига остана безмълвна. — Цял ден ли съм спала? Какво се е случило с мен?

— Не биваше да го прави, не и върху теб… — отсече Шизука. Гласът й бе изпълнен със загриженост и гняв.

— Такео ли?

Шизука кимна:

— Нямах представа, че го умее. Тази способност е отличителна черта на фамилията Кикута.

— Последното, което си спомням, са очите му. Взряхме се един в друг и после съм заспала — след кратко мълчание Каеде продължи: — Той замина, нали?

— Чичо ми Муто Кенджи и Котаро, главата на клана Кикута, дойдоха за него снощи — отвърна Шизука.

— И повече няма да го видя? — Каеде си спомни отчаянието, което я бе обзело предишната нощ, преди дългия безпаметен сън. Бе умолявала Такео да не я оставя. Бъдещето без него я бе изпълнило с ужас; отказът му да остане с нея — с гняв и болка. Но всички тези вълнения се бяха уталожили.

— Трябва да го забравите — каза Шизука, пое ръката й в своите и я погали нежно. — Оттук нататък неговият и вашият живот са разделени безвъзвратно.

Каеде се усмихна леко. „Не мога да го забравя, откликна тя мислено. Нито е възможно някой да ми го отнеме. Спах в леда и видях Бялата богиня.“

— Добре ли сте? — попита отново Шизука с тревожна настойчивост. — Малцина оцеляват от съня на Кикута… Обикновено издъхват, преди да се събудят. Нямам представа, какво може да ви е причинил.

— Не ми е навредил, но някак ме е променил. Чувствам се така, все едно не знам нищо. Сякаш тепърва трябва да научавам всичко…

Озадачена, Шизука коленичи пред нея и впери въпросителен поглед в лицето й:

— Какво ще правите сега? Ще се върнете ли в Инуяма с Араи?

— Мисля да се прибера у дома при родителите си. Копнея да видя мама. Толкова ме е страх да не си е отишла, докато ни бавеха в Инуяма. Тръгвам още утре заран. Предполагам, че трябва да уведомиш владетеля Араи.

— Разбирам тревогата ви — отвърна Шизука. — Но Араи може да не е склонен да ви пусне да заминете.

— Тогава ще се наложи да го убедя — каза Каеде спокойно. — Но първо ми дай да хапна нещо. Би ли помолила да ми приготвят вечеря? И ми донеси малко чай, ако обичаш.

— Господарке — Шизука се поклони и напусна верандата.

Докато тя се отдалечаваше, Каеде чу жалните трели на флейта, които долитаха откъм градината зад храма. Не виждаше свиреца, но реши, че знае кой е — един от младите монаси. Беше се запознала с него първия път, когато бяха посетили храма, за да разгледат прочутите рисунки на Сешу[5], но не си спомняше името му. Музиката й разказваше за неизбежността на страданието и загубата. Излезе вятър и разлюля клоните на дърветата; откъм планината се разнесе зов на бухал.

Шизука се върна с чая и й наля една чашка. Каеде отпи предпазливо, все едно го опитваше за пръв път; всяка капчица имаше свой отделен, наситен с пушек вкус върху езика й. А когато възрастната жена, която се грижеше за гостите, донесе ориз и зеленчуци, сготвени с бобова извара, се почувства така, все едно ядеше за първи път. Безмълвно се дивеше на новите сили, които се бяха отключили в нея.

— Владетелят Араи настоява да разговаря с вас преди залез-слънце — съобщи Шизука. — Уведомих го, че не сте добре, но той настоя. Ако не сте в състояние да се срещнете с него точно сега, ще отида и ще му предам.

— Не съм сигурна, че можем да си позволим да се отнасяме с владетеля Араи по този начин — каза Каеде. — След като ми нарежда, значи трябва да се подчиня.

— Много е ядосан — поясни Шизука с приглушен глас. — Чувства се засегнат и вбесен от изчезването на Такео. За него това е провал на два важни съюза. Сега почти със сигурност ще му се наложи да се сражава срещу клана Отори, без да разчита на подкрепата на Такео. А и се беше надявал на скорошен брак между вас…

— Не говори за това — прекъсна я Каеде. Приключи с ориза, остави пръчиците върху подноса и се поклони в знак на благодарност за поднесената храна.

Шизука въздъхна:

— Араи не схваща същността на Племето, не разбира как действат, какво се изисква от онези, които принадлежат към него…

— А знае ли, че и ти си от Племето?

— Знаеше, че си имам начини да установявам разни неща, да предавам съобщения. Беше доволен, че може да използва уменията ми, за да сключи съюз с владетеля Шигеру и с господарката Маруяма. Беше чувал за Племето, но като повечето хора смяташе, че едва ли са нещо повече от гилдия. Когато разбра, че са замесени в смъртта на Ийда, беше изумен, макар че имаше изгода от случилото се — тя млъкна за момент и после добави тихо: — Вече ми няма никакво доверие… сигурно се пита как е спал с мен толкова пъти, без самият той да е намерил смъртта си. Е, със сигурност повече няма да спим заедно. С това е свършено.

— Страхуваш ли се от него? Заплашвал ли те е?

— Разгневен е — отвърна Шизука. — Чувства, че съм го предала… даже по-лошо — че съм го направила на глупак. Мисля, че никога няма да ми прости — в гласа й се прокрадна горчива нотка. — Бях най-близкият му довереник, негова любовница и приятел още от времето, когато бях почти дете. Родих му двама синове. При все това незабавно би издал заповед за смъртта ми, ако не беше вашето присъствие.

— Ще убия всеки, който се опита да ти причини зло! — заяви Каеде.

Шизука се усмихна:

— Колко свирепа изглеждате!

— Хората умират лесно — заяви Каеде с безизразен глас. — От убождане с игла, от острие на нож. Ти ме научи на това…

— Да, но тепърва ще има да се убеждавате в това — отвърна Шизука. — Макар че в Инуяма се справихте добре. Такео ви дължи живота си…

За момент Каеде остана безмълвна. После каза с приглушен глас:

— Не знаеш всичко…

Шизука се втренчи в нея:

— Какво не знам? Да не би убийството на Ийда да е ваше дело? — прошепна тя.

Каеде кимна:

— Такео отсече главата му, но той вече бе мъртъв. Сторих онова, което ти ми каза, иначе той щеше да ме насили…

Шизука сграбчи ръцете й:

— Пазете го в пълна тайна! Никой никога не бива да го узнава… Иначе няма да пощадят живота ви!

— Не изпитвам вина или угризения — рече Каеде. — Не се срамувам, че защитих честта си и постигнах отмъщение за смъртта на владетеля Шигеру, на господарката Маруяма и на нероденото й дете, както и на всички останали невинни хора, които Ийда е измъчвал и погубвал.

— Въпреки това — ако станалото се разчуе, ще бъдете най-сурово наказана. Мъжете ще решат, че светът се е обърнал наопаки, щом жени започват да мъстят с оръжие в ръка.

— Моят свят вече се е преобърнал — заяви Каеде. — И все пак трябва да отида и да се срещна с владетеля Араи. Донеси ми… — тя млъкна и се засмя. — Щях да кажа: „Донеси ми някакви дрехи“, но нали нямам. Нямам нищо!

— Имате кон — отвърна Шизука. — Такео ви остави сивия.

— Оставил ми е Раку? — Каеде се усмихна — искрена усмивка, която озари лицето й. Тя се взря в далечината с тъмни и замислени очи.

— Господарке? — Шизука я докосна по рамото.

— Среши косите ми и прати вест на владетеля Араи, че ще го посетя.

Беше почти мръкнало, когато двете излязоха от стаята и се отправиха към главните помещения за гости, където бяха отседнали Араи и хората му. Под дърветата край храма и нагоре по склона блещукаха светлини — опечалени, те стояха с горящи факли в ръце около гроба на владетеля Шигеру. Дори и в този час идваха хора да се поклонят, носеха тамян и приношения, поставяха фенери и свещи на земята край камъка, дирейки помощта на мъртвия, който с всеки изминал ден все повече се превръщаше за тях в божество.

„Нека почива под саван от пламък“, каза си Каеде, самата тя в безмълвна молитва към Шигеру за напътствия, докато обмисляше какво да каже на Араи. Тя бе наследница на клановете Ширакава и Маруяма; знаеше, че Араи ще търси здрав съюз с нея, вероятно чрез брак, който да я обвърже във властта, която той вече трупаше. Бяха разговаряли няколко пъти по време на пребиваването й в Инуяма, както и докато пътуваха, но вниманието на Араи бе заето главно с обезпечаване сигурността на провинциите и със стратегии относно бъдещето им. Той не бе споделил с нея как възнамерява да действа, но бе изразил желание бракът с фамилията Отори да се осъществи. Някога… сякаш преди цял един живот… тя бе искала да бъде нещо повече от пионка в ръцете на воините, които решаваха съдбата й. Сега, с новооткритата сила, която й бе вдъхнал този леден сън, тя реши сама да управлява живота си. „Нуждая се от време, помисли си тя, не бива да правя нищо прибързано. Трябва да се прибера у дома, преди да взема каквито и да било решения.“

Един от хората на Араи — тя си спомни, че се казваше Нива — я поздрави на верандата и я поведе към вратата. Всички капаци на прозорците бяха отворени. Араи седеше в дъното на помещението заедно с още трима воини. Нива обяви името й и военачалникът вдигна очи към нея. Един миг двамата се изучаваха безмълвно. Тя издържа погледа му и почувства как силата пулсира във вените й. После коленичи и сведе глава в поклон с вътрешно негодувание към този акт, но с ясното съзнание, че се налага да засвидетелства покорство.

Той й отвърна с поклон, след което двамата едновременно вдигнаха глава и изправиха рамене. Тя впери в него същия непоколебим поглед. Този път той не я погледна в очите. Сърцето й блъскаше в гърдите от проявената дързост. В миналото тя бе харесвала и изпитвала доверие към мъжа пред себе си. Сега видя промените, изписани на лицето му. Бръчките около устата и очите му се бяха вдълбали още по-дълбоко. Навремето той беше практичен, но и гъвкав, сега обаче сякаш бе станал пленник на непреодолимото си желание за власт.

Недалеч от дома на родителите й река Ширакава течеше през обширни варовикови пещери, където водата бе изваяла статуи и колони. Като дете всяка година я водеха там да се поклони на богинята, живееща в една от тези колони под планината. Статуята имаше меняща се, изпълнена с живот форма, все едно духът, който я обитаваше, се опитваше да разчупи варовиковото покритие. Сега Каеде си помисли за тази обвивка. Дали властта не бе наситена с варовик река, която вкаменява дръзналите да плуват в нея?

Телосложението и силата на Араи я накараха да потръпне вътрешно, напомняйки й за онзи момент на безпомощност в ръцете на Ийда, както и за мощта на мъжете, които можеха всячески да подчиняват жените на волята си. Никога не им позволявай да използват тази сила, проблесна в съзнанието й. Винаги бъди въоръжена! Усети в устата си вкус със сладостта на слива и със силата на кръвта — такъв ли беше вкусът на властта? Това ли тласкаше непрестанно мъжете едни срещу други, това ли ги караше постоянно да се заробват и да унищожават? Тя се втренчи в местата върху тялото на Араи, където иглата и кинжалът бяха пронизали Ийда, бяха направили пробойни към света, който се бе опитвал да управлява, и бяха източили животворната му кръв. „Не бива никога да го забравям, каза си тя. Мъжете могат да бъдат убивани и от жени. Аз отнех живота на най-могъщия военачалник на Трите провинции.“

Бе отгледана и възпитана безропотно да отстъпва пред мъжете, да се подчинява на волята им и на по-високата им интелигентност. Сърцето й биеше тъй силно, че всеки миг можеше да й призлее. Пое дълбоко въздух, прилагайки техниките, на които я бе обучила Шизука, и усети как кръвта във вените й се успокоява.

— Господарю Араи, утре заминавам за Ширакава. Ще ви бъда признателна, ако ми дадете хора, които да ме съпроводят до вкъщи.

— Бих предпочел да останете на Изток — каза той бавно. — Но не за това исках да разговарям с вас… — той се взря в нея с присвити очи. — А за изчезването на Отори Такео. Можете ли да хвърлите светлина върху тази странна случка? Смятам, че съм доказал правото си на власт над областта, а и вече бях сключил съюз с осиновителя му Шигеру. Как може младият Отори да пренебрегне всичките си задължения към мен и към покойния си баща? Как може да прояви такова неподчинение и да замине? Къде е отишъл? Хората ми претърсват околността цял ден, чак до Ямагата. От него няма и следа.

— Нямам представа, къде е — отвърна тя.

— Бях уведомен, че е разговарял с вас вечерта, преди да замине…

— Да — отвърна тя просто.

— Би трябвало да ви е обяснил поне…

— Беше обвързан с други задължения — докато говореше, Каеде почувства, че я обзема тъга. — Не е имал намерение да ви засегне — всъщност не си спомняше Такео да бе споменавал Араи пред нея, но не го каза.

— Задължения към така нареченото Племе? — Араи полагаше усилия да овладее гнева си, който въпреки това избликна в гласа и в очите му. Той отмести леко глава и тя предположи, че е отправил поглед покрай нея към мястото, където Шизука бе коленичила в сумрака на верандата. — Какво знаете за тях?

— Твърде малко — отвърна Каеде. — С тяхна помощ господарят Такео се изкатери в крепостта Инуяма. Предполагам, че в това отношение всички ние сме им длъжници.

Произнасянето на името на Такео я накара да потръпне. Спомни си допира на тялото му в онзи момент, когато и двамата очакваха да умрат. Очите й потъмняха, чертите й се смекчиха. Това не убягна от погледа на Араи и — макар че не знаеше причината за промяната, — когато той заговори отново, тя долови в гласа му не само гняв, но и още нещо.

— Може да ви се уреди нов брак. В клана Отори има и други млади мъже, братовчеди на Шигеру. Ще проводя пратеници в Хаги…

— Все още жалея владетеля Шигеру — отвърна тя. — Рано е да обмислям брак с другиго. Ще си ида у дома и ще се съвзема от скръбта.

„Нима някой ще поиска да се ожени за мен, като знае с какво име се славя?, запита се тя и не можа да възпре следващата мисъл: Но Такео не умря.“ Предполагаше, че Араи ще се възпротиви на решението й, но той замълча за миг и после заяви съгласието си.

— Може би е най-добре да отидете при родителите си. Ще ви очаквам, когато се върна в Инуяма. Тогава ще обсъдим сватбата ви.

— Смятате ли да направите Инуяма своя столица?

— Да, възнамерявам да възстановя крепостта — на мъждукащата светлина лицето му бе застинало в размисъл. Каеде не каза нищо. Той продължи с рязък тон: — Но да се върнем на Племето. Не си давах сметка, колко силно е влиянието им… Да накарат Такео да се откаже от такъв брак, да изостави такова наследство и после да го скрият толкова успешно! Да ви кажа честно, нямах представа, с кого си имам работа — и за пореден път хвърли поглед към Шизука. „Той ще я убие, помисли си Каеде. Това не е просто гняв от неподчинението на Такео. Честолюбието му е жестоко уязвено. Сигурно подозира, че Шизука го е шпионирала от години.“ Питаше се какво бе станало с любовта и желанието помежду им. Нима се бяха стопили за една нощ? Нима годините на служене, доверие и отдаденост бяха загубили своя смисъл? — Ще се заема сериозно да ги проуча — продължи той, все едно говореше на себе си. — Сигурно има хора, които знаят, които ще проговорят. Не мога да позволя съществуването на подобна организация. Те ще подриват властта ми като бялата мравка, която разяжда дървото.

Каеде каза:

— Мисля, че тъкмо вие изпратихте Муто Шизука, за да ме пази. Дължа живота си на нейната и вашата закрила. И смятам, че ви останах вярна в имението на Ногучи. Между нас съществува силна връзка. За когото и да се омъжа, той ще положи клетва за вярност към вас. Шизука ще продължи да ми служи и ще дойде с мен в дома на родителите ми.

Той се взря в нея, а тя за пореден път срещна погледа му с леден взор.

— Изминаха близо тринайсет месеца, откакто убих човек заради вас — каза Араи. — Тогава бяхте още почти дете. Променили сте се…

— Бях принудена да порасна — отвърна Каеде. Направи усилие да не мисли за единствената, взета назаем роба, с която разполагаше, за това, че в момента не притежаваше нищо. „Аз съм наследница на огромно владение“, каза си тя. И продължи да го гледа право в очите, докато накрая той с неохота кимна.

— Добре. Ще ви дам хора да ви придружат до Ширакава. Можете да вземете с вас и Муто Шизука.

— Владетелю Араи — едва тогава тя сведе очи и се поклони.

Араи извика Нива, за да му даде нареждания за следния ден, и Каеде му пожела лека нощ, като говореше с подчертано уважение. Беше удовлетворена от поведението си по време на срещата; сега можеше да си позволи да си даде вид, че уж цялата власт е в ръцете му.

Тя се върна в женските помещения заедно с Шизука; и двете мълчаха. Възрастната жена вече бе приготвила постелите им; сега им донесе нощни роби, след което помогна на Шизука да съблече Каеде. Накрая, след като им пожела лека нощ, се прибра в съседната стая.

Шизука бе пребледняла и по-хрисима от всякога. Докосна ръката на Каеде и прошепна:

— Благодаря ви.

Двете вече лежаха под памучните завивки, докато над главите им бръмчаха комари, а около лампите пърхаха пеперуди. Усещайки до себе си скованото тяло на Шизука, Каеде осъзна, че жената се бореше с мъката си, но при все това не плачеше. Протегна ръка, прегърна я и безмълвно я притегли към себе си. Изпитваше същата неутешима скръб, но и в нейните очи нямаше сълзи. Нямаше да позволи нищо да отслаби мощта, която оживяваше в нея.

Втора глава

На следното утро за двете жени бяха подготвени паланкини и подобаващ ескорт. Поеха на път при изгрев-слънце. Помнейки съвета на своята родственица владетелката Маруяма, Каеде се качи предпазливо в паланкина, все едно бе крехка и безпомощна като повечето жени, но се погрижи да доведат от конюшнята коня на Такео и след като потеглиха, тутакси дръпна преградите от восъчна хартия, за да може да гледа навън.

С мъка понасяше клатушкането и нищо не предотвратяваше засилващото се усещане, че й призлява. При първото спиране за почивка в Ямагата вече бе тъй замаяна, че едва пристъпваше. Дори видът на храна й бе непоносим, а щом пийна малко чай, тутакси го повърна. Слабостта на тялото й я вбеси, тъй като осезателно подронваше чувството за мощ, което наскоро бе открила у себе си. Шизука я отведе в една малка стая в странноприемницата, наплиска лицето й със студена вода и я накара да легне за малко. Неразположението отмина тъй бързо, както се бе появило, и тя успя да пийне малко бульон от червен боб и купичка чай.

Но само при вида на черния паланкин й призля отново.

— Доведете ми коня — нареди тя. — Ще яздя.

Конярят я повдигна, за да се качи на гърба на Раку, а Шизука чевръсто се метна зад нея. И така, през останалата част на утринта двете яздиха почти без да си говорят, всяка вглъбена в собствените си мисли, но черпейки утеха от близостта на другата.

След като излязоха от Ямагата, пътят взе да става все по-стръмен. На места бяха оформени стъпала от големи плоски камъни. Вече личаха признаците на настъпващата есен, макар че небето бе ясносиньо, а въздухът — топъл. Буковете, смрадликата и кленовете бяха почнали да се кичат със златисти и яркочервени премени. Високо над тях прелитаха низ след низ диви гъски. Конят вървеше предпазливо, с приведена глава, сякаш внимателно избираше пътя си нагоре по стъпалата. Мъжете бяха неспокойни и нащрек. След падането на Ийда и на клана Тохан от власт околността бе пълна със загубили господарите си воини от всякакъв ранг, които предпочитаха да станат разбойници, вместо да полагат клетва за вярност пред другиго.

Когато спряха при малка хижа на върха на прохода, току-що бе превалило пладне. Отведоха конете, за да ги нахранят и напоят, мъжете се настаниха на сянка под дърветата около кладенеца, а една възрастна жена опъна дюшеци в стаята върху застлания с рогозки под, за да може Каеде да отдъхне час-два.

Благодарна, че може да опъне тяло, Каеде легна. В помещението цареше зеленикав сумрак. Огромни кедрови дървета закриваха по-голямата част от гледката. Долавяше хладното ромолене на потока и гласове — тихия говор на мъжете, случаен приглушен смях, бъбренето на Шизука с някого в кухнята. Първоначално гласът на приятелката й бе ведър и закачлив и Каеде се зарадва, че почва да се съвзема, но после изведнъж се сниши, а и човекът, с когото разговаряше, й отвърна по същия начин. Каеде вече не чуваше и дума от онова, което си казваха. След известно време разговорът секна. Шизука влезе тихо в стаята и легна до Каеде.

— С кого разговаряше? — Каеде обърна глава, така че да може да шепне право в ухото на Каеде.

— Един мой братовчед, който работи тук…

— Явно имаш братовчеди навсякъде.

— Така е с Племето.

За момент Каеде остана безмълвна. После попита:

— Другите хора не подозират ли каква си, и не искат ли… — млъкна.

— Какво?

— Да се отърват от теб.

Шизука се засмя:

— Никой не смее. Разполагаме с безброй повече начини да се отървем от тях. А и никой не знае нищо за нас със сигурност. Остават си само с подозренията. Сигурно сте забелязали, че и чичо ми Кенджи, и аз можем да се появяваме предрешени по най-различен начин, да не говорим, че владеем и какви ли не други изкуства…

— Ще ми разкажеш ли повече за тях? — Каеде бе очарована от този свят в сенките на реалността, която тя познаваше.

— Да, но не всичко. По-късно, когато няма да има опасност да ни чуят — отвън прозвуча рязък грак на гарван. Шизука каза: — Научих от братовчед си две неща. Едното е, че Такео не е напуснал Ямагата. Араи е пратил отряди за издирване и стражи на междуградския път. Ще продължат да го крият в града — гарванът се обади отново: „Га! Га!“ — А второто е, че на пътя може да стане произшествие…

— Какво произшествие? — сепна се Каеде.

— С мен. Изглежда, Араи наистина държи да ме премахне, но иска да изглежда като злополука, нападение на разбойници или нещо подобно. Не може да допусне да остана жива, но и не желае да ви засегне открито.

— Трябва да заминеш — гласът на Каеде се извиси от напрежение. — Докато си с мен, той знае къде да те открие.

— Шшт! — спря я Шизука. — Само ви предупреждавам, за да не сторите някоя глупост.

— Какво би било глупост?

— Да използвате кинжала си в опит да ме зашитите.

— Бих го сторила — каза Каеде.

— Знам. Но трябва да пазите в тайна смелостта си и тези свои умения. С нас пътува човек, който ще ме закриля. Може и да са повече от един. Оставете те да се бият…

— Кои са?

— Ако моята господарка се досети, ще й дам подарък! — каза Шизука закачливо.

— Какво стана с разбитото ти сърце? — попита Каеде с любопитство.

— Слепих го с гняв — отвърна Шизука. После добави сериозно: — Може никога повече да не обичам тъй силно. Но не съм сторила нищо срамно. Не съм прибягвала до безчестие. По-рано бях обвързана с него, бях му заложница. Като ме откъсна от себе си, той ми върна свободата.

— Трябва да ме оставиш, да заминеш… — каза Каеде отново.

— Как бих могла? Точно сега? Нуждаете се от мен повече от всякога…

Каеде лежеше неподвижна:

— Защо?

— Господарке, трябва да го знаете. Кървенето ви закъснява, чертите ви са станали по-меки, а косите — по-гъсти. Онова прилошаване, последвано от силен глад… — гласът на Шизука бе тих, изпълнен със състрадание.

Сърцето на Каеде заби учестено. Истината бе очевидна, но тя сякаш нарочно отказваше да я осъзнае.

— Какво ще правя?

— Чие дете е? Да не е на Ийда?

— Убих Ийда, преди да ме е насилил. Ако е истина, че има дете, може да е само на Такео.

— На Такео? Че кога? — прошепна Шизука.

— Нощта, в която Ийда умря. Такео дойде в стаята ми. И двамата очаквахме смъртта си.

Шизука въздъхна.

— Младежът трябва да е бил обладан от лудост…

— Не е лудост. Вълшебство може би — каза Каеде. — Откакто се срещнахме в Цувано, все едно и двамата сме омагьосани.

— Е, отчасти вината за това е моя и на чичо. Изобщо не биваше да ви запознаваме.

— Няма такова нещо, което вие или който е да е друг би могъл да стори, за да предотврати срещата ни — възрази Каеде. В гърдите й запърха неволна радост.

— Ако беше дете на Ийда, щях да зная какво да сторя — каза Шизука. — Не бих се поколебала. Има какво да ти дам, и ще се отървеш от него. Но детето на Такео е моя рода, моя собствена кръв!

Каеде не каза нищо. „Детето може да наследи способностите на Такео, помисли си тя. Онези способности, които го правят толкова ценен. Всички искат да го използват за някаква собствена цел. Но аз го обичам заради самия него. И никога няма да посегна на детето му. Нито ще разреша на Племето да ми го отнеме. Но дали Шизука ще се опита? Би ли ме предала по този начин?“

Тя остана безмълвна тъй дълго, че Шизука се надигна да види дали не е заспала. Но очите на Каеде бяха широко отворени, втренчени в зелената светлина отвъд прага.

— Колко време ще трае това неразположение? — попита.

— Не дълго. А и вие няма да се показвате през следващите три-четири месеца.

— Ти си наясно с тези неща. Каза, че имаш двама синове?

— Да, децата на Араи.

— Къде са те?

— При моите баба и дядо. Но той не знае.

— Не ги ли е признал?

— Интересуваше се от тях, докато се ожени и се сдоби със син от законната си съпруга — отвърна Шизука. — После, тъй като синовете ми са по-големи, започна да гледа на тях като заплаха за своя наследник. Аз разбрах какво си мисли, и ги отведох в едно тайно селце на клана Муто. Не бива никога да разбира къде са.

Въпреки горещината Каеде потръпна.

— Смяташ, че ще им стори зло?

— Няма да е първият владетел или воин, постъпил по този начин — отвърна Шизука с горчивина.

— Аз пък се страхувам от баща си — призна Каеде. — Какво ли ще ми стори?

Шизука прошепна:

— Представете си, че господарят Шигеру, опасявайки се от предателство от страна на Ийда, е настоял за тайно сключване на брак в Тераяма в деня, когато посетихме храма. Вашата родственица — владетелката Маруяма — и компаньонката й Сачие са били свидетелки, но и двете не са оцелели.

— Не мога да излъжа света по този начин — започна Каеде.

Шизука й даде знак да замълчи.

— Не е нужно да казвате каквото и да било. Всичко е било тайна. Вие следвате желанията на покойния си съпруг. Ще се погрижа да се разчуе, все едно по невнимание. Ще видите как тези хора не могат да пазят тайни помежду си.

— А документи, доказателства?

— Загубили са се при падането на Инуяма заедно с всичко останало. Детето ще бъде на Шигеру. Ако е момче, ще бъде наследник на Отори.

— Твърде далечно бъдеще, за да го мисля отсега — възкликна припряно Каеде. — Не предизвиквай съдбата — в съзнанието й изникна мисълта за истинското неродено дете на Шигеру — онова, с което владетелката Маруяма бе издъхнала във водите на реката край Инуяма. Тя мислено отправи молитва духът му да не е ревнив, помоли се и нейното собствено дете да оцелее.

До края на седмицата пристъпите на прилошаване стихнаха. Гърдите й наедряха, зърната й набъбнаха и тя внезапно взе да изпитва неистов глад по никое време, но иначе се чувстваше добре, даже по-добре от когато и да било. Сетивата й се изостриха, все едно детето делеше с нея своите дарби. Тя отбеляза с удивление как тайната информация на Шизука се бе разпространила сред мъжете, когато един по един те започнаха да я наричат „господарката Отори“ с приглушени гласове и извърнати очи. Преструването я караше да се чувства неловко, но тя го прие, тъй като не знаеше какво друго да стори.

Изучаваше мъжете внимателно, опитвайки се да различи кой е членът на Племето, който щеше да закриля Шизука в нужния момент. Шизука бе възвърнала веселостта си и се шегуваше с всички еднакво, а те откликваха с различни чувства — от възхита до нескрито желание, но никой от тях не проявяваше особена бдителност.

Тъй като твърде рядко поглеждаха Каеде в лицето, те биха се изненадали колко добре ги бе опознала. Вече можеше да различава в мрака всеки един от тях само по походката или по гласа, понякога дори единствено по миризмата. Даже ги бе кръстила — Белега, Кривогледия, Мълчаливеца, Дългоръкия.

Дългоръкия миришеше на пикантното масло, което мъжете използваха да си подправят ориза, имаше нисък глас и говореше грубовато. Дразнеха я пълната му безочливост и непрестанната ирония, с която се отнасяше към всичко. Беше със среден ръст и телосложение, с високо чело и леко изпъкнали очи, тъй черни, че все едно нямаха зеници. Имаше навика да ги извърта нагоре, да отмята назад глава и да души. Ръцете му бяха необичайно дълги, а дланите — грамадни. „Ако някой възнамерява да убие жена, това ще е той“, мислеше си Каеде.

На втората седмица внезапна буря ги задържа в малко селце. Принудена от дъжда да стои в тясната неудобна стая, Каеде бе неспокойна. Терзаеше я мисълта за майка й. Потърсеше ли образа й в съзнанието си, срещаше единствено мрак. Опита се да си спомни лицето й, но не успя. Не можа да си представи и как изглеждат сестрите й. Най-малката би трябвало да е почти на девет. В случай че майка й бе починала, както се опасяваше, неин дълг бе да я замести, да бъде като майка на сестрите си, да поддържа домакинството — да надзирава готвенето, чистенето, тъкането и шева, все домакински дейности, които жените вършеха през цялата година, обучавани на тях от майките, лелите и бабите им още от малки момичета. Тя не умееше нищо. Като заложница я бяха пренебрегвали в семейството на Ногучи. Бяха я научили на толкова малко; единственото, което знаеше, бе как да оцелява сама в крепостта, докато тичаше наоколо като слугиня, прислужвайки на въоръжените мъже. Е, щеше да й се наложи да усвои тези практически умения. Детето бе събудило у нея нови чувства и инстинкти… нуждата да се грижи за своите. Мислеше си за васалите на рода Ширакава, за мъже като Шоджи Кийоши и Амано Тензо, които бяха съпровождали баща й по време на посещението му в имението на Ногучи; за прислужниците в къщата, като Аяме, която й липсваше почти колкото майка й, откакто я бяха отвели от дома й едва седемгодишна. Дали бе още жива? Дали си спомняше малкото момиченце, за което се бе грижила? Каеде се завръщаше привидно омъжена и овдовяла, беше бременна и поредният мъж бе намерил смъртта си по нейна вина. Как ли щеше да я посрещнат в дома на родителите й?

Забавянето дразнеше и мъжете. Каеде знаеше, че изгарят от желание да приключат с досадното задължение да придружават знатна дама, че са нетърпеливи да се завърнат към битките, че единственото, което ги вълнуваше, са победите на Араи над клана Тохан на Изток.

Доскоро господарят им бе един от тях, разсъждаваше тя с недоумение. Как изведнъж бе станал тъй могъщ? Какво бе онова негово качество, което караше тези мъже, до един достатъчно зрели и физически силни, с готовност да го следват и да му се подчиняват? Тя отново си спомни поривистата му безпощадност при убийството на пазача, който я бе нападнал в имението на Ногучи. Със същата непоколебимост Араи би могъл да отнеме живота на всеки от тези мъже. При все това не страхът ги караше да му се подчиняват. Дали не бе някакво доверие в тази безпощадност, в тази готовност да се действа незабавно без значение, дали правилно или не? Дали някога биха се доверили по този начин на жена? Самата тя би ли могла да командва мъже като него? Щяха ли да й се подчиняват воини като Шоджи и Амано?

Дъждът спря и те продължиха пътя си. Бурята бе прочистила и малкото останала влажност и следващите дни бяха прекрасни; небето бе синя безбрежност над планинските върхове, където с всеки изминал ден червеникавите багри на кленовете ставаха все по-ярки. Нощите захладняваха с предвещание за скорошни слани.

Пътуването се проточи и дните станаха дълги и изтощителни. Накрая една сутрин Шизука обяви:

— Това е последният преход. Утре ще бъдем в Ширакава.

Спускаха се по стръмна пътека, тъй гъсто застлана с борови иглички, че копитата на конете не издаваха никакъв шум. Шизука вървеше до Раку, а Каеде го яздеше. Под боровете и кедрите бе сумрак, но малко пред тях слънчевите лъчи падаха косо през бамбукова горичка, хвърляйки пъстра зеленикава светлина.

— Минавала ли си по този път по-рано? — попита Каеде.

— Неведнъж. Първия път бе преди години. Бяха ме пратили в Кумамото да работя в семейството на Араи. Тогава бях по-млада и от вас. Старият господар бе още жив. Държеше синовете си с желязна ръка, но най-големият — Дайичи, който бе кръстен на него, пак намираше начин да отведе някоя прислужница в леглото си. Аз дълго се съпротивявах… но, както знаете, това не е лесно за момичетата, които живеят в имението на някой владетел. Бях твърдо решена да не му позволя да ме забрави тъй бързо, както правеше с повечето от тях. И, естествено, следвах указанията, които ми даваха от моето семейство, рода Муто…

— Значи си го шпионирала през цялото време? — промърмори Каеде.

— Определени хора се интересуваха от васалите на Араи. Особено от Дайичи, преди да отиде при Ногучи.

— Някои хора… имаш предвид Ийда?

— Разбира се. Това бе част от уговорката с клана Сейшуу след Яегахара. Араи не желаеше да служи на Ногучи. Той не харесваше Ийда и смяташе Ногучи за предател, но бе принуден да се подчинява.

— Ти си работила за Ийда?

— Вие знаете на кого служа — каза Шизука тихо. — Неизменно преди всичко на фамилията Муто, на Племето. По онова време Ийда наемаше мнозина Муто.

— Никога няма да го разбера — каза Каеде.

Съюзите на нейната класа бяха достатъчно сложни — чрез бракове се сключваха нови, наличните се поддържаха със заложници, васални зависимости се прекратяваха с внезапни оскърбления и вражди или чрез най-обикновено съглашателство с противника в дирене на изгода. При все това тези средства изглеждаха почтени в сравнение с интригите на Племето. Отново я връхлетя неприятната мисъл, че Шизука стои с нея само защото изпълнява нареждане на фамилията Муто.

— А мен шпионираш ли ме?

С жест Шизука й даде знак да замълчи. Мъжете яздеха на достатъчно разстояние отпред и зад тях, за да могат да ги чуят, помисли си Каеде.

— Кажи!

Шизука положи ръка на гърба на коня. Каеде сведе поглед към темето й, към белия тил под тъмните коси. Главата й бе извърната, така че Каеде не можеше да види лицето й. Шизука вървеше в крак с коня, докато животното се спускаше надолу по склона, полюшвайки хълбоци, за да пази равновесие. Каеде се приведе напред и каза отново, снишавайки глас:

— Кажи ми!

В този миг конят се стресна и внезапно отскочи. Както се бе привела, Каеде изведнъж политна надолу.

„Ще падна“, помисли си тя удивена, а земята се устреми към нея. Двете с Шизука се строполиха заедно.

Конят отби встрани, опитвайки се да не ги прегази. Каеде си даде сметка за нарастващ смут, за по-сериозна опасност.

— Шизука! — извика тя.

— Стойте долу! — нареди жената и я натисна към земята, но Каеде не се подчини и хвърли поглед напред.

На пътеката пред тях съзря двама мъже с вид на разбойници и с извадени мечове. Посегна към кинжала си, съжали, че няма меч или поне тояга, спомни си обещанието си и всичко това за част от секундата, преди да чуе избръмчаването на тетива. Покрай ушите на коня прелетя стрела, която отново го накара да подскочи и да се изправи на задните си крака. Последва кратък вик и единият от мъжете се строполи в краката й, а от мястото, където стрелата се бе забила във врата му, рукна кръв.

Вторият се поколеба за момент. Конят се хвърли встрани и го блъсна. Нападателят замахна с меча си и с отчаяно усилие се опита да го стовари върху Шизука, но Дългоръкия тутакси се хвърли върху него, озовавайки се под оръжието му с почти свръхестествена скорост, и острието на меча му прониза гърлото на нападателя.

Мъжете в предната част на колоната се обърнаха и се втурнаха назад, тези в задната част се устремиха напред. Шизука бе хванала коня за юздите и се опитваше да го успокои.

Дългоръкия помогна на Каеде да се изправи на крака.

— Не се тревожете, господарке Отори — каза той със своя груб изговор и с дъх, миришещ силно на подлютено масло. — Това бяха просто бандити…

„Просто бандити!, помисли си Каеде. Бяха умрели тъй внезапно и сред толкова кръв. Бандити може би, но на чия плата?“

Мъжете взеха оръжията им и теглиха жребий за тях, после хвърлиха мъртвите тела в храсталака. Не беше възможно да се прецени дали някой от тях бе очаквал нападението, или бе разочарован от провала му. Всички проявяваха подчертано уважение към Дългоръкия и тя осъзна, че са впечатлени от бързата му реакция и бойните му умения, но иначе се държаха така, все едно се бе случило нещо обикновено, просто част от обичайните рискове при пътуване. Един-двама се пошегуваха с Шизука, че разбойниците са я искали за съпруга, и тя отвърна в същия дух, добавяйки, че гората е пълна с такива отчаяни мъже, но че един бандит има повече шансове с нея, отколкото който и да е от ескорта.

— Изобщо не бях разпознала твоя закрилник — призна й Каеде по-късно. — Даже, напротив, точно него бях заподозряла, че би те убил с тези негови грамадни лапи.

Шизука се засмя.

— Той е много умен човек и безмилостен воин. Лесно е да го прецениш погрешно или да го подцениш. Не сте единствената, която е изненадана от него. Уплашихте ли се?

Каеде се опита да си спомни.

— Не, най-вече защото всичко се случи твърде бързо. Съжалих, че нямам меч.

— Явно не ви липсва смелост — каза Шизука.

— Не е истина. Често изпитвам страх.

— Никой не би се досетил — измърмори Шизука.

Вечерта стигнаха до странноприемницата на малко градче на границата на владението Ширакава. Каеде бе успяла да се изкъпе в горещите води на извора и сега, облечена в нощна роба, очакваше да й поднесат вечерята. Посрещането й в странноприемницата бе показно, а и самият град я караше да изпитва неудобство. Храната изглеждаше оскъдна, а хората — мрачни и отчаяни.

От падането се беше насинила отстрани, а и се страхуваше за детето. Освен това бе напрегната от предстоящата среща с баща си. Дали щеше да й повярва, че е сключила таен брак с владетеля Отори? Не можеше да си представи гнева му, ако откриеше истината.

— В момента не се чувствам особено смела — призна Каеде.

— Ще ви направя масаж на главата. Изглеждате изтощена — каза Шизука. Но дори когато се облегна назад и почувства с наслада пръстите на момичето, които се плъзгаха по скалпа й, опасенията на Каеде се засилиха. Тя си спомни за какво си бяха говорили до момента на нападението. — Утре ще си бъдете у дома — каза Шизука, усещайки напрежението й. — Пътуването почти приключи.

— Шизука, отговори ми честно. Каква е истинската причина да останеш с мен? За да ме шпионираш ли? Сега кой наема Муто?

— В момента никой. Падането на Ийда причини смут в Трите провинции. Араи твърди, че ще унищожи Племето. Все още не знаем дали говори сериозно, или все пак ще се вразуми и ще действа в съюз с нас. Междувременно Кенджи, моят чичо, който искрено се възхищава на господарката Ширакава, държи да бъде информиран за нейното благополучие и намерения…

„И за моето дете“, помисли си Каеде, но не го изрече. Вместо това попита:

— За намеренията ми?

— Вие сте наследница на рода Маруяма и на едно от най-богатите и могъщи владения в Западната провинция, както и на собственото ви имение Ширакава. За когото и да се омъжите, той ще представлява ключова фигура в бъдещето на Трите провинции. В момента всички смятат, че ще поддържате съюз с Араи, усилвайки позициите му на Запад, докато той уреди въпроса с клана Отори — съдбата ви е тясно свързана с клана Отори, както и със Средната провинция.

— Може и да не се омъжа за никого — каза Каеде, почти на себе си. „И в такъв случай, помисли си тя, защо самата аз да не стана тази ключова фигура?“

Трета глава

Звуците откъм храма в Тераяма, среднощната камбана, припяването на монасите… всичко това постепенно изчезна от слуха ми, докато следвах двамата учители — Кикута Котаро и Муто Кенджи, надолу по безлюдната пътека, стръмна и обрасла, която вървеше покрай потока. Крачехме бързо, а бълбукането на водата заглушаваше стъпките ни. Почти не си говорехме и не видяхме никого.

Когато стигнахме в Ямагата, вече се зазоряваше. Прозвучаха първи петли. Улиците на града бяха пусти, макар че вечерният час бе отменен и хората на Тохан бяха престанали да патрулират. Стигнахме до една къща на търговец насред града, недалеч от странноприемницата, където бяхме отседнали по време на празника на мъртвите. Беше ми добре позната от времето, когато извършвах нощните си обходи из града. Струваше ми се преди цяла вечност.

Юки — дъщерята на Кенджи — отвори портата, все едно ни бе чакала цяла нощ, макар и да пристигнахме тъй безшумно, че не излая нито едно куче. Тя не каза нищо, но аз долових напрежението в погледа, който ми отправи. Лицето й, живите й очи, грациозното й мускулесто тяло тутакси съживиха спомена за ужасните събития в Инуяма в нощта, когато бе умрял Шигеру. Допусках, че може да я видя в Тераяма, тъй като именно тя бе пътувала ден и нощ, за да отнесе главата на Шигеру в храма и да съобщи вестта за смъртта му. Имаше много неща, за които исках да я попитам — за пътуването й, за въстанието в Ямагата, за поражението на клана Тохан и за свалянето им от власт. Докато баща й и учителят Кикута вървяха напред и влязоха в къщата, аз поизостанах, тъй че двамата се качихме на верандата заедно. До вратата мъждукаше фенер.

— Вече не очаквах да те видя жив — каза тя.

— Аз пък не очаквах да оживея — припомняйки си нейната вещина и безпощадност, добавих: — Имам към теб огромен дълг. Никога няма да мога да ти се отплатя.

Тя се усмихна:

— Аз изплащах собствени дългове. Не ми дължиш нищо. Но се надявам да бъдем приятели.

Думата не изглеждаше достатъчно силна, за да опише онова, което вече ни свързваше. Тя ми бе донесла Джато — меча на Шигеру — и ми бе помогнала да го спася и да отмъстя за него — най-важните и най-отчаяни действия в моя живот. Изпитвах към нея искрена благодарност, примесена с възхищение.

Тя изчезна за момент и се върна с вода. Умих нозете си, слушайки двамата учители, които си говореха вътре в къщата. Възнамеряваха да си починат няколко часа, след което аз щях да продължа пътуването само с Котаро. Поклатих глава унило. Дошло ми беше до гуша да слушам.

— Ела — каза тя и ме отведе във вътрешността на къщата, където, също както в Инуяма, имаше скришно помещение, тясно като диря на змиорка.

— Пак ли съм затворник? — попитах, оглеждайки стените без прозорци.

— Не, това е само за собствената ти безопасност, колкото да си починеш няколко часа. После отново поемаш на път.

— Знам, чух.

— Разбира се — рече тя. — Забравих, че чуваш всичко.

— Твърде много — добавих, сядайки на дюшека, който вече бе опънат на пода.

— Дарбите са бреме. Но въпреки това е по-добре да ги притежаваш. Ще ти донеса нещо за хапване, а и чаят е готов — тя се върна след няколко минути. Изпих си чая, но не можех да погледна храна. — Няма топла вода, за да се изкъпеш — рече тя. — Съжалявам.

— Ще го преживея — вече ме беше къпала два пъти. Веднъж тук, в Ямагата, когато още не знаех коя е. Тогава ми беше изтъркала гърба и ми беше масажирала слепоочията. Втория път бе в Инуяма, когато почти не можех да ходя. Споменът за преживяното нахлу в съзнанието ми.

Погледът й за миг срещна моя и аз разбрах, че мисли за същото. После извърна очи и рече тихо:

— Ще те оставя да поспиш.

Сложих кинжала си до постелята и се мушнах под завивките, без да си правя труда да се събличам. Мислех за онова, което ми бе казала Юки — за дарбите. Не смятах, че някога отново ще бъда щастлив така, както се бях чувствал в родното си селце Мино… но в Мино бях дете, а сега това селце бе унищожено и семейството ми — погубено. Знаех, че не бива да се вкопчвам в миналото. Бях дал съгласието си да се присъединя към Племето. Причината да ме искат толкова настоятелно бяха дарбите ми и само като един от Племето щях да се науча да развивам и да владея способностите, с които бях надарен.

Помислих си за Каеде, която бях оставил потънала в дълбок сън в Тераяма. Заля ме безнадеждност, последвана от примирение. Нямаше да я видя никога повече. Трябваше да я забравя. Градът около мен бавно се събуждаше. Най-накрая заспах, когато отвъд вратите вече просветляваше.

Събудих се внезапно от шума на хора и коне откъм улицата, зад стените на къщата. Светлината в помещението се бе променила, все едно слънцето бе преминало над покрива, но нямах никаква представа, колко бях спал. Отвън ядосан мъж крещеше нещо, а в отговор някаква жена се жалваше с нарастващо раздразнение. Долових основния смисъл на думите. Мъжете бяха хора на Араи, които ме издирваха от къща на къща.

Отметнах завивката и пипнешком потърсих ножа. Точно когато го взех, вратата се плъзна встрани. В стаята безмълвно влезе Кенджи. Фалшивата стена тутакси се затвори зад гърба му. Той ми хвърли бърз поглед, поклати глава и седна с кръстосани крака на пода в тясното пространство между постелята и стената.

Разпознах гласовете… тези мъже бяха съпровождали Араи в Тераяма. Чух Юки да успокоява ядосаната жена, предлагайки на мъжете питие с думите:

— Хей, не се карайте, вече всички сме на една и съща страна — говореше им тя. — Смятате ли, че ако Отори Такео беше тук, бихме могли да го скрием?

Мъжете пийнаха набързо и си тръгнаха. Щом стъпките им заглъхнаха, Кенджи изсумтя и ми хвърли един от пренебрежителните си погледи.

— Никой в Ямагата не може да се прави, че не е чувал за теб — каза той. — Смъртта на Шигеру го превърна в божество, а благодарение на Ийда ти стана герой. Хората са луди по тази история — после изсумтя и добави: — Гледай да не се главозамаеш. Ужасно е досадно. Сега Араи е издал заповед за повсеместното ти издирване. Приел е изчезването ти като лично оскърбление. За щастие лицето ти не е добре познато тук, но все пак ще трябва да променим външността ти — той огледа чертите ми навъсено. — Този поглед на Отори… ще трябва да го прикриваш.

Внезапен шум отвън го прекъсна. Фалшивата стена се отмести отново. В стаята влезе Кикута Котаро, следван от Акио — младежа, който бе участвал в залавянето ми в Инуяма. След тях се появи Юки, която носеше чай.

Учителят Кикута отвърна с кимване на поклона ми.

— Акио беше из града да чуе новини.

Младежът коленичи пред Кенджи и леко кимна към мен. Аз му отвърнах по същия начин. Когато ме бяха отвлекли в Инуяма, той и другите от Племето се бяха старали да ме задържат, без да ме нараняват. Аз обаче се бях съпротивявал яростно. Исках да го убия. Бях го ранил с ножа си. Върху лявата му ръка забелязах полузаздравял белег, все още червен и възпален. Почти не бяхме разговаряли помежду си — той ме бе порицал за липсата на подобаващи обноски и ме бе обвинил, че съм нарушил всички правила на Племето. Между нас нямаше особено доброжелателство. Сега, щом погледите ни се срещнаха, усетих враждебността му.

— Изглежда, владетелят Араи е бесен, че този тук — посочи ме и стисна устни — си е тръгнал без позволение и е отказал един желан от него брак. Владетелят Араи е издал заповед за арестуването на този тук и е твърдо решен да разследва организацията, известна като Племето, която той смята за незаконна и нередна — поклони се повторно на Котаро и заяви със скрита неприязън: — Съжалявам, но името на този тук не ми е известно.

Учителят кимна и потърка брадичка, без да каже нищо. По-рано двамата бяхме разговаряли за имената и той ми бе наредил да продължа да се наричам Такео, макар че, както бе казал, такова име никога не е било използвано от Племето. Трябваше ли сега да приема фамилията Кикута? И какво щеше да е малкото ми име? Не желаех да се откажа от Такео, така ме бе кръстил Шигеру, но ако вече нямаше да съм Отори, какво право имах да го запазя?

— Араи предлага награда за информация — обяви Юки, поставяйки купичка чай на рогозката пред всеки от нас.

— Никой в Ямагата няма да посмее да предостави сведения доброволно — каза Акио. — Сторят ли го, ще пострадат!

— Точно от това се опасявах — каза Котаро на Кенджи. — Араи не е имал вземане-даване с нас, а сега се страхува от силата ни.

— Да го премахнем ли? — попита Акио с готовност. — Ние…

Котаро направи рязък жест с ръка. Младежът се поклони отново и млъкна.

— След смъртта на Ийда вече се забелязва липса на стабилност. Ако и Араи загине, кой знае каква анархия ще настане!

Кенджи каза:

— Не виждам в Араи някаква сериозна опасност. Заплахи и закани може би, но в крайна сметка нищо повече. При настоящото положение на нещата той е нашата най-добра възможност за мир — после впери поглед в мен. — Това е, което искаме повече от всичко. Нуждаем се от известен ред и законност, за да може делото ни да преуспее.

— Араи ще се върне в Инуяма и ще я превърне в своя столица — каза Юки. — Градът е по-лесен за отбрана и представлява по-голямо средище от Кумамото. Освен това в качеството си на победител владетелят предявява претенции за всички земи на Ийда.

— Хм — изсумтя Котаро и се обърна към мен. — Бях планирал да се върнеш в Инуяма заедно с мен. През идните седмици трябва да се погрижа за някои дела там, а ти щеше да започнеш обучението си. Може би все пак ще е по-добре да останеш тук още няколко дни. След това ще те отведем на Север, отвъд Средната провинция, в друга къща на Кикута, където никой не е чувал за Отори Такео и където ще започнеш нов живот. Умееш ли да жонглираш?

Поклатих глава.

— Имаш една седмица да се научиш. Акио ще ти покаже. Юки и някои други актьори ще те придружават. Ще се срещна с теб в Мацуе.

Поклоних се безмълвно. Както бях свел очи, погледнах крадешком към Акио. Той се беше втренчил мрачен в пода, а между свъсените му вежди се бе врязала дълбока бръчка. Бе само три-четири години по-голям от мен, но в този момент си личеше как щеше да изглежда като старец. Значи той беше жонгльор. Съжалих, че бях порязал сръчната му ръка, но смятах действията си за напълно оправдани. При все това битката заедно с някои други чувства продължаваше да стои помежду ни, неразрешена и разяждаща.

Котаро каза:

— Кенджи, връзката ти с владетеля Шигеру те уличава. Твърде много хора знаят, че това е основното ти жилище. Останеш ли тук, Араи със сигурност ще те арестува.

— За известно време ще отида в планината — отвърна Кенджи. — Ще посетя старците, ще прекарам известно време с децата — той се усмихна и отново доби вида на моя безобиден възрастен учител.

— Извинете, но как да бъде наричан този човек? — попита Акио.

— Засега може да бъде назован някак като актьор — отвърна Котаро. — А какво ще е името му като член на Племето, зависи…

Зад думите му се криеше някакво значение, което не разбрах, но Акио явно го схвана отлично.

— Баща му се отрече от Племето! — избухна той. — Обърна ни гръб!

— Но синът му се завърна с всичките дарби на Кикута — отвърна учителят. — Не се безпокой, засега ти ще си старшият за всичко. Такео, ще се подчиняваш на Акио и ще се учиш от него! — по устните на новия ми учител заигра усмивка. Явно ме чакаха трудни дни. Лицето на Кенджи бе мрачно, сякаш и той предчувстваше неприятности. — Акио притежава много умения — продължи Котаро. — Ти трябва да ги овладееш — той изчака да кимна в знак на съгласие, след което нареди на Акио и Юки да напуснат.

Преди да си тръгне, Юки напълни отново купичките с чай и двамата възрастни мъже отпиха шумно. Долових мирис на готвено. Имах чувството, че не бях ял от дни. Съжалих, че не бях приел предложението на Юки да хапна нещо предишната вечер; вече ми призляваше от глад.

Котаро се обади:

— Казах ти, че съм първи братовчед на баща ти. Не ти казах обаче, че той бе по-възрастен от мен и след смъртта на дядо ни той щеше да стане господарят на рода. Акио ми е племенник и пряк наследник. Завръщането ти повдига въпроси за наследството и старшинството. Как ще ги разрешим, зависи от поведението ти през следващите месеци.

Беше ми нужно известно време, за да схвана какво искаше да ми каже.

— Акио е отгледан и възпитан в Племето — рекох бавно. — И знае всичко, което аз не знам. Като него сигурно са мнозина. Нямам желание да заемам неговото място или мястото на някой друг.

— Мнозина са, вярно е — отвърна Котаро, — и до един са по-покорни, по-добре обучени и по-заслужили от теб. Но никой не притежава дарбата на Кикута да чува колкото теб и никой друг освен теб не посмя да отиде сам в крепостта Ямагата.

Този епизод ми изглеждаше като част от минал живот. Почти не си спомнях порива, който ме бе тласнал да се покатеря в крепостта и да избавя, предавайки ги на смъртта, Скритите, които бяха затворени в кошове и провесени от крепостните стени — тогава за първи път бях отнел човешки живот. Щеше ми се изобщо да не го бях правил — ако не бях привлякъл по такъв драстичен начин вниманието на Племето върху себе си, може би те нямаше да ме вземат преди… преди… отърсих се от тези мисли. Нямаше смисъл безкрайно да се опитвам да разплитам нишките, които бяха изтъкали смъртта на Шигеру.

— При все това — продължи Котаро — трябва да знаеш, че не мога да се отнасям с теб по-различно, отколкото с останалите от твоето поколение. Не мога да имам любимци. Каквито и да са способностите ти, за нас те ще бъдат безполезни, ако не разполагаме и с готовността ти да ни се подчиняваш. Излишно е да ти напомням, че вече си ми дал дума да се подчиняваш. Ще останеш в тази къща още седмица. Забранено ти е да излизаш навън или да уведомяваш когото и да било, че си тук. През тази седмица трябва да научиш достатъчно, за да минеш за жонгльор. Двамата с теб ще се срещнем в Мацуе в началото на зимата. От теб зависи да преминеш обучението в пълно подчинение.

— Кой знае кога ще те видя отново — обади се Кенджи с обичайната смесица от обич и раздразнение. — Работата ми с теб приключи — продължи той. — Намерих те, обучих те, опазих те жив по някакъв начин и те върнах на Племето. Акио ще ти се види по-суров от мен — той се усмихна, показвайки празнините между зъбите си. — Но Юки ще те пази и ще се грижи за теб.

От начина, по който го каза, лицето ми пламна. Двамата с Юки не бяхме сторили нищо, дори не се бяхме докосвали, но помежду ни съществуваше привличане и явно Кенджи го знаеше.

И двамата учители се усмихваха, когато станаха и ме прегърнаха. Кенджи ме цапна по главата.

— Да правиш каквото ти се казва! — нареди той. — И да се научиш да жонглираш.

Щеше ми се двамата с Кенджи да можехме да поговорим насаме. Между нас имаше още толкова неразрешени неща. И все пак може би беше по-добре да се сбогува с мен, все едно наистина бе моят грижовен учител, от когото бях взел необходимото, и сега просто трябваше да продължа напред. Освен това, както ми предстоеше да науча, в Племето не пилееха време по миналото и предпочитаха да избягват сблъсъците с него.

След като си тръгнаха, стаята ми се стори по-мрачна от всякога, задушна и потискаща. Долавях през стаите шума от заминаването им. Те не бяха по обстойната подготовка и дългите сбогувания като повечето пътуващи. Кенджи и Котаро просто излязоха през портата, носейки в ръце всичко, от което се нуждаеха по пътя — по един лек платнен вързоп, запасен чифт сандали и няколко оризови питки с кисели сливи. Разсъждавах за тях и за пътищата, които вероятно бяха изминали, прекосявайки надлъж и нашир Трите провинции, следвайки огромната мрежа, далеч надхвърляща представите ми, която Племето бе изплело по села и градове. Където и да отидеха, щяха да намерят роднини; никога нямаше да останат без подкрепа или закрила.

Чух Юки да казва, че ще повърви с тях до моста, а после — и гласа на жената, която се бе ядосала на войниците, да й отговаря:

— Пазете се — викна тя подире им.

Стъпките заглъхнаха надолу по улицата.

Стаята стана още по-потискаща и самотна. Не можех да си представя да бъда затворен тук цяла седмица. Почти без да осъзнавам действията си, вече замислях как да се измъкна. Не да избягам. Бях се примирил, че ще остана в Племето. Просто да изляза. Хем отново да видя Ямагата през нощта, хем да проверя дали ще успея.

Скоро след това чух някой да приближава. Вратата се плъзна встрани и в стаята влезе жена. Носеше поднос с храна — ориз, мариновани зеленчуци, малко парче сушена риба и купичка супа. Тя коленичи и остави подноса на пода:

— Ето, хапни, сигурно си гладен.

Умирах от глад. От мириса на храната ми се зави свят. Нахвърлих й се като вълк. Жената седеше и ме наблюдаваше безмълвно, докато ядях.

— Значи ти си този, който толкова изтормози бедния ми съпруг — каза тя, докато лъсках купичката за последните зрънца ориз.

Съпругата на Кенджи. Вдигнах очи към нея и погледите ни се срещнаха. Лицето й бе гладко и бледо като неговото, с приликата, която много двойки добиват с годините през дългия си съвместен живот. Косите й бяха все още гъсти и черни, само с няколко бели нишки в средата на скалпа. Беше набита, масивна, с квадратни сръчни ръце с къси пръсти. Единственото, което си спомнях Кенджи да бе споменавал за нея, бе, че е добра готвачка, и наистина храната бе много вкусна. Казах й го и тя се усмихна. За миг разпознах в нея майката на Юки. Очите им бяха с еднаква форма и когато тя се усмихваше, добиваше същото изражение.

— Кой би си помислил, че ще се появиш след всичките тези години — продължи тя словоохотливо и майчински. — Познавах добре Исаму, баща ти. А за теб никой не знаеше нищо, докато не се случи онова с Шинтаро. Да чуеш и да надхитриш най-опасния наемен убиец в Трите провинции! Когато откриха, че Исаму е оставил син, фамилията Кикута бяха въодушевени. Както и всички ние. Че и с такива дарби!

Аз мълчах. Тя изглеждаше безобидна възрастна жена… но и Кенджи ми се бе сторил безобиден старец. Усетих в себе си едва доловимо ехо от недоверието, което бях изпитал, когато бях видял Кенджи за пръв път на улицата в Хаги. Опитах се да я преценя, без да ми личи, докато тя се бе втренчила в мен съвсем открито. Чувствах, че ме предизвиква по някакъв начин, но нямах намерение да откликвам, преди да разбера повече за нея и за уменията й. Вместо това попитах:

— Кой е убил баща ми?

— Така и не се разбра. Станало е години преди да знаем със сигурност, че е мъртъв. Бе успял да намери отдалечено място, където да се скрие.

— Някой от Племето ли е бил?

Това я разсмя, което пък ме ядоса.

— Кенджи каза, че нямаш доверие на никого. Не е лошо, но на мен можеш да се довериш.

— Също като на него — измърморих.

— Планът на Шигеру щеше да те убие — каза тя меко. — А за Кикута, за цялото Племе е изключително важно да те опазим. Да се открие подобно богатство от дарби в днешно време, е невероятна рядкост.

В отговор на тези нейни думи само изсумтях, опитвайки се да различа някакъв скрит смисъл зад ласкателството й. Тя наля чай и аз го изпих на един дъх. Главата ме болеше от задушната стая.

— Напрегнат си — рече тя, взе купичката от ръцете ми и я остави на подноса. Отмести го встрани и се приближи до мен. Коленичи зад гърба ми и започна да масажира врата и раменете ми. Пръстите й бяха силни, гъвкави и едновременно с това деликатни и чувствителни. Разтри гърба ми, а после ми нареди: — Затвори очи — и се зае с главата ми.

Чувството бе невероятно. Почти застенах на глас. Ръцете й сякаш имаха собствен живот. Поверих им се изцяло. После чух лекото плъзгане на вратата. Рязко отворих очи. Все още чувствах пръстите й по скалпа си, но вече бях сам в стаята. По гръбнака ми пробягаха тръпки. Жената на Кенджи изглеждаше безобидна, но вероятно имаше същите мощни способности както съпругът й или дъщеря й. Освен това бе отнесла ножа ми.

Нарекоха ме Минору, но почти никой не се обръщаше към мен с това име. Когато бяхме сами, Юки понякога ми казваше „Такео“, оставяйки думата да се отрони от устата й, все едно си поднасяше подарък. Акио ми говореше само на „ти“ и винаги с маниер, използван за обръщение към подчинен. Имаше това право. Беше по-старши от мен по години, обучение и знания, а и бях получил изрично нареждане да му се подчинявам. При все това ме дразнеше; не си бях дал сметка, до каква степен бях свикнал да се отнасят към мен с уважение като воин от фамилията Отори и наследник на Шигеру.

Обучението ми започна същия следобед. Не подозирах, че мускулите на ръцете ми могат да болят тъй силно. Дясната ми китка все още беше слаба от първия ми бой с Акио. В края на деня вече пулсираше болезнено. Започнахме с упражнения за пъргавост и ловкост на пръстите. Дори и с ранената си ръка Акио бе много по-бърз и сръчен от мен. Седяхме един срещу друг и за кой ли път той перваше ръцете ми, преди да успея да ги мръдна.

Беше толкова бърз; не можех да повярвам, че дори не успявам да видя движението. Първоначално ударът бе като леко тупване, но когато се свечери и двамата вече бяхме уморени и разочаровани от непохватността ми, той започна да ме удря сериозно.

Юки, която бе дошла в стаята при нас, каза тихо:

— Ако насиниш ръцете му, ще отнеме повече време.

— Може би трябва да му насиня главата — измърмори Акио и следващия път, преди да успея да си дръпна ръцете, той ги сграбчи с дясната ръка, а с лявата ме зашлеви по бузата. Беше си бая удар, достатъчно силен, че да ми избият сълзи. — Без нож не си такъв смелчага — каза той, пусна ръцете ми и отново вдигна своите в готовност.

Юки замълча. Усетих как вътрешно почва да ми прикипява от гняв. За мен бе оскърбително, че Акио си позволява да удря един Отори. Тясната стаичка, преднамереното дразнене, безразличието на Юки — от всичко това накуп загубих контрол. Следващия път Акио направи същото, само че с другата ръка. Ударът беше даже по-силен и главата ми се отметна назад. Причерня ми, а после очите ми се наляха с кръв. Усетих как яростта изригва в мен точно както с Кенджи. Хвърлих се върху него.

Много години минаха, откакто бях седемнайсетгодишен, откакто яростта ме сграбчи и ме запокити отвъд самообладанието. Но и досега си спомням чувството за отприщената воля, сякаш животинската ми същност се бе развилняла, но нямам никакъв спомен за случилото се след това, а само за неясното чувство, че не ме е грижа, дали ще живея, или ще умра, за отказа повече да бъда обект на принуда или подигравки.

След първия миг на изненада, щом сключих ръце около гърлото на Акио, двамата ме усмириха без усилие. Юки ми приложи своята хватка с натиска във врата и когато започнах да губя съзнание, ме удари в корема, и то с неподозирана за мен сила. Аз се превих на две, давейки се. Акио се измъкна изпод мен и изви ръцете ми отзад на гърба.

Седнахме на постелката тъй близо един до друг, все едно бяхме любовници. Дишахме тежко. Целият епизод бе траял не повече от минута. Не можех да повярвам, че Юки ме бе ударила тъй силно. Мислех, че ще е на моя страна. Впих поглед в нея с омраза в сърцето.

— Ето това трябва да се научиш да владееш — заяви ми тя спокойно.

Акио пусна ръцете ми и коленичи в готовност.

— Да започваме.

— Не ме удряй в лицето — рекох.

— Юки е права, по-добре да не ти насинявам ръцете — отвърна той. — Тъй че действай по-чевръсто.

Мислено си дадох дума, че няма да му позволя да ме удари отново. Следващия път, когато изтървах топката, успях да отдръпна главата и ръцете си, преди да успее да ме докосне. Наблюдавайки го, започнах да усещам и най-лекия намек за движение. Накрая успях да ожуля кокалчетата му. Той не каза нищо, кимна със задоволство, но едва забележимо, и двамата продължихме да работим с жонгльорски топки.

Така минаха часове — подхвърляхме топката от едната длан в другата, от едната ръка на рогозката и от там — в другата ръка. В края на втория ден вече умеех да жонглирам с три топки в традиционен стил, в края на четвъртия — и с четири. На моменти Акио все още успяваше да ме изненада и да ме плесне, но в повечето случаи вече можех да го избягвам насред сложен танц на топки и ръце.

В края на четвъртия ден виждах топки зад спуснатите си клепачи, бях неописуемо отегчен и изнервен. Някои хора, сред които, предполагам, и самият Акио, работят настоятелно по изграждането на подобни умения, защото са обсебени от тях и от желанието си да ги усъвършенстват. Аз бързо осъзнах, че не се числя към този тип. Не виждах смисъла на жонглирането. Не ми беше интересно. Учех по най-трудния начин и по най-лошата причина — тъй като не го ли сторех, щях да ям бой. Подчиних се на суровите методи на Акио, защото бях принуден, но ми беше противно и го ненавиждах. Още два пъти пришпорването му доведе до същите изблици на гняв, но точно както аз се учех да предвиждам поведението му, така и те двамата с Юки вече разпознаваха признаците и бяха готови да ме обуздаят, преди някой да пострада.

През онази четвърта нощ, след като къщата утихна и всички заспаха, реших да изляза навън с изследователска цел. Бях обзет от скука, не можех да заспя, копнеех да подишам чист въздух, но най-вече исках да видя дали ще успея. За да осмисля подчинението си към Племето, трябваше да разбера дали мога да бъда непокорен. Знаех разположението на къщата. Бях си го означил мислено, докато нямах какво друго да правя, освен да слушам. Знаех къде спи всеки един през нощта. Юки и майка й бяха в една стая в дъното на постройката заедно с още две жени, които бях чувал, но не бях виждал. Едната обслужваше клиентите в магазина, като се шегуваше шумно с тях на местния диалект. Юки се обръщаше към нея с „лельо“. Другата беше по-скоро прислужница. Вършеше повечето работа по чистенето и готвенето, винаги ставаше първа сутрин и си лягаше последна вечер. Говореше много малко, с приглушен глас, на северен диалект. Името й бе Садако. Всички в къщата се задяваха с нея и я използваха за какво ли не, но в отговор поведението й винаги оставаше тихо и почтително. Чувствах, че познавам тези жени, макар че не ги бях зървал нито за миг.

Акио и другите трима мъже спяха в таванското помещение над магазина. Всяка нощ се редуваха да стоят на пост заедно със стражите в задната част на къщата. Акио бе дежурил предишната нощ и аз си бях изпатил, тъй като принудителното будуване бе добавило острота към заяждането му. Преди прислужницата да си легне, докато лампите все още светеха, чувах как някой от мъжете й помага да залости вратите и външните капаци; дървените плоскости се плъзгаха на мястото си с приглушено тракане, което неизбежно разлайваше кучетата.

Въпросните кучета бяха три и всяко от тях си имаше свой собствен, различен глас. Всяка вечер ги хранеше един и същ човек, като им подсвиркваше през зъби по начин, който бях упражнявал насаме, благодарен, че наоколо нямаше друг, надарен с острия слух на Кикута.

През нощта входните врати на къщата се залостваха, а задните порти се охраняваха, но една вратичка оставаше незалостена. Тя водеше към тясно пространство между къщата и външния зид, в края на което се намираше нужникът. Водеха ме там три-четири пъти през деня. Няколко пъти по мръкнало ме бяха извеждали в задния двор, за да се изкъпя в малката постройка, която се намираше между края на къщата и портите. Макар че ме криеха, това беше, както казваше Юки, с оглед на собствената ми безопасност. Доколкото виждах, никой не смяташе сериозно, че мога да се опитам да избягам — не бях под постоянно наблюдение.

Лежах дълго, заслушан в звуците на къщата. Чувах дишането на жените в стаята на долния етаж и на мъжете в таванското помещение. Отвъд стените градът постепенно потъваше в тишина. Бях преминал в състояние, което познавах отлично. Не можех да го обясня, но ми беше познато като собствената ми кожа. Не изпитвах нито страх, нито вълнение. Мозъкът ми бе изключил. Целият бях само инстинкт, инстинкт и слух. Времето промени своя ход и почна да тече по-бавно. Нямаше значение, колко щеше да ми отнеме да отворя вратата на тайната стаичка. Знаех, че накрая ще го направя, при това безшумно. По същия начин, без нито един звук, щях да се добера до външната врата.

Стоях до тази врата, улавящ и най-малкия шум наоколо, когато дочух стъпки. Съпругата на Кенджи стана, прекоси стаята, където спеше, и се отправи към тайното помещение. Вратата се плъзна встрани. Минаха няколко секунди. Тя излезе от стаята и с лампа в ръка пое бързешком, но не тревожно, към мен. За миг си помислих да стана невидим, но знаех, че няма смисъл. Почти със сигурност щеше да успее да ме види, а в противен случай щеше да разбуди хората в къщата.

Без да кажа нищо, посочих с глава вратата, която водеше към нужника, и се отправих обратно към скришната стая. Докато минавах покрай жената на Кенджи, усетих, че е вперила поглед в мен. И тя не каза нито дума, само ми кимна, но аз почувствах, че бе наясно с опита ми да се измъкна.

Стаята бе по-задушна от всякога. Сънят сега изглеждаше невъзможен. Все още се намирах в състоянието на безмълвен инстинкт. Опитах се да доловя дишането й, но не успях. Накрая се убедих, че сигурно е заспала отново. Станах, бавно отворих вратата и се озовах в съседното помещение. Лампата все още светеше. Съпругата на Кенджи седеше до нея. Очите й бяха затворени, но тя ги отвори и ме видя пред себе си.

— Пак ли до нужника? — попита със своя дълбок глас.

— Не мога да заспя.

— Седни. Ще ти направя чай — изправи се с единствено движение. Въпреки възрастта и размерите си бе гъвкава като момиче. Сложи ръка на рамото ми и ме натисна леко да седна на рогозката. — Да не избягаш! — предупреди ме с насмешка в гласа.

Седнах, но без да мисля. Все още бях решен да се измъкна. Чух чайника да свири, докато тя раздухваше въглените, чух потракването на метал и съдини. Върна се с чая, коленичи да го налее и ми подаде купичка, която се приведох да поема. Лампата осветяваше пространството помежду ни. Взрях се в очите й, видях в тях веселостта и присмеха, разбрах, че по-рано ме е ласкала, без всъщност да вярва в дарбите ми. После клепачите й трепнаха и се спуснаха. Оставих купичката, подхванах я, като политна, и я положих, вече дълбоко заспала, на рогозката. На светлината на лампата разсипаният чай вдигаше пара.

Би трябвало да се ужася, но не изпитах нищо подобно. Единственото, което почувствах, бе хладното задоволство, което доставят уменията на Племето. Съжалих, че не бях помислил за това по-рано, но изобщо не ми бе хрумнало, че бих имал каквато и да било власт върху съпругата на учителя Муто. Най-вече изпитах облекчение, че нищо няма да ме спре да изляза навън.

Когато се измъкнах през страничната врата в двора, чух, че кучетата се размърдаха. Подсвирнах им тихо и остро, така че само те и аз да чуем. Едното се приближи безшумно, за да ме подуши, и размаха опашка. Както всички кучета, и то ме хареса. Протегнах ръка и кучето отпусна глава върху дланта ми. Луната бе ниско на небето, но светеше достатъчно, за да накара очите му да заискрят в жълто. Втренчихме се един в друг за няколко мига, после кучето се прозя, оголвайки грамадни бели зъби, легна в краката ми и заспа.

В главата ми натрапчиво изплува една мисъл: „Кучето е едно, а съпругата на учителя Муто — съвсем друго“, но реших да не се задълбочавам. Клекнах и погалих няколко пъти главата на кучето, вперил поглед в зида.

Естествено, нямах нито оръжие, нито какъвто и да било инструмент. Покривът на стената беше широк и така наклонен, че без куки щеше да е невъзможно да се добера до горе. Накрая се покатерих върху керемидите на нужника и прескочих. Станах невидим, изпълзях до върха на зида далеч от задната порта и стражите и се прехвърлих на улицата точно преди ъгъла. Останах там притаен няколко мига. Долових тихите гласове на стражите. Кучетата не издаваха нито звук; целият град, изглежда, бе потънал в сън.

Също както в нощта, когато се бях покатерил в крепостта Ямагата, сега се прокрадвах от улица на улица, движейки се на зигзаг в посока към реката. Върбите си бяха все там, потънали в сиянието на залязващата луна. Клоните се поклащаха на есенния вятър, окичени с вече пожълтели листа, две-три даже се бяха отронили и се носеха по водната повърхност.

Приклекнах под техния заслон. Нямах представа, кой управляваше този град сега. Владетелят, когото Шигеру бе посетил — съюзникът на Ийда, — бе свален заедно с клана Тохан, когато градът бе въстанал при вестта за смъртта на осиновителя ми, но вероятно Араи бе назначил някакъв временен управител. Не долових звук от преминаващ патрул. Взрях се в крепостта, без да мога да различа дали главите на Скритите, които бях избавил от мъчения, дарявайки ги със смърт, вече бяха свалени. Беше ми почти невъзможно да повярвам на собствените си спомени — все едно бях сънувал или бях чул тази история за някой друг.

Мислех си за онази нощ и как бях плувал под повърхността на реката, когато чух по брега да се приближават нечии стъпки — земята бе мека и влажна и шумът бе приглушен, но който и да бе вървящият, вече се намираше твърде близо. Трябваше да си тръгна на мига, но бях обзет от любопитство и исках да видя кой би дошъл при реката по това време на нощта; освен това знаех, че няма да ме види.

Беше мъж под среден ръст, много слаб — в тъмнината не успях да видя нищо повече. Огледа се предпазливо и после коленичи при самата вода, сякаш се молеше. Вятърът откъм реката довя мирис на влага и тиня, а с него и миризмата на мъжа. Долових нещо познато. Задуших въздуха като куче, опитвайки се да го определя. Миг-два по-късно се сетих — беше миризмата от табашка работилница. Мъжът вероятно щавеше кожи и по тази причина бе низвергнат от обществото и смятан за духовно осквернен заради това, че по наследство се занимаваше с дейност, свързана със смъртта. Тогава разбрах кой е — човекът, който бе разговарял с мен, след като се бях покатерил на крепостната стена. Неговият брат бе един от изтезаваните Скрити, които бях избавил чрез бърза смърт. Бях използвал второто си аз на речния бряг и този човек бе помислил, че е видял ангел; той бе пуснал слуха за ангела на Ямагата. Предполагах защо бе коленичил там да се моли. Самият той вероятно също бе от Скритите и се надяваше да зърне ангела отново. Спомних си как първия път, когато го видях, си помислих, че трябва да го убия, но не намерих сили да го сторя. Взрях се в него с противоречивите чувства, които събужда у вас човек, чийто живот сте пощадили.

Изпитах и нещо повече — болка от съзнанието за безвъзвратна загуба, съжаление за сигурността от детството ми, копнеж по думите и ритуалите, които навремето ми бяха такова упование. Тогава ми се струваха неотменни като редуването на сезоните и като неизменната поява на звездите и луната върху небесния свод. Бях изтръгнат от живота ми сред Скритите, когато Шигеру ме бе спасил в Мино. Оттогава пазех в тайна своя произход, не го споменавах пред никого и никога не се молех открито. Но понякога го правех скришом, според вярата, в която бях отгледан и възпитан — молех се на тайното божество, което бе почитала майка ми. Сега почувствах неистово желание да се приближа до този човек и да го заговоря.

Като един Отори, дори като член на Племето, би трябвало да отбягвам някакъв си кожар, тъй като те убиват животни и се смятат за осквернени, но Скритите вярват, че всички хора са създадени равни от тайното божество; така ме бе учила и моята майка. При все това някакъв остатък от предпазливост ме задържа в укритието на върбата, макар че, когато чух произнасяната шепнешком молитва, езикът ми сякаш сам взе да повтаря думите заедно с него.

И всичко щеше да приключи дотам — все пак не бях пълен глупак, макар че в онази нощ се държах като такъв, — ако не бях чул шум от приближаващи по най-близкия мост хора. Беше някакъв патрул, вероятно воини на Араи, макар че нямаше как да знам със сигурност. По всяка вероятност бяха спрели на моста, втренчили се в реката отдолу.

— Вижте го оня, побъркания — чух да казва един от тях. — Призлява ми да го гледам там всяка нощ — изговорът му беше като на местен жител, но следващият, който се обади, сякаш беше от Западната провинция.

— Хвърли му един бой и скоро ще се откаже да идва.

— Вече го сторихме. Без резултат.

— Значи се е върнал за още, така ли?

— Хайде да го затворим за няколко нощи.

— По-добре да го хвърлим в реката.

Засмяха се. Звукът от стъпките им се усили, щом почнаха да тичат, и после позаглъхна, тъй като бяха минали зад един ред къщи. Все още бяха на известно разстояние; мъжът на брега не бе чул нищо. Не смятах да стоя и да гледам, докато стражите хвърлят моя човек в реката. Моят човек — той вече ми принадлежеше!

Измъкнах се безшумно изпод клоните на върбата и хукнах към него. Потупах го по рамото и когато се обърна, му прошепнах:

— Ела, скрий се бързо!

Той ме позна незабавно и ахвайки от изумление, се хвърли в нозете ми, като се молеше несвързано. В далечината чувах как патрулът се приближава по улицата, която вървеше покрай реката. Разтърсих мъжа, повдигнах главата му, сложих пръст на устните си и като си напомнях да не го гледам в очите, го издърпах в заслона на върбите.

„Трябва да го оставя тук, помислих си. Мога да стана невидим и да избегна патрула“, но в този миг ги чух да трополят при ъгъла и осъзнах, че е твърде късно.

Вятърът набразди повърхността на реката и затрептя в листата на върбата. В далечината се обади петел, отекна звън на храмова камбана.

— Няма го! — възкликна глас на не повече от десетина крачки.

Друг мъж изруга:

— Мръсни отрепки!

— Кое е по-зле според теб — отрепки или Скрити?

— Някои са и двете! Ето това е най-лошото.

Чух как изсвистя издърпан от ножницата меч. Един от войниците посече няколко тръстики и после замахна към върбата. Мъжът до мен се напрегна. Трепереше, но не издаваше нито звук. Мирисът на щавена кожа тъй силно биеше в ноздрите ми, че според мен нямаше начин стражите да не го усетят, но вероятно смрадта откъм реката го бе замаскирала.

Вече мислех дали да не отвлека вниманието им от несретника, да използвам второто си аз и някак да се измъкна, когато двойка патици, спящи в тръстиките, внезапно излетяха със силно квакане, плъзнаха се по повърхността на водата и разкъсаха тишината на нощта. Мъжете извикаха от изненада, а после взеха да се подиграват един на друг. Поседяха още малко сред шеги и недоволство, хвърлиха няколко камъка по патиците, след което си тръгнаха, поемайки в обратната посока. Чух как стъпките им отекнаха през града и заглъхнаха до степен, в която и аз вече не ги чувах.

— Какво правиш навън по това време на нощта? Щяха да те хвърлят реката, ако те бяха заварили.

Той отново сведе глава в нозете ми.

— Изправи се — подканих го. — Отговори ми.

Мъжът вдигна глава, отправи бърз поглед към лицето ми и после отново сведе очи.

— Идвам всяка нощ, когато мога — изрече едва чуто. — Моля се на Бог да ви зърна още веднъж. Никога няма да забравя какво сторихте за брат ми, за останалите — замълча за момент и после прошепна: — Мислех, че сте ангел. Но хората казват, че сте син на владетеля Отори. Убили сте владетеля Ийда, за да отмъстите за смъртта на баща си. Сега имаме нов господар — Араи Дайичи от Кумамото. Хората му претърсват града за вас. Предположих, че сигурно знаят, че сте тук. Затова дойдох тази вечер отново с надеждата да ви видя. В каквато и форма да се явявате, сигурно сте един от Божиите ангели, за да сторите онова, което сторихте.

Бях изумен да чуя моята история, повторена от този човек. Тя върна съзнанието ми за опасността, в която се намирах.

— Иди си у дома. Не казвай на никого, че си ме видял — канех се да тръгвам.

Той сякаш не ме чу. Беше като в екстаз — очите му искряха, по устните му просветваха пръски слюнка.

— Чакайте, господарю! — призова ме. — Всяка нощ ви нося храна… храна и вино. Трябва да ги споделим заедно, после да ме благословите и тогава ще умра щастлив.

Той извади малък вързоп. Докато развиваше храната и я поставяше на земята помежду ни, започна да реди първата молитва на Скритите. От познатите думи по врата ми плъзнаха тръпки и когато той свърши, отговорих тихо с втората молитва. Двамата заедно направихме знака над храната и себе си, след което започнахме да ядем.

Донесеното беше жалка оскъдица — просена питка със следи от кожа на пушена риба в нея, но съдържаше всички части на ритуалите от моето детство. Низвергнатият извади малка стъкленица и сипа от нея в дървена купа. Беше някаква домашно приготвена напитка, доста по-силна от вино, и всеки от нас отпи само по глътка, но мирисът ми напомни за дома. Почувствах тъй осезателно присъствието на мама, че очите ме засмъдяха от сълзи.

— Свещеник ли сте? — прошепнах, питайки се как е оцелял от гоненията на клана Тохан.

— Брат ми беше нашият свещеник. Онзи, когото вие милостиво избавихте от мъките. След смъртта му аз правя каквото мога за нашите хора… онези, които са оцелели.

— Много ли са загиналите по време на управлението на Ийда?

— На Изток са стотици. Родителите ми избягаха тук преди години, а под управлението на Отори нямаше гонения. Но през тези десет години след Яегахара никой не е бил в безопасност. Сега имаме нов върховен господар — Араи. Никой не знае накъде ще поеме. Разправят, че сега се бил заел да корми друга риба. Може да ни оставят на мира, докато се занимава с Племето — при последната дума гласът му се сниши до шепот, сякаш дори самото й споменаване щеше да му навлече възмездие. — И това би било само справедливост — продължи той, — защото именно те са убийците и сатрапите. Нашите хора са безобидни. На нас ни е забранено да убиваме — той ми хвърли извинителен поглед. — Разбира се, господарю, вашият случай е различен.

Той нямаше представа, колко се бях отклонил или отдалечил от онова, на което ме бе учила мама. Някъде лаеха кучета; петли оповестяваха настъпващия ден. Трябваше да тръгвам, но нямах никакво желание.

— Не се ли страхуваш? — попитах.

— Често ме обзема ужас. Не съм надарен със смелост. Но животът ми е в ръцете на Бог. Той има някакъв план за мен. Ето че ви прати при нас.

— Аз не съм ангел.

— Как тогава един Отори ще знае нашите молитви? — възрази той. — Кой друг освен един ангел би споделил храна с такъв, като мен?

Осъзнавах риска, който поемах, но въпреки това му казах:

— Владетелят Шигеру ме спаси от Ийда в Мино.

Не беше нужно да казвам повече. Той замълча за миг, сякаш обзет от благоговение. После прошепна:

— Мино? Мислехме, че там не е оцелял никой. Колко странни са пътищата Господни. Пощаден сте за велико дело. Ако не сте ангел, тогава сте избран от Тайния.

Поклатих глава:

— Не, не съм нищо такова. Даже животът ми не ми принадлежи. Съдбата, която ме отведе далеч от моя народ, сега ме откъсва от клана Отори — не исках да му казвам, че съм станал един от Племето.

— Имате ли нужда от помощ? — попита. — Винаги ще се отзовем. Елате при нас при моста на низвергнатите.

— Къде е това?

— Там, където щавим кожите… между Ямагата и Цувано. Питайте за Джо-Ан — после каза третата молитва, изразявайки благодарност за храната.

— Трябва да тръгвам — рекох.

— Преди това ще ме благословите ли, господарю?

Положих дясната си ръка върху главата му и започнах молитвата, която мама ми казваше едно време. Почувствах се неловко, знаейки, че нямам особено право да произнасям тези думи, но те се отрониха с лекота от устата ми. Джо-Ан хвана ръката ми и докосна чело и устни до пръстите ми. Тогава осъзнах колко силно бе доверието му в мен. Пусна ръката ми и се поклони доземи. Когато отново вдигна глава, бях в другия край на улицата. Небето изсветляваше, въздухът на разсъмване бе хладен.

Поех обратно, промъквайки се предпазливо от врата до врата. Зазвуча храмовата камбана. Градът се разбуждаше, взеха да свалят първите капаци, а по улиците се долавяше мирис на пушек от кухненските огнища. Бях останал твърде дълго при Джо-Ан. През цялата нощ не бях използвал второто си аз, но се чувствах раздвоен, сякаш завинаги бях оставил истинската си същност край върбата при него. Онова мое аз, което се завръщаше при Племето, бе пусто.

Когато стигнах до къщата на Муто, натрапчивата мисъл, която се бе спотайвала в дъното на съзнанието ми цяла нощ, сега изплува на повърхността. Как щях да мина през покрива на зида откъм улицата? Белият хоросан, сивите керемиди проблясваха на утринната дрезгавина, все едно ми се присмиваха. Клекнах в заслона на отсрещната къща, обзет от дълбоко съжаление за собствената си прибързаност и глупост. Бях загубил фокус и концентрация — слухът ми бе остър както винаги, но вътрешната увереност, инстинктът бе изчезнал.

Не можех да остана там, където се намирах в момента. В далечината чух тропот на нозе и на конски копита. Приближаваха група мъже. Гласовете им се носеха към мен. Стори ми се, че разпознах западния диалект, който би означавал, че са хора на Араи. Знаех, че ако ме открият, животът ми с Племето щеше да приключи… а може би и животът ми въобще, в случай че Араи бе толкова оскърбен, колкото се говореше.

Нямах друг шанс, освен да изтичам до портата и да извикам на стражите да отворят, но точно когато се канех да прекося улицата, от другата страна на зида чух гласове. Акио подвикваше тихо на пазачите. Последваха скърцане и тракане, докато вдигаха резетата на портата.

Патрулът се появи в отсрещния край на улицата. Аз станах невидим, изтичах до портата и се шмугнах вътре.

Стражите не ме видяха, но Акио успя точно както бе предугадил движенията ми в Инуяма, когато от Племето ме хванаха за пръв път. Препречи ми пътя и сви юмруци.

Аз се стегнах да понеса ударите, които, бях сигурен, щяха да последват, но той реши да не пилее време. Дръпна ме рязко към къщата.

Конете на патрула вече се движеха по-бързо и се приближаваха в тръс по улицата. Препънах се в кучето. То изскимтя в съня си. Ездачите извикаха на пазачите при портата:

— Добро утро!

— Какво открихте? — викна един от пазачите в отговор.

— Не е ваша работа!

Докато Акио ме дърпаше да вляза в къщата, погледнах назад. През тясното пространство между банята и стената видях само отворената порта и улицата зад нея.

Зад конете двама пешаци влачеха помежду си пленник. Не можах да го видя ясно, но чух гласа му. Чух молитвите му. Беше мъжът, с когото бях разговарял доскоро — низвергнатият Джо-Ан.

Вероятно инстинктивно бях пристъпил пак към портата, защото Акио ме дръпна обратно с такава сила, че замалко да ми изкълчи рамото. След което вече ме плесна — безмълвно, но резултатно — отстрани по врата. Стаята се завъртя шеметно; усетих, че ми призлява. Все така, без да каже нито дума, ме завлече в основното помещение, където прислужницата метеше рогозката и въобще не ни забеляза.

След като плъзна встрани стената към тайното помещение и ме блъсна вътре, викна към кухнята. В стаята влезе съпругата на Кенджи и той върна стената обратно на мястото й.

Лицето й бе бледо, очите — подпухнали, сякаш все още се бореше със съня. Почувствах гнева й още преди да заговори. Тя ме зашлеви два пъти през лицето:

— Ах, ти, малък негоднико! Мелез малоумен! Как посмя да ми сториш това! — Акио ме блъсна на пода, без да пуска ръцете ми, които бе извил отзад на гърба ми. Не изохках, само сведох покорно глава. Не виждах смисъл да казвам каквото и да било. — Кенджи ме предупреди, че ще се опиташ да се измъкнеш. Тогава не му повярвах. Защо го направи? — тъй като не отговорих, тя коленичи до мен и повдигна главата ми, за да може да ми вижда лицето. Държах очите си извърнати встрани. — Отговори ми! Да не си невменяем?

— Просто да видя дали ще успея — промълвих. Тя въздъхна с нескрито раздразнение досущ като съпруга си. Добавих: — Мразя да ме затварят…

— Това е лудост! — възкликна гневно Акио. — Той излага на опасност всички ни. Трябва да…

Тя го прекъсна рязко:

— Това решение може да бъде взето само от главата на фамилията Кикута. А дотогава нашата задача е да се опитаме да го опазим жив и да не позволим на Араи да го залови — тя отново ме цапна по главата, но този път не толкова силно.

— Кой те видя?

— Никой. Само един от низвергнатите.

— Кой?

— Един кожар. Джо-Ан.

— Джо-Ан? Откаченият? Онзи, дето видял ангел? — тя пое дълбоко въздух. — Не ми казвай, че точно той те е видял.

— Поговорихме си малко — признах.

— Хората на Араи вече са го заловили — заяви Акио.

— Надявам се, осъзнаваш какъв глупак си! — рече тя.

Отново сведох глава. Мислех за Джо-Ан, искаше ми се да го бях проводил до дома му… ако изобщо имаше някакъв дом… питах се дали не бих могъл да го спася, безмълвно си задавах въпроса, какво ли възнамеряваше сега неговият Бог. „Често изпитвам страх, бе казал Джо-Ан. Ужас.“ Сърцето ми се сви от жал и угризения.

— Разбери какво е издал низвергнатият — нареди на Акио съпругата на Кенджи.

— Той няма да ме предаде! — заявих аз.

— Подложен на изтезания, всеки предава — отвърна той рязко.

— Трябва да ускорим заминаването ти — продължи тя. — Може би е по-добре да тръгнеш още днес.

Все още коленичил зад мен, Акио продължаваше да ме стиска за китките. Почувствах движението, когато кимна.

— Ще бъде ли наказан? — попита той.

— Не, трябва да може да пътува. Освен това, както вече би трябвало да си разбрал, телесното наказание не го впечатлява. Но се погрижи да разбере съвсем точно какво изтърпява низвергнатият. Главата му може да е твърда, но сърцето му е меко.

— Господарят каза, че това е основната му слабост — отбеляза Акио.

— Да, ако не беше така, щяхме да имаме един нов Шинтаро.

— Меките сърца могат да се каляват — измърмори Акио.

— Е, вие, Кикута, най-добре знаете как се прави това.

Стоях коленичил на пода, докато те ме обсъждаха хладно, все едно бях стока — бъчва вино например, което можеше да се окаже особено фино или пък кисел бълвоч.

— Сега какво? — попита Акио. — Трябва ли да стои вързан, докато тръгнем?

— Кенджи каза, че ти сам си избрал да дойдеш при нас — обърна се към мен съпругата му. — Ако е истина, защо се опита да избягаш?

— Нали се върнах.

— Ще пробваш ли отново?

— Не.

— И ще отидеш в Мацуе с актьорите, без да правиш нещо, с което да изложиш на опасност тях или себе си?

— Да.

Тя се замисли за момент, но все пак нареди на Акио да ме върже. След като той го стори, двамата ме оставиха, за да подготвят заминаването ни. Прислужницата влезе с поднос храна и чай и безмълвно ми помогна да ям и да пия. След като изнесе подноса с купичките, повече никой не ме доближи. Вслушан в звуците в къщата, си мислех, че различавам цялата суровост и жестокост, скрита под всекидневната й песен. Заля ме вълна от умора. Примъкнах се до постелята, наместих се удобно, доколкото ми бе възможно, помислих си с безнадеждност за Джо-Ан и собствената си глупост и накрая съм заспал.

Събудих се внезапно. Сърцето ми блъскаше в гърдите, гърлото ми бе пресъхнало. Бях сънувал низвергнатия — ужасен сън, в който отдалеч един настоятелен глас, тънък като жужене на комар, ми шепнеше нещо, което само аз можех да чуя.

Акио сякаш бе стоял с долепено до външния зид лице. Описа до най-малка подробност изтезанията, на които хората на Араи бяха подложили Джо-Ан. Разказът му се точеше бавно и монотонно и от него кожата ми настръхна, а стомахът ми се сви на топка. От време на време Акио млъкваше задълго; тогава с облекчение си мислех, че е свършил, но после гласът му зазвучаваше отново.

Дори не можех да си запуша ушите. Нямаше начин да престана да го чувам. Съпругата на Кенджи беше права — това бе най-страшното наказание, което можеше да ми се измисли. Накрая вече съжалявах, че не бях убил Джо-Ан още първия път, когато го бях видял на речния бряг. Жалостта тогава бе възпряла ръката ми, но впоследствие тази жалост бе довела до фатални резултати. А можех да му осигуря бърза и милостива смърт! Сега заради мен бе принуден да търпи ужасни изтезания.

Когато най-накрая гласът на Акио окончателно секна, отвън долових стъпките на Юки. Тя влезе в стаята с купичка, ножици и бръснач в ръце. Следваше я прислужницата Садако, която пък донесе някакви дрехи, остави ги на пода и безмълвно напусна стаята. Чух я да казва на Акио, че обядът е готов, при което той стана и я последва в кухнята. Мирисът на готвено се носеше из къщата, но аз нямах никакво желание да ям.

— Трябва да ти отрежа косите — каза Юки.

Все още имах прическата на воин — обръснато чело и висок кок на темето, така ме бе научил Ичиро, учителят ми в имението на Шигеру. Не бях подстригван от седмици, нито се бях бръснал, макар че брадата ми все още бе доста оскъдна.

Юки ми развърза ръцете и краката и ме накара да седна пред нея.

— Ти си идиот — рече тя, щракайки с ножиците. Не отвърнах. Вече го осъзнавах, но освен това знаех, че вероятно пак бих сторил същото. — Майка ми се беше вбесила. Не знам какво я изненада повече: това, че си успял да я приспиш или че си посмял да го сториш — около мен се сипеха валма коси. — Едновременно с това бе и някак развълнувана — продължи Юки. — Казва, че й напомняш за Шинтаро, когато е бил на твоята възраст.

— Тя го е познавала?

— Ще ти кажа една тайна… Мама е била страстно влюбена в него. Щяла да се омъжва за Шинтаро, но от Племето били против и затова се омъжила за баща ми. Както и да е, мисля, че не би понесла някой да има такава власт над нея. От всички Кикута Шинтаро бил най-големият майстор на приспиването — никой не бил в безопасност в негово присъствие — Юки бе по-оживена и приказлива от всякога. Чувствах как ръката й леко трепери, докосвайки врата ми, докато студените ножици щракаха върху скалпа ми. Спомних си пренебрежителните думи на Кенджи за съпругата му, разказите му за момичетата, с които бе спал. Бракът помежду им бе като повечето бракове — уреден съюз между две фамилии. — Ако мама се бе омъжила за Шинтаро, аз щях да бъда някой друг — отбеляза Юки замислено. — Мисля, че и досега не е престанала да го обича някъде дълбоко в сърцето си.

— Макар че е бил убиец?

— Той не беше убиец! Не и повече, отколкото си ти!

Нещо в гласа й ми подсказа, че разговорът започва да става опасен. Намирах Юки за много привлекателна. Знаех, че има силни чувства към мен. Но в отговор не изпитвах към нея онова, което бе събудила в душата ми Каеде, и не желаех да говоря за любовта.

Опитах се да сменя темата:

— Мислех, че само Кикута владеят умението да приспиват. Шинтаро не беше ли от фамилията Курода?

— По бащина линия. Майка му беше Кикута. Шинтаро и баща ти бяха братовчеди… — побиха ме тръпки при мисълта, че човекът, чиято смърт бях причинил и на когото толкова приличах по думите на всички, се оказва мой роднина. — Какво точно се случи в нощта, в която умря Шинтаро? — попита Юки с любопитство.

— Чух някой да се катери по външната стена на къщата. Прозорецът на първия етаж беше отворен заради горещината. Господарят Шигеру искаше да го залови жив, но когато го сграбчи, тримата паднахме в градината. Натрапникът си удари главата в един камък, но ние решихме, че в момента на падането е погълнал и отрова. Все едно, издъхна, без да дойде в съзнание. Баща ти потвърди, че е Курода Шинтаро. По-късно научихме, че чичовците на Шигеру — владетелите Отори — са го наели да убие осиновителя ми.

— Странно — отбеляза Юки, — че точно в този момент си бил там, без никой да го знае.

Аз откликнах, загърбил предпазливостта вероятно заради спомените за онази нощ.

— Не е толкова странно. Шигеру ме е издирвал, когато ме спаси в Мино. Знаел е за съществуването ми и е бил наясно, че баща ми е бил убиец…

Ръцете на Юки бяха престанали да се движат:

— Татко не знаеше, че е станало така…

— Не, не знаеше, Шигеру го остави да си мисли, че е действал импулсивно, когато е спасил живота ми и ме е отвел в Хаги, че всичко е било съвсем случайно…

— Сериозно ли?

Твърде късно напрегнатостта й събуди подозренията ми.

— Какво значение има вече?

— Как така владетелят Отори е открил нещо, което дори в Племето не са подозирали? Какво друго ти каза?

— Много неща — отвърнах нетърпеливо. — Той и Ичиро ме научиха на почти всичко, което знам.

— Имам предвид за Племето!

Аз поклатих глава, все едно не разбирах.

— Нищо. За Племето знам само онова, което ми е обяснил баща ти и което съм научил тук.

Тя се втренчи в мен. Нарочно извърнах очи, за да избягна погледа й.

— Трябва още много да учиш — рече накрая. — Ще имам възможност да те обучавам по пътя — прокара ръце по подстриганата ми коса и стана с едно-единствено движение, също като майка си. — Сега облечи това. Ще ти донеса нещо за ядене.

— Не съм гладен — рекох, пресегнах се и взех дрехите. Някога в ярки цветове, сега бяха избелели до убито оранжево и кафяво. Запитах се кой ли ги бе носил и какво ли го бе сполетяло по пътищата.

— Предстоят ни много часове в път — рече тя. — Днес може повече да не ядем. Каквото ти наредим с Акио, това ще правиш. Ако ти кажем да свариш мръсотията под ноктите ни и да я изпиеш, ще го сториш. Щом ти кажем да ядеш, значи ще ядеш. И толкоз. Ние се научихме на това покорство още като деца. На теб тепърва ти предстои.

Исках да я попитам дали бе изпълнявала чужди заповеди, когато ми донесе Джато — меча на Шигеру — в Инуяма, но реших, че е по-разумно да си замълча. Преоблякох се в одеждите на пътуващ актьор и когато Юки се върна с храната, почнах да ям безропотно.

Тя ме наблюдаваше мълчаливо и когато свърших, каза:

— Низвергнатият е мъртъв.

Искаха сърцето ми да стане твърдо като камък. Нито я погледнах, нито отвърнах.

— Не е казал нищо за теб — продължи тя. — Не подозирах, че един отхвърлен от обществото може да притежава такава смелост. Не е имал отрова, за да се отърве. Но въпреки това не е казал нищо.

Благодарих на Джо-Ан в сърцето си, благодарих на Скритите, които отнасяха своите тайни със себе си… Къде? В рая? В друг живот? В безмълвния гроб? Исках да се помоля за него по почина на нашия народ. Или да му запаля свещи и тамян, както ме бяха научили Ичиро и Чийо в къщата на Шигеру в Хаги. Размишлявах как Джо-Ан бе поел сам в мрака. Какво щяха да правят хората му без него?

— Молиш ли се на някого? — попитах Юки.

— Разбира се — отвърна тя изненадана.

— На кого?

— На Просветления, във всичките му проявления. На божествата на планината, на гората, на реката — на всички древни. Тази сутрин отнесох ориз и цветя в светилището на моста, за да измоля благословия за пътуването ни. Все пак се радвам, че тръгваме точно днес. Денят е добър, всички знаци са благоприятни — тя ме погледна, все едно обмисляше казаното, после поклати глава. — Не задавай такива въпроси. Разкриват, че си тъй различен. Никой друг не би попитал нещо подобно.

— Никой друг не е живял моя живот.

— Сега си един от Племето. Опитай се да се държиш подобаващо — тя извади малка торбичка изпод ръкава си и ми я подаде. — Ето. Акио каза да ти ги дам.

Отворих я, опипах съдържанието й и го изсипах. На пода паднаха пет жонгльорски топки, гладки и твърди, увити в оризова слама. Колкото и да мразех жонглирането, нямаше как да не ги вдигна. После се изправих, с три в дясната ръка и две в лявата. Усещането за топките, както и одеждите на пътуващ актьор вече ме бяха превърнали в някой друг.

— Ти си Минору — каза Юки. — Получил си тези топки от баща си. Акио е твоят по-голям брат, аз съм ти сестра.

— Не си приличаме особено — отбелязах, подхвърляйки топките във въздуха.

— Ще си заприличаме — отвърна Юки. — Татко ми каза, че си можел донякъде да променяш чертите си.

— Какво е станало с баща ни? — топките се издигаха и падаха, въртяха се, описвайки кръг, фонтан…

— Починал е.

— Много удобно.

Тя не ми обърна внимание.

— Пътуваме за Мацуе, за есенния фестивал. Ще ни трябват пет-шест дни, в зависимост от времето. Все още има хора на Араи, които обикалят града да те търсят, но като цяло издирването тук е приключило. Той вече е тръгнал за Инуяма. Ние пътуваме в обратна посока. За през нощта разполагаме с къщи, където ни е подсигурен безопасен подслон. Но пътят не принадлежи на никого. Ако срещнем патрули, ще трябва да удостовериш самоличността си.

Аз изпуснах една от топките и се наведох да я взема.

— Не ти е позволено да ги изпускаш — рече Юки. — Никой на твоята възраст не го прави. Баща ми каза освен това, че умееш добре да се превъплъщаваш. Не ни излагай на опасност.

Излязохме през задния вход. Съпругата на Кенджи дойде да ни изпрати. Огледа ме внимателно и провери косите и дрехите ми.

— Надявам се да се видим отново — рече, — но като знам колко безразсъден си, едва ли ще се случи.

Аз й се поклоних безмълвно. Акио вече беше в двора с ръчна кола, подобна на онази, в която ме бяха напъхали в Инуяма. Нареди ми да се кача и аз се подчиних, озовавайки се притиснат между декори и костюми. Юки ми подаде ножа. Бях доволен да си го получа обратно. Побързах да го скрия между дрехите си.

Акио хвана дръжките на колата, повдигна я леко и забута напред. Подрусвах се през града в полумрак, вслушвах се в звуците му и в разговора на актьорите. Разпознах гласа на Кейко — другото момиче от Инуяма. С нас имаше и още един мъж — бях чувал гласа му в къщата, но не знаех как изглежда.

Когато и последните къщи останаха далеч зад гърба ни, Акио спря, отвори страничната вратичка на колата и ми нареди да сляза. Беше някъде към втората половина от часа на козата[6] и все още твърде топло въпреки началото на есента. Акио лъщеше от пот. Беше съблякъл повечето от дрехите си, за да бута по-лесно. Видях колко силно е тялото му. Беше по-висок от мен и много по-мускулест. Отиде да пие вода на потока покрай пътя, след което намокри главата си и наплиска лицето си. Юки, Кейко и по-възрастният мъж бяха клекнали отстрани на пътя. Трудно бих разпознал когото и да е от тримата. Те се бяха преобразили в трупа актьори, които изкарваха несигурната си прехрана, пътувайки от град на град, и съществуваха благодарение на собствената си находчивост и таланти, винаги на ръба на глада или престъплението.

Мъжът ми се усмихна, разкривайки оределите си зъби. Лицето му бе мършаво, изразително и малко зловещо. Кейко не ми обърна внимание. И тя като Акио имаше полузаздравели белези на едната си ръка от моя нож.

Поех дълбоко въздух. Макар и горещо, бе неизразимо по-добре, отколкото в стаята, в която бях затворен, и вътре в задушната кола. Зад нас се намираше град Ямагата, чиято крепост се открояваше с белотата си на фона на планината, все още потънала в пищна зеленина, тук-таме с ярки цветни петна, където листата бяха почнали да жълтеят. Оризовите ниви също вече светлееха в златисто. Наближаваше времето за събиране на реколтата. На югозапад виждах стръмния склон на Тераяма, но покривите на храма бяха скрити зад короните на кедровите дървета. Отвъд се простираха един зад друг планински хребети, които синееха в далечината и искряха на следобедната мараня. Безмълвно се сбогувах с Шигеру, обзет от неохота да поема в друга посока и да прекъсна последната си връзка с него и с живота си като един от клана Отори.

Акио ме тупна по рамото.

— Престани да блееш като малоумен — рече. Говореше по различен начин — някак недодялано и грубовато. — Твой ред е да буташ.

До настъпването на вечерта вече изпитвах неистова омраза към тази кола. Беше тежка и неудобна, правеше пришки на ръцете и напрягаше болезнено гърба. Беше изнурително да се дърпа нагоре по баира, тъй като колелетата засядаха в дупки и неравности и трябваше всички заедно да я избутваме, но да се удържа надолу по склона, беше още по-тежко. С радост бих пуснал дръжките и бих я оставил да се забие в гората. С копнеж си помислих за коня ми Раку.

По-възрастният мъж — казваше се Казуо — вървеше редом с мен, помагаше ми да овладея новия изговор и ме учеше на думите, които трябваше да знам като неизменна част от езика на пътуващите актьори. Някои от тях вече бях усвоил от Кенджи — тайния уличен жаргон на Племето, — но други чувах за пръв път. Имитирах го, както бях имитирал учителя Ичиро в дома на Отори в един съвсем различен процес на учене и се опитвах да се вживея в новата си същност, превръщайки се в Минору.

Към края на деня, почти на здрачаване, се спуснахме по един склон към някакво село. Пътят вече вървеше по равно и стана по-гладък. Един човек на път за дома ни викна за поздрав.

Долавях мириса на пушек от горящо дърво и аромати на готвено. Навсякъде около мен се носеха звуците на селото привечер — плисък на вода, докато стопаните се мият, глъч на деца, увлечени в игра и препирни, бъбренето на жени, заети с готвене, пукот на огньове, удари на брадва в дърво, камбаната на светилището — цялото многообразие от звуци на онзи живот, сред което бях отраснал. Долових и още нещо — подрънкване на юзди и приглушен тропот на конски копита.

— Отпред има патрул — рекох на Казуо.

Той вдигна ръка да спрем и извика приглушено към Акио:

— Минору казва, че има патрул.

Акио ме изгледа, присвил очи срещу залязващото слънце.

— Чу ли ги?

— Чух коне. Какво друго може да е?

Той кимна и сви рамене, сякаш казваше: „Сега или друг път, все едно.“

— Поеми колата.

Щом заех мястото на Акио, Казуо подхвана улична шеговита песен. Имаше хубав глас, който отекна в тишината на вечерта. Юки бръкна в колата и извади малък барабан, който подхвърли на Акио. Той го улови и тутакси заудря в ритъма на песента. Юки извади и някакъв еднострунен инструмент, на който взе да подрънква, както вървеше редом с нас. Кейко въртеше пумпали като онези, които бяха привлекли вниманието ми в Инуяма.

С песен и свирня завихме зад ъгъла и се озовахме срещу патрула. Бяха поставили бамбукова бариера точно пред първите къщи на селото. Около десетина на брой, повечето мъже седяха на земята и ядяха. Върху наметките им бе изобразен гербът на Араи; на насипа отстрани стърчаха забити флаговете със залязващото слънце, принадлежащи на клана Сейшуу. Под тях кротко пасяха четири коня.

Ято деца се въртяха наоколо и щом ни видяха, хукнаха към нас с викове и смях. Казуо прекъсна песента си, за да им зададе две-три гатанки, и после викна дръзко към войниците:

— Как е, момчета?

Командирът стана и се приближи. Всички незабавно коленичихме в прахта.

— Изправете се — рече той. — Откъде сте? — имаше ъгловато лице с гъсти вежди, тънки устни и стиснати челюсти. Избърса ориза от устата си с опакото на ръката си.

— От Ямагата — Акио подаде барабана на Юки и протегна към него дървена плочка. На нея бяха записани имената ни, наименованието на групата и разрешителното от гилдията и от градската управа. Командирът се втренчи в нея и взе да разшифрова имената ни, като от време на време вдигаше поглед и го насочваше към всеки един от нас, оглеждайки внимателно лицата ни. Кейко въртеше пумпалите. Мъжете я гледаха с нещо повече от вял интерес. Според тях актьорите не бяха нещо по-различно от проститутките. Един от тях й подхвърли подигравателно предложение и тя се засмя в отговор. Аз се облегнах на колата и избърсах потта от лицето си.

— Какво прави тоя Минору? — попита командирът, връщайки дъсчицата на Акио.

— Братлето ли? Жонгльор е. Това е семейният ни занаят.

— Хайде да го видим — рече командирът, а тънките му устни се разтегнаха в подобие на усмивка.

Акио не се поколеба нито за миг.

— Ей, братче, я покажи на господаря.

Аз избърсах ръце в лентата си за коса и я вързах около главата си. Извадих топките от торбичката, почувствах гладката им тежест и след миг се превърнах в Минору. Това бе моят живот. Не познавах друг — пътя, всяко следващо село, подозрението, враждебните погледи. Забравих за умората, за болките в главата и пришките по ръцете. Бях Минору, отдаден на онова, което вършех, откакто бях проходил… Топките полетяха във въздуха. Започнах с четири, после включих и петата. Току-що бях свършил втората поредица от фонтани, когато Акио ми даде знак с глава. Насочих топките към него. Той ги улови с лекота и подхвърли дъсчицата наред с тях. После ми ги върна. Острият дървен ръб засегна дланта ми, осеяна с пришки. Ядосах му се, питайки се какво цели — да покаже уменията ми? Да ме издаде? Загубих ритъм. Дъсчицата и топките паднаха в праха.

Усмивката изчезна от лицето на командира. Той направи крачка напред. В този момент ме облада див импулс — да се предам, да се оставя на милостта на Араи, да избягам от Племето, преди да е станало прекалено късно.

Акио сякаш полетя към мен.

— Идиот! — изкрещя той и ме зашлеви през ухото. — Баща ни ще се обърне в гроба!

Още щом замахна към мен, знаех, че фалшивата ми личност ще остане неразкрита. Би било немислимо един актьор да удари воин от клана Отори. Ударът отново ме превърна в Минору, така както нищо друго не би го сторило.

— Прости ми, братко — рекох хрисимо, вдигайки от земята топките и дъсчицата; продължих да ги въртя във въздуха, докато накрая командирът се разсмя и ни махна да минаваме.

— Елате да ни гледате довечера! — викна Кейко на войниците.

— Добре, до довечера — викнаха те в отговор.

Казуо запя отново. Юки заби барабана. Аз подхвърлих дъсчицата към Акио и прибрах топките. Бяха потъмнели от кръв. Хванах дръжките на колата. Бариерата се вдигна и ние поехме към селото отвъд.

Четвърта глава

В този последен ден от пътуването на Каеде към дома на родителите й небето бе ясносиньо, а въздухът — хладен и прозрачен като изворна вода. Лека мъгла се стелеше в долините и над реката, посребрявайки паяжините и ластарите на дивия повет. Но точно преди пладне времето започна да се променя. От северозапад по небето плъзнаха облаци, излезе вятър. Смрачи се рано и привечер заваля дъжд.

Оризовите ниви, зеленчуковите градини и овошките бяха силно засегнати от бурите. Селата изглеждаха полупразни и малкото хора наоколо я посрещаха с втренчени погледи и навъсени лица. Покланяха се само когато стражите ги заплашваха, и то с неохота. Каеде нямаше представа, дали я разпознаваха; не желаеше да се бави сред тях, но не можеше да си обясни защо изпочупените стобори не бяха поправени, защо мъжете не работеха на нивите, за да спасят каквото можеше от реколтата, защо никой не си правеше труда да премете, да разчисти или да отстрани повредите.

Сърцето й току замираше в предчувствие за нещо лошо, а после в миг завързваше, блъскаше лудо в гърдите й от вълнение и страх. Оставащото разстояние й се струваше безкрайно; едновременно с това равномерният ход на конете го стапяше твърде бързо. Повече от всичко се страхуваше какво ще завари у дома.

Пред очите й се редяха картини, които й се струваха познати, и тогава сърцето й се качваше в гърлото, но когато накрая стигнаха до опасаната със зид градина и портата към дома на родителите й, тя не можа да ги познае. Нима това бе къщата, където бе живяла? Беше тъй малка; дори не беше укрепена и охранявана. Портата зееше широко отворена. Щом Раку престъпи през нея, Каеде не можа да се сдържи и ахна.

Шизука вече бе слязла от коня. Вдигна поглед към нея и попита:

— Какво има, господарке?

— Градината! — възкликна Каеде. — Какво се е случило с нея?

Навсякъде личаха пораженията от свирепите бури. Напряко през потока се бе прострял изкоренен бор. При падането си бе съборил и строшил близкия каменен фенер. В съзнанието й проблесна внезапен спомен — фенерът, току-що закрепен, свети; вечер е, празникът на мъртвите, запалена лампа се носи надолу по потока, майчината ръка гали косите й.

Тя се взря недоумяваща в съсипаната градина. Това не бяха само последствията от бурята. Очевидно месеци наред никой тук не бе полагал грижи за храстите или мъха, не бе почиствал езерцата и не бе подрязвал дърветата. Нима това бе нейната къща — едно от главните имения в Западната провинция? Какво бе станало със силния някога клан Ширакава?

Конят наведе глава и я потърка в предния си крак. Изцвили, нетърпелив и уморен, в очакване, след като бяха спрели, да го разседлаят и нахранят.

— Къде са пазачите? — попита Каеде озадачена. — Къде са всички?

Мъжът, когото бе нарекла Белега — капитанът на ескорта — отиде яздейки до верандата, приведе се напред и извика:

— Хей, има ли някой вътре?

— Не влизай — викна му тя. — Изчакай ме. Аз ще вляза първа.

Дългоръкия стоеше до Раку и държеше юздите. Каеде се плъзна по гърба на коня в ръцете на Шизука. Дъждът бе намалял и сега само леко ръмеше, обсипвайки косите и дрехите им с блестящи капчици. В градината се стелеше тежка миризма на влага и гнилоч, на кисела почва и окапали листа. Каеде усети как образът на светлия дом от детството, съхраняван грижливо в сърцето й през тези дълги осем години, изведнъж става непоносимо ярък и после изчезва завинаги.

Дългоръкия тикна юздата в ръцете на един от пешаците и изваждайки меча си, застана пред Каеде. Шизука ги последва. Събуха сандалите си на верандата и влязоха, но мирисът на къщата й се стори напълно непознат. Това бе нечий чужд дом. Доловил внезапно движение вътре, Дългоръкия се хвърли напред в сумрака. Последва стъписан момичешки вик. Мъжът дръпна девойката на верандата.

— Пусни я! — нареди Каеде гневно. — Как смееш да я докосваш?

— Той само ви охранява — измърмори Шизука, но Каеде не слушаше.

Тя пристъпи към девойката, хвана я за ръцете и се втренчи в лицето й. Беше почти на нейната височина, с нежно лице и светлокафявите очи на баща й.

— Аи? Аз съм сестра ти Каеде. Не ме ли помниш?

Момичето се втренчи в нея. Очите му се напълниха със сълзи.

— Сестричке? Наистина ли си ти? За момент срещу светлината… помислих те за майка…

Каеде я прегърна, усещайки как собствените й очи плувнаха в сълзи.

— Починала е, нали?

— Преди около два месеца. Последните й думи бяха за теб. Копнееше да те види, но новината за брака ти й донесе покой — гласът на Аи секна и тя се отскубна от прегръдката на Каеде. — Защо си тук? Къде е съпругът ти?

— Нямахте ли вести от Инуяма?

— Тази година ни връхлетяха страшни тайфуни. Много хора умряха, реколтата беше съсипана. Научихме съвсем малко… само неясни слухове за бунт, за война. След последната буря оттук профуча някаква войска, но нито разбрахме с кого се бият, нито защо.

— Армията на Араи?

— Бяха Сейшуу от Маруяма и от Юг. Възнамеряваха да се присъединят към владетеля Араи срещу клана Тохан. Татко беше бесен, защото се смяташе за съюзник на владетеля Ийда. Искаше да им попречи да минат оттук. Пресрещна ги близо до Свещените пещери. Те се опитаха да преговарят с него, но той ги нападна.

— Татко се е сражавал с тях? Мъртъв ли е?

— Не, победиха го, разбира се, и повечето от хората му бяха убити, но той оцеля. Смята Араи за предател, жаден за власт. Все пак той е положил клетва за вярност към Ногучи, когато са те пратили при тях като заложница.

— Ногучи са разбити и аз вече не съм тяхна заложница. Сключих съюз с Араи — каза Каеде.

Очите на сестра й се разшириха.

— Нищо не разбирам. Съвсем нищо — тя сякаш едва сега забеляза Шизука и мъжете отвън. Махна безпомощно с ръка. — Прости ми, сигурно си изморена. Идваш от дълъг път. Хората ти вероятно са гладни — тя се намръщи и внезапно придоби вид на объркано дете. — Какво да направя? — прошепна. — Почти няма какво да ви предложим.

— Къде са прислужниците?

— Пратих ги да се скрият в гората, когато чухме конете. Мисля, че ще се върнат едва привечер.

— Шизука — рече Каеде. — Иди в кухнята и виж какво има. Приготви храна и чай за мъжете. Могат да отдъхнат тук тази вечер. Нужни са ми поне десетина, които да останат с мен — тя посочи Дългоръкия. — Нека той ги подбере. Другите трябва да се върнат в Инуяма. Ако навредят по какъвто и да било начин на моите хора или на собствеността ми, ще заплатят с живота си.

Шизука се поклони.

— Да, господарке.

— Ела, ще те заведа — каза Аи и тръгна пред Шизука към задната част на къщата.

— Как се казваш? — обърна се Каеде към Дългоръкия.

Той коленичи пред нея.

— Кондо, господарке.

— От хората на Араи ли си?

— Майка ми беше от клана Сейшуу. Баща ми, ако ми позволите да ви се доверя, беше от Племето. Сражавах се с хората на Араи при Кушимото и бях поканен да отида на служба при него.

Тя сведе поглед към него. Дългоръкия не беше в първа младост. Косите му бяха посребрени, а кожата на врата му — набраздена от бръчки. Запита се какво ли е било миналото му, какво ли е вършил за Племето и доколко можеше да му има доверие. Но й беше нужен човек, който да се оправя с войниците и конете, както и да брани къщата; Кондо бе спасил Шизука, хората на Араи се страхуваха от него и го уважаваха, а и той притежаваше бойните умения, които тя изискваше.

— Вероятно ще имам нужда от помощта ти за няколко седмици — рече тя. — Може ли да разчитам на теб?

Той вдигна поглед към нея. Сгъстяващият се здрач й попречи да види добре изражението му. Мъжът се усмихна и белите му зъби проблеснаха в мрака. Когато заговори, в гласа му прозвучаха искреност и дори преданост.

— Господарката Отори може да разчита на мен, докогато реши.

— Тогава се закълни — рече тя, усещайки как се изчервява, докато заявяваше власт, която не бе сигурна, че притежава.

За момент бръчките около очите му се свиха. Той опря чело в рогозката и се закле във вярност към нея и семейството й, но тя си помисли, че долавя в гласа му нотка на ирония. „Членовете на Племето никога не са искрени, рече си тя усещайки че я побиват тръпки. Освен това се подкрепят само помежду си.“

— Иди и подбери хората, на които смяташ, че можеш да имаш доверие — нареди тя. — Виж колко зоб има за конете и дали мястото в оборите е достатъчно за подслон.

— Господарке Отори — отвърна той и Каеде отново си помисли, че долавя в гласа му скрита ирония. Запита се доколко Кондо бе наясно с истината и каква част от нея му бе разкрила Шизука.

След няколко минути Аи се върна, хвана ръката на Каеде и попита:

— Да кажа ли на татко?

— Къде е той? Какво е състоянието му? Ранен ли е?

— Само леко. Но не е от раната… смъртта на мама, загубата на толкова хора… понякога сякаш не е на себе си и като че ли не знае къде се намира. Разговаря с призраци и привидения.

— Защо не си е отнел живота?

— Първоначално, когато го донесоха, искаше… — гласът на Аи секна и тя се разрида. — Аз му попречих. Бях толкова слаба. Двете с Хана се вкопчихме в него и го умолявахме да не ни изоставя. Аз му прибрах оръжията — тя извърна набразденото си от сълзи лице към Каеде: — Вината е моя. Трябваше да имам повече смелост. Трябваше да му помогна да умре и после да убия себе си и Хана, както подобава да стори дъщерята на един воин. Но не можах. Нямах сили да отнема живота й, нито да я оставя сама. Затова живеем в срам и това подлудява татко.

Каеде си помисли: „Аз също трябваше да се самоубия, когато разбрах, че владетелят Шигеру е станал жертва на предателство. Но не го сторих. Вместо това убих Ийда.“ Тя докосна страната на Аи и усети влагата от сълзите й.

— Прости ми — прошепна Аи. — Проявих такава слабост.

— Не — отвърна Каеде. — Защо трябва да умираш? — сестра й бе едва тринайсетгодишна, не бе извършила никакво престъпление. — Защо която и да е от нас да избира смъртта? — продължи тя. — Напротив, ще живеем. Къде е Хана?

— Пратих я в гората с жените.

Каеде почти никога не бе изпитвала състрадание. Сега то избликна в нея болезнено като скръбта. Спомни си как й се бе явила Бялата богиня. Всемилостивата я бе утешила, бе й дала дума, че Такео ще се върне при нея. Но наред с обещанието си бе изискала от нея да почувства състрадание, да остане жива и да се погрижи за сестрите си и за хората си, за нероденото си дете. Чу как отвън Кондо с рязък глас дава заповеди и как мъжете се провикват в отговор. Изцвили кон, отвърна му друг. Дъждът се беше усилил и барабанеше в ритъм, който й се стори познат.

— Трябва да видя татко — рече тя. — После ще нахраним мъжете. Можем ли да разчитаме на помощ от околните села?

— Точно преди мама да умре, земеделците пратиха делегация. Оплакваха се от данъците върху оризовия добив, от състоянието на дигите и нивите, от загубите на реколта. Татко се вбеси. Дори отказа да разговаря с тях. Аяме ги убеди да ни оставят на мира, защото мама е тежко болна. Оттогава всичко се обърка. Селяните се страхуват от татко… казват, че е прокълнат.

— А съседите ни?

— Наблизо е владетелят Фудживара. Преди време идваше да навестява татко, макар и рядко.

— Не си го спомням. Що за човек е?

— Странен. Доста елегантен и сдържан. Говорят, че е от много знатно потекло и че навремето е живял в столицата.

— В Инуяма?

— Не, в истинската столица, където живее императорът.

— Значи е благородник?

— Предполагам. Говори по различен начин от местните. Почти не го разбирам. Изглежда много начетен. Татко обичаше да разговарят за история и класиците.

— Добре, ако пак навести татко, може би ще го помоля за съвет.

Каеде замълча за момент. Бореше се с умората си. Краката я боляха, чувстваше тежест в корема. Копнееше да легне и да поспи. Някъде дълбоко в себе си изпитваше вина, че не скърби особено. Не че не страдаше заради смъртта на майка си и унижението на баща си, но душата й не можеше да поеме повече скръб, нито й бяха останали сили да й се отдаде.

Огледа стаята. Дори в здрача успя да различи, че постелките са стари, че стените са с петна от влага, че преградите са прокъсани. Аи проследи погледа й.

— Срам ме е — прошепна тя. — Има толкова много работа, а пък аз не знам как да я свърша.

— А как беше едно време — рече Каеде. — Всичко тук грееше!

— Заради мама — каза Аи, полагайки усилие да не се разридае отново.

— Пак ще го направим така — обеща й Каеде.

Внезапно откъм кухнята до тях долетяха мелодични звуци — някой пееше. Каеде разпозна гласа на Шизука и песента — беше я чула, когато се бяха срещнали за пръв път — любовна балада за селцето и бора.

„Как има смелостта да пее сега?“, помисли си тя и в този момент в стаята влезе Шизука. Носеше две лампи.

— Намерих ги в кухнята — рече тя — и за щастие огънят все още гореше. Вече наготвих ориз и ечемик. Кондо прати хора до селото да купят каквото могат. Прислужниците се върнаха.

— Сестра ни е с тях — рече Аи с въздишка на облекчение.

— Да, донесла е пълна престилка с билки и гъби и настоява да ги сготвим.

Аи се изчерви.

— Станала е полудива — понечи да обясни тя.

— Нека да я видя — каза Каеде. — А после ще ме заведеш при татко.

Аи излезе. Каеде чу откъм кухнята лека препирня и след малко Аи се върна с едно момиче на около девет години.

— Това е по-голямата ни сестра Каеде, Хана. Тя замина, докато ти беше още бебе — обясни Аи и подкани момичето: — Поздрави я, както е редно.

— Добре дошла у дома — прошепна Хана, после се отпусна на колене и се поклони на Каеде.

Каката коленичи пред нея, хвана я за ръцете и я изправи. Взря се в лицето й.

— Бях по-малка от теб, когато напуснах дома ни — рече тя, докато изучаваше изящните очи и безупречните очертания под детската заобленост.

— На вас прилича, господарке — обади се Шизука.

— Надявам се да е по-щастлива — отвърна Каеде, притегли Хана към себе си и я прегърна. Усети как слабото телце се разтресе и осъзна, че детето плаче.

— Мама! Искам мама!

Очите на Каеде също плувнаха в сълзи.

— Тихо, Хана, не плачи, миличка — опита се да я успокои Аи. — Съжалявам — обърна се тя към Каеде. — Тя все още скърби. Не е научена как да се държи.

„Е, ще се научи, помисли си Каеде, както на мен ми се наложи. Ще се научи да не дава израз на чувствата си, да приема, че животът се състои от страдание и загуба, да плаче насаме, ако изобщо го прави.“

— Ела — каза Шизука и хвана Хана за ръка. — Трябва да ми покажеш как да сготвим гъбите. Тези, които растат тук, не са ми познати.

Тя срещна погледа на Каеде над главата на детето. Усмивката й бе сърдечна и ведра.

— Прислужницата ти е чудесна — рече Аи, когато Шизука излезе. — Откога е с теб?

— Отпреди няколко месеца, точно преди да напусна имението на Ногучи — отвърна Каеде. Двете сестри останаха коленичили на пода, без да знаят какво да си кажат една на друга. Дъждът вече се лееше отвън, стичаше се от стрехите като завеса от стоманени стрели. Здрачът все повече се сгъстяваше. Каеде си помисли: „Не мога да кажа на Аи, че самият владетел Араи изпрати Шизука при мен като част от тайния заговор за свалянето на Ийда или че Шизука е от Племето. Не мога да й кажа нищо. Още е толкова малка, никога не е напускала Ширакава, не знае нищо за света.“ — Мисля, че трябва да отидем при татко — каза тя.

Но в този момент го чу да вика от една отдалечена част на къщата:

— Аи! Аяме! — стъпките му приближаваха. Той нареждаше жално: — Ах, всички са заминали и са ме изоставили. Тези никаквици! — влезе в стаята и щом видя Каеде, замръзна намясто. — Кой е там? Гости ли имаме? Кой е дошъл по това време на нощта и в този дъжд?

Аи стана и отиде при него:

— Това е Каеде, татко, Каеде, тя се върна. Жива и здрава.

— Каеде? — той пристъпи към нея.

Тя не стана, но както беше на мястото си, се поклони дълбоко, опирайки чело в пода. Аи помогна на баща си и той коленичи пред Каеде.

— Изправи се, хайде — каза той нетърпеливо. — Нека видим най-лошото един в друг.

— Татко? — попита тя, вдигайки глава.

— Аз съм опозорен мъж — рече той. — Трябваше да умра. Но не го сторих. Сега съм празен, жив съм само привидно. Погледни ме, дъще!

Наистина с него бяха станали ужасни промени. Той винаги бе тъй овладян, с величествена осанка. Сега изглеждаше като жалко подобие на себе си. От слепоочието до лявото му ухо се виждаше полузаздравяла рана от острие; косата около нея бе обръсната. Нозете му бяха боси, кимоното — осеяно с петна, а лицето — потъмняло от отдавна небръснатата брада.

— Какво е станало с теб? — възкликна тя, стараейки се в гласа й да не прозвучи гняв. Бе дошла тук, дирейки убежище, закопняла за изгубения дом от детството, който бе оплаквала през тези осем години, за да го намери сега почти унищожен.

Баща й махна вяло с ръка:

— Какво значение има? Всичко е погубено, унищожено. Твоето завръщане е последният удар. Какво стана с брака ти с владетеля Отори? Не ми казвай, че е мъртъв.

— Не по моя вина — отвърна тя горчиво. — Ийда го уби.

Баща й стисна устни и лицето му побледня.

— Тук нищо не сме разбрали за това…

— Ийда също е мъртъв — продължи тя. — Армията на Араи превзе Инуяма. Тохан са свалени от власт.

Споменаването на Араи видимо го напрегна.

— Този предател! — измърмори той, втренчен в мрака, все едно там се бяха събрали призраци. — Той е победил Ийда? — замълча за момент и после продължи: — Значи за пореден път се озовавам на губещата страна. Семейството ми сигурно е прокълнато. За първи път съм доволен, че нямам син, който да ме наследи. Кланът Ширакава може да се затрие, без някой да скърби за него.

— Имаш три дъщери! — отвърна Каеде, обзета от гняв.

— Най-голямата от които също е прокълната да причинява смъртта на всеки мъж, който се обвърже с нея!

— Ийда причини смъртта на владетеля Отори! Беше си заговор от самото начало. Бракът ми бе замислен, за да го примами в Инуяма в ръцете на Ийда — дъждът барабанеше шумно по покрива и струеше от стрехите. В стаята тихо влезе Шизука с още лампи, сложи ги на пода и коленичи зад Каеде. „Трябва да се овладея, помисли си Каеде. Не бива да му казвам всичко.“

Той се бе втренчил в нея с озадачено изражение.

— И сега ти омъжена ли си или не?

Сърцето й биеше устремно. Никога не бе лъгала баща си. Почувства, че не може да изрече нито дума. Извърна глава, все едно обладана от скръб. Шизука се притече на помощ и прошепна:

— Може ли аз да ви обясня, владетелю Ширакава?

— Коя е тази? — попита той Каеде.

— Личната ми прислужница. Дойде при мен в имението на Ногучи.

Той кимна към Шизука:

— Какво имаш да ми кажеш?

— Господарката Ширакава и владетелят Отори се венчаха тайно в Тераяма — подхвана Шизука с приглушен глас. — Вашата роднина Маруяма им беше свидетелка, но тя също умря в Инуяма.

— Маруяма Наоми е мъртва? Нещата отиват от зле на по-зле. Сега владението ще попадне в ръцете на семейството на заварената й дъщеря. Може да се наложи да им дадем и Ширакава…

— Аз съм нейна наследница — каза Каеде. — Тя повери цялата си собственост на мен.

Баща й се засмя горчиво.

— Спорят за това владение от години. Съпругът й е братовчед на Ийда и се ползва с подкрепата на мнозина и от Тохан, и от Сейшуу. Трябва да си загубила разсъдъка си, за да смяташ, че ще ти позволят да станеш нейна наследница!

Каеде по-скоро усети, отколкото чу как Шизука се раздвижи леко зад гърба й. Баща й бе само първият от мнозина, цял клан, армия, може би дори всичките Три провинции, които щяха да се опитат да й попречат.

— Въпреки това смятам да го сторя.

— Ще трябва да се бориш за него — заяви той с презрение.

— Тогава ще се боря — няколко минути седяха безмълвно в сумрачната стая.

Дъждът продължаваше да се лее в градината навън.

— Останали са ни твърде малко хора — заяви баща й с горчивина. — Кланът Отори ще стори ли нещо за теб? Предполагам, че трябва да се омъжиш отново. Предложиха ли ти някого?

— Твърде рано е да се мисли за това — рече Каеде. — Все още съм в траур — пое въздух тъй дълбоко, че сигурно и баща й я чу. — Мисля, че нося дете.

Той отново впери поглед в нея от мрака:

— Шигеру те е дарил с дете? — тя се поклони в знак на потвърждение, без да смее да отвърне. — Значи така — рече той, изведнъж неуместно развеселен. — Трябва да празнуваме! Един мъж може да е умрял, но семето му продължава да живее. Забележително дело! — до момента бяха разговаряли приглушено, но сега той изненадващо извиси глас: — Аяме!

Каеде неволно подскочи. Виждаше как съзнанието му се луташе, полюшвайки се между яснотата и мрака. Това я плашеше, но тя се опита да загърби страха. За момента той й вярваше и това й стигаше. Каквото и да й предстоеше оттук нататък, беше готова да го посрещне.

Аяме влезе и коленичи пред Каеде.

— Господарке, добре дошли у дома. Простете ни за тъжното посрещане.

Каеде стана, взе ръцете й в своите и я изправи на крака. Двете се прегърнаха. Масивната непоклатима фигура, която Каеде си спомняше, се бе стопила почти до крехкостта на старица. При все това й се стори, че усеща познатия мирис на тялото й — той предизвика внезапни спомени от детството й.

— Иди и донеси вино — нареди баща й. — Искам да пия за внука си.

Каеде усети, че я побиват тръпки на ужас; сякаш, приписвайки фалшива самоличност на детето, тя бе направила живота му лъжлив.

— Твърде рано е — каза тя с приглушен глас. — Недей още да празнуваш.

— Каеде! — възкликна Аяме, произнасяйки името й, сякаш разговаряше с дете. — Не говори такива неща, не предизвиквай съдбата!

— Донеси вино — нареди баща й гръмко. — И затвори капаците. Защо седим тук на студено?

Аяме се отправи към верандата. В същото време от вън се чу шум от стъпки и прозвуча гласът на Кондо, който извика:

— Господарке Отори!

Шизука отиде до вратата и размени няколко думи с него.

— Кажи му да се качи — обади се Каеде.

Кондо стъпи на дървения под и коленичи на прага. Каеде забеляза бързия поглед, с който обходи стаята, и само за миг прецени разположението на къщата и хората в нея. Заговори на нея, а не на баща й:

— Успях да взема малко храна от селото. Избрах мъжете, за които помолихте. Появи се един момък — Амано Тензо — и пое грижата за конете. Ще се разпоредя хората да получат нещо за ядене и ще сложа пазачи за през нощта.

— Благодаря ти. Ще говорим утре сутринта.

Кондо се поклони повторно и напусна безмълвно.

— Кой е този? — попита баща й. — Защо не се обърна към мен за мнение или разрешение?

— Той работи за мен — отвърна Каеде.

— Ако е от хората на Араи, не го ща в тази къща!

— Казах, че работи за мен — търпението й бе на изчерпване. — Сега сме в съюз с владетеля Араи, който държи под контрол по-голямата част от Трите провинции. Той е нашият върховен господар. Трябва да го приемеш, татко. Ийда е мъртъв и всичко вече е различно.

— Това означава ли, че дъщерите могат да говорят на бащите си по този начин?

— Аяме — рече Каеде, — отведи баща ми в стаята му. Тази вечер ще яде там — при тези думи баща й запротестира шумно. За първи път в живота си тя му повиши тон: — Татко, уморена съм. Ще говорим утре — Аяме й хвърли поглед, който тя предпочете да подмине. — Прави каквото ти казвам — нареди й Каеде хладно и миг по-късно възрастната жена покорно изведе баща й.

— Трябва да хапнете, господарке — каза Шизука. — Седнете, сега ще ви донеса нещо.

— Погрижи се всички да са сити — нареди Каеде. — А сега затвори капаците.

По-късно тя лежеше, заслушана в дъжда. Семейството й, прислугата и хората й имаха покрив над главата си, бяха нахранени някак и се намираха в безопасност, ако можеше да се вярва на Кондо. Тя остави събитията от деня да се изредят в мислите й, както и проблемите, с които щеше да й се наложи да се справи — баща й, Хана, занемареното имение Ширакава, спорното владение Маруяма — как щеше да заяви претенциите си и да запази онова, което й принадлежеше? „Само ако бях мъж, помисли си тя. Колко лесно щеше да бъде всичко. Ако бях татков син, какво ли не би сторил за мен!“

Тя знаеше, че притежава безпощадността на мъж. Все още заложница в имението на Ногучи, бе намушкала онзи пазач, без да се замисли, но Ийда бе убила съвсем съзнателно. И по-скоро отново би отнела човешки живот, отколкото да позволи някой мъж да я смаже. Мислите й се понесоха към владетелката Маруяма. „Щеше ми се да ви познавам по-добре. Съжалявам, че нямах възможност да науча повече от вас. Съжалявам за болката, която ви причиних. Само ако можехме да си поговорим свободно!“ Имаше чувството, че вижда пред себе си красивото й лице и отново чува гласа й: „Поверявам ти земята и хората си. Грижи се добре за тях!“

„Ще го сторя, обеща тя. Ще се науча как.“ Посредственото й образование я потискаше, но за това имаше лек. Реши, че ще разбере как да управлява имението, как да разговаря със селяните, как да обучава мъже и да води битки — всичко, на което един син започва да се учи още от раждането си. „Татко ще трябва да ме обучи, помисли си. Това ще му предостави възможност да мисли и за нещо друго, не само за себе си.“

Прониза я болезнено чувство — страх или срам, или може би смесица от двете. В какво се превръщаше? Не се ли държеше странно? Нима бе омагьосана или прокълната? Със сигурност никоя жена не би разсъждавала по нейния начин в такъв момент. Освен владетелката Маруяма. Вкопчена в спасителното въже на собственото си обещание към покойната родственица, накрая потъна в сън.

На следващия ден се сбогува с хората на Араи, подтиквайки ги да тръгнат колкото се може по-скоро. Те бяха доволни, че си заминават, обзети от нетърпение да се включат отново в решаващите събития на Изток преди началото на зимата. Каеде също копнееше да се раздели с тях от страх, че не може да си позволи да ги храни нито ден повече. После даде нареждания на прислужниците да започнат да почистват къщата и да оправят пораженията от бурите в градината. Обзета от срам, Аяме й призна, че не могат да наемат работници, защото няма с какво да им платят. По-голямата част от състоянието на клана Ширакава, както и всички пари, бяха загубени.

— Тогава трябва да направим каквото можем със собствени сили — заяви Каеде и щом работата започна, отиде в конюшните, придружена от Кондо.

Един момък я поздрави с уважение, което не бе в състояние да скрие възторга му. Това бе Амано Тензо, който бе придружавал баща й до имението на Ногучи и когото тя познаваше, откакто те двамата бяха още деца. Сега бе около двайсетгодишен.

— Хубав кон — рече той, докато извеждаше Раку и го оседлаваше.

— Подарък ми е от сина на владетеля Отори — каза Каеде, галейки шията на животното.

Амано засия:

— Конете на Отори са прочути със своята издръжливост и интелигентност. Говори се, че ги отглеждат и пасат във водните ливади и че са чеда на речния дух. С ваше позволение ще му пуснем нашите кобили и следващата година ще се сдобием с истински породисти жребчета.

Понрави й се откритият начин, по който момъкът се обръщаше към нея и обсъждаше подобни неща. Състоянието на конюшните бе значително по-добро от останалата собственост. Бяха чисти и добре поддържани, макар че освен Раку, личния дорест жребец на Амано и четирите коня, собственост на Кондо и хората му, имаше само още три бойни коня — стари и грохнали, единият от които даже куц. На стрехите бяха закрепени конски черепи и вятърът стенеше през зейналите очни кухини. Тя знаеше, че са сложени там, за да закрилят и да успокояват животните в конюшните, но в момента броят на мъртвите надхвърляше оцелелите.

— Да, трябва да имаме повече коне — съгласи се тя. — С колко кобили разполагаме?

— Останали са само две-три.

— Можем ли да се сдобием с още няколко до началото на зимата?

Той помръкна.

— Войната, гладът… тази година бе пагубна за Ширакава.

— Време е да погледна истината в очи… — промълви тя.

Раку бе вирнал глава с щръкнали напред уши. Сякаш наблюдаваше и слушаше. Щом Каеде го доближи, той изцвили тихо, но продължи да се взира в далечината.

— Тъгува за някого… вероятно за господаря си — рече Амано. — Но вие не се безпокойте. Ще свикне с нас и ще го превъзмогне.

Тя потупа бледосивия врат на коня. „И аз тъгувам за твоя господар“, прошепна тя беззвучно. Усети как връзката между нея и жребеца се засилваше.

Всяка сутрин яхваше Раку и поемаше с него навън да изследва своето владение, придружавана от Кондо и Амано. След няколко дни на портата се появи старец, когото прислужниците посрещнаха със сълзи на радост. Това бе Шоджи Кийоши — главният васал на баща й, за когото се знаеше, че е ранен, и дори имаше опасения, че е мъртъв. Неговите познания за имението, за селата наоколо и за земеделските стопани бяха незаменими. Каеде бързо си даде сметка, че той може да й каже голяма част от онова, което искаше да научи. Първоначално той се шегуваше с нея, защото му се струваше странно и дори леко комично едно момиче да проявява подобни интереси, но нейната схватливост и памет го изненадаха. Постепенно започна да обсъжда с нея съществуващите проблеми и да й дава съвети. Въпреки постоянното чувство, че възрастният човек не я одобрява, Каеде доби увереност, че може да му се довери.

Баща й не проявяваше особен интерес към ежедневното поддържане на имението и Каеде взе да подозира, че е бил немарлив и дори несправедлив, макар че подобни мисли изглеждаха като проява на неуважение към него. Той запълваше дните си с четене и писане в личните си помещения. Всеки следобед тя го навестяваше, сядаше край него и го наблюдаваше търпеливо. Той прекарваше значително време втренчен в градината, без да казва нито дума, докато Аяме и прислужниците се трудеха неуморно в нея, и само понякога измърморваше нещо на себе си, оплаквайки се от сполетялата го окаяна участ.

Каеде го помоли да я обучава като син и наследник, но той отказа да я възприеме сериозно.

— Ха! Една съпруга трябва да бъде покорна и ако е възможно — красива. Мъжете не обичат жени, които мислят като тях…

— Но така винаги биха имали с кого да разговарят — възрази тя.

— Мъжете не разговарят със съпругите си, а помежду си — отвърна той рязко. — А ти и бездруго нямаш съпруг. По-добре използвай времето си да се омъжиш отново.

— За никого няма да се омъжвам! — отвърна рязко Каеде. — Затова трябва да уча. Всичко, което би правил за мен един съпруг, сега трябва да върша сама!

— Разбира се, че ще се омъжиш — възрази той. — Все нещо ще се уреди — но за нейно облекчение не направи повече усилия в тази посока.

Каеде продължи да го посещава всеки ден. Коленичила до него, наблюдаваше как приготвя мастилото и четките, след което следеше всяка нанесена от него чертица. Тя владееше плавното четмо и писмо, на което бяха обучавани жените, но баща й пишеше на характерния за мъжете език, в който йероглифите бяха непроницаеми и неподатливи като затворнически решетки. Затова сега го наблюдаваше търпеливо, докато един ден той й подаде четката и поиска от нея да напише йероглифите за мъж, жена и дете.

Тъй като по рождение бе по-сръчна с лявата ръка, тя пое четчицата с нея, но виждайки недоволната му гримаса, я премести в дясната. А това означаваше, както винаги, че трябва да вложи повече усилия в работата си. Започна да пише отчетливо, имитирайки движенията на неговата ръка. Той дълго съзерцава резултата и накрая заяви:

— Пишеш като мъж.

— Отнасяй се с мен така, все едно наистина съм — рече тя. Усети погледа му върху себе си и вдигна очи, за да срещне неговите.

Той се бе втренчил в нея, все едно я виждаше за пръв път; тя го изпълваше с тревога и в същото време го интригуваше, сякаш бе някакво екзотично животно.

— Би било любопитно — рече той — да видим дали едно момиче може да бъде обучено като момче. След като нямам син, а и вече не бих могъл да имам…

Гласът му заглъхна и той се втренчи в далечината с невиждащи очи. Това бе единственият път, в който загатна, макар и бегло, за смъртта на майка й.

От този момент нататък баща й се зае да я научи на всичко, което тя вече щеше да знае, ако бе родена мъжка рожба. Аяме не криеше неодобрението си; такова бе отношението и на повечето от останалите, както и на мъжете, особено на Шоджи, но Каеде не им обръщаше внимание. Тя учеше бързо, макар че голяма част от вече усвоеното я изпълваше с отчаяние.

— Всичко, което баща ми казва, цели да ми покаже защо мъжете управляват света — оплакваше се тя на Шизука. — Всеки текст, всеки закон обяснява и оправдава тяхното господство.

— Така е устроен светът — отвърна Шизука.

Беше нощ и двете си шепнеха, легнали една до друга. Аи, Хана и другите жени спяха в съседната стая. Нощният мрак навън бе студен и безмълвен.

— Не всички смятат така. Може би съществуват други страни, в които нещата са по различен начин. Дори и тук има хора, които дръзват да изповядват други убеждения. Владетелката Маруяма например… — Каеде добави почти беззвучно: — Скритите…

— Ти пък какво знаеш за Скритите — каза Шизука и се засмя тихо.

— Ти ми разказва за тях. Беше преди много време, първия път, когато дойде при мен в замъка на Ногучи. Каза ми, че според вярата им всички са създадени равни от техния Бог. Спомням си, че тогава ви взех за луди — и теб, и тях. Но сега, когато вече знам, че дори Просветленият говори лошо за жените… или поне неговите свещеници и монаси… това ме кара да се замисля защо трябва да е така…

— А ти какво очакваш? — попита Шизука. — Мъжете пишат историята и свещените текстове. Дори поезията. Не можеш да промениш начина, по който е устроен светът. Трябва да се научиш как да се справяш в него.

— Има и жени писателки — каза Каеде. — Помня някои техни истории, които съм чувала в имението на Ногучи. Но татко казва, че не бива да ги чета, че ще покварят съзнанието ми.

Понякога си мислеше, че баща й нарочно подбира за нея четива, в които се казват такива груби неща за жените, после пък взе да се съмнява, че изобщо има други произведения. Особено не й се нравеше Конфуций, когото баща й обожаваше. Един следобед точно изписваше някои мисли на мъдреца под диктовката на баща си, когато пристигна посетител.

През нощта времето се бе променило. Въздухът бе станал влажен и мразовит. Над долините се стелеше мъгла, примесена с дим. В градината тежките цветове на последните хризантеми бяха клюмнали от влагата. Последните няколко седмици жените бяха заети да приготвят зимните одежди и Каеде бе благодарна за подплатените дрехи, които носеше под робите си. От дългото седене, докато четеше и пишеше, ръцете и краката й изстиваха. Скоро трябваше да се разпореди за мангали с дървени въглища… страхуваше се от настъпващата зима, за която все още бяха тъй неподготвени.

Аяме дотърча до прага и съобщи с глас, в който се долавяше тревога:

— Владетелят Фудживара е тук, господарю!

Каеде каза:

— Ще ви оставя — след което пусна четчицата и се изправи.

— Не, остани. За него ще е забавно да те види. И бездруго е дошъл да научи какви вести си донесла от Източната провинция — баща й отиде до вратата и прекрачи прага навън, за да посрещне своя гост. Обърна се, кимна на Каеде и падна на колене.

Дворът бе изпълнен с мъже на коне и други помощници. Владетелят Фудживара тъкмо слизаше от един паланкин, оставен на земята до грамадна каменна плоча, която бе пренесена в градината специално за целта — Каеде си спомняше този ден от детските си години у дома. За момент се почуди как някой може да пътува така по свой избор, и изпита чувство за вина заради скритата надежда, че гостите може да си носят собствена храна. После се отпусна на колене, когато един от прислужниците отвърза сандалите на благородника, който ги изу и влезе в къщата.

Успя да го огледа крадешком, преди да сведе поглед. Беше висок и слаб, с бяло, подобно на маска лице и неестествено високо чело. Одеждите му бяха в убити цветове, но елегантни и ушити от изискана материя. От него се носеше съблазнителен аромат, предполагащ дързост и оригиналност. Той отвърна грациозно на поклона на баща й, след което откликна на поздравите му с вежлив и красив език.

Каеде остана неподвижна, докато той мина покрай нея и влезе в стаята, а ароматът изпълни ноздрите й.

— Най-голямата ми дъщеря — представи я дежурно баща й, както вървеше след госта си. — Отори Каеде.

— Госпожа Отори — чу го да казва тя. — Бих искал да я видя.

— Влез, дъще — рече нетърпеливо баща й и тя ги последва, все така на колене, след което изрече едва чуто:

— Владетелю Фудживара.

— Много е красива — отбеляза благородникът. — Нека видя лицето й — тя вдигна очи и срещна погледа му. — Изящна е! — в присвитите му оценяващо очи тя съзря възхита, но не и желание. Това я изненада и тя се усмихна леко, но непредпазливо. Той изглеждаше не по-малко изненадан и строгите очертания на устните му се смекчиха. — Аз ви причинявам безпокойство — извини се той, плъзвайки поглед по пособията за писане и свитъците. Любопитството му надделя. Едната му вежда се вдигна. — Урок ли имате?

— А, не… нищо — отвърна баща й смутен. — Момичешка глупост. Ще ме помислите за много отстъпчив баща…

— Напротив, очарован съм — той вдигна страницата, върху която бе почнала да пише Каеде. — Ще позволите ли?

— Моля, моля — отвърна баща й.

— Твърде умела ръка. Човек не би повярвал, че е на момиче… — Каеде усети, че се изчервява. Отново й бе припомнена дързостта да се опитва да усвоява мъжки дейности. — Харесва ли ви Конфуций? — обърна се направо към нея владетелят Фудживара, с което я смути още повече.

— Опасявам се, че чувствата ми към него са противоречиви — отвърна тя. — Струва ми се, че моята личност не го вълнува особено.

— Дъще — опита се да възрази баща й, но устните на Фудживара отново се раздвижиха в нещо прилично на усмивка.

— Едва ли е предвиждал такова близко познанство — отвърна той шеговито. — Доколкото разбрах, наскоро сте пристигнали от Инуяма. Трябва да призная, че посещението ми отчасти се дължи на желанието ми да чуя някакви вести от там.

— Върнах се преди около месец — отвърна тя. — Не направо от Инуяма, а от Тераяма, където е погребан владетелят Отори.

— Вашият съпруг? Не знаех. Моите съболезнования.

Погледът му се плъзна по формите й. „Нищо не му убягва, помисли си тя. Погледът му реже като нож.“

— Ийда причини смъртта му — каза тя тихо — и бе убит на свой ред от Отори.

Фудживара продължи да изразява съчувствието си, а тя разказа накратко за Араи и за положението в Инуяма, но имаше чувството, че под повърхността на официалната му елегантна реч съзира глад да научи още. Това я обезпокои в известен смисъл, но в същото време се почувства изкусена. Стори й се, че може да му каже всичко и че нищо няма да го изненада. Освен това бе поласкана от явния му интерес към нея.

— И това е същият Араи, който беше дал клетва за вярност към Ногучи — обади се баща й, връщайки се гневно към основното си недоволство. — Заради предателството му трябваше да се сражавам с хора от клана Сейшуу на собствената си земя… някои от тях мои роднини. Станах жертва на предателство и числено превъзходство.

— Татко! — опита се да го накара да замълчи Каеде. Това не беше грижа на владетеля Фудживара и колкото по-малко се говореше за преживяния позор, толкова по-добре.

Благородникът отбеляза разкритието с лек поклон:

— Владетелят Ширакава е бил ранен, предполагам.

— Твърде леко — отвърна баща й. — По-добре да ме бяха убили. Трябваше сам да си отнема живота, но дъщерите ми ме разубедиха.

Каеде нямаше желание да слуша повече. За щастие бяха прекъснати от Аяме, която донесе чай и парченца подсладен бобен пастет. Каеде поднесе на мъжете и после се извини, оставяйки ги да си говорят насаме. Фудживара я проследи с поглед, докато излезе от стаята, и тя се улови, че се надява да поговори отново с него, но не в присъствието на баща си.

Не можеше да предложи направо подобна среща, но от време на време се замисляше за някакъв начин, по който би могла да я осъществи. Няколко дни по-късно обаче баща й я уведоми, че е пристигнала вест от благородника, който кани Каеде да му отиде на гости и да разгледа колекцията му от картини и други скъпоценности.

— По някакъв начин ти предизвика интереса му — отбеляза той леко изненадан.

Доволна, макар и изпълнена с известни опасения, Каеде каза на Шизука да отиде в конюшните и да помоли Амано да й приготви Раку, след което да я придружи до имението на Фудживара, което се намираше на около час път от тяхното.

— Трябва да отидете с паланкин — отвърна Шизука твърдо.

— Защо?

— Владетелят Фудживара е от двора. Той е благородник. Не може да му отидете на посещение яздейки, все едно сте воин — отбеляза Шизука със строго изражение, но после развали постигнатото въздействие, като се разсмя и добави: — Ако бяхте момче и пристигнехте на Раку, той никога нямаше да ви пусне! Но вие трябва да го впечатлите като жена; трябва да се представите безупречно — тя огледа критично Каеде: — Без съмнение ще реши, че сте твърде висока.

— Той вече каза, че съм хубава — възрази Каеде жегната.

— Не е достатъчно, той е от ония мъже, за които жената трябва да е безупречна. Като късче фин порцелан или картина на Сешу. Тогава ще изпита желание да ви добави в колекцията си.

— Не желая да ставам част от колекцията му! — възкликна Каеде.

— А какво искате всъщност? — гласът на Шизука бе станал сериозен.

Каеде й отвърна с подобаващ тон:

— Искам да възстановя земята си и да получа онова, което ми принадлежи. Искам да притежавам власт, каквато имат мъжете.

— В такъв случай ви е нужен съюзник — отвърна Шизука. — Ако ще е владетелят Фудживара, трябва да ви смята за съвършена. Пратете му съобщение, че сте имали лош сън и че посоченият ден ви се струва неблагоприятен. Кажете му, че ще го посетите вдругиден. Необходимо ни е, за да спечелим малка отсрочка.

Съобщението бе изпратено и Каеде се предостави на усилията на Шизука. Косите й бяха измити, веждите — оскубани, кожата й — изтъркана с трици, масажирана с отвари и изтъркана повторно. Шизука прегледа всички дрехи в къщата и избра някои от роклите на майка й. Те не бяха нови, но платовете бяха от високо качество, а багрите — сивото на гълъбово крило и моравото на горската детелина — подчертаваха кожата й с цвят на слонова кост и синьо-черните отблясъци в косите й.

— Наистина сте достатъчно красива, за да предизвикате интереса му — каза Шизука. — Но освен това трябва да го заинтригувате. Не му казвайте твърде много. Предполагам, че е мъж, който обича тайни. Ако решите да споделите своите с него, погрижете се да ви плати добра цена.

С падането на първите слани нощите бяха станали студени, но дните бяха ясни. Планината, която ограждаше дома й, искреше в багрите на кленовете и смрадликата, ярки като огнени пламъци на фона на тъмнозелените кедри и синьото небе. Сетивата на Каеде се бяха изострили от бременността и щом слезе от паланкина в имението на Фудживара, красотата, която се разкри пред очите й, я развълнува дълбоко. Беше един съвършен миг от есента и скоро щеше да изчезне завинаги, пометен от бурни ветрове, които връхлитат с вой откъм планината.

Къщата бе по-голяма от нейната и значително по-добре поддържана. През градината течеше вода, плъзгайки се по стари камъни и през езерца, където лениво плуваха златни и червени шарани. Планината сякаш се издигаше направо от градината, а далечен водопад бе като отглас и отражение на потока. В синьото безоблачно небе се рееха два големи орела.

Един момък я посрещна на стъпалата и я поведе през просторна веранда към главното помещение, където вече бе седнал владетелят Фудживара. Каеде престъпи прага и коленичи, опирайки чело в пода. Рогозката бе нова и свежа, цветът — все още бледозелен, а мирисът — остър.

Шизука остана отвън, коленичила на дървения под. В стаята цареше мълчание. Каеде чакаше домакинът й да заговори пръв, знаейки, че я изучава, и се опитваше да види колкото може повече от стаята, без да движи очи или глава. Беше истинско облекчение, когато накрая той се обърна към нея и я помоли да седне.

— За мен е удоволствие, че успяхте да дойдете — каза той и двамата си размениха любезности — тя с приглушен глас, а той с такъв пищен език, че на моменти Каеде можеше само да гадае значението на думите.

Надяваше се, че ако говори колкото се може по-малко, той ще я помисли по-скоро за загадъчна, отколкото за скучна или невежа.

Момъкът се върна с прибори и съдове за чай и Фудживара сам приготви чая, разбивайки зеления прах на пенеста течност. Купичките бяха грапави, розово-кафеникави на цвят, приятни за окото и ръката. Тя завъртя своята, като й се наслаждаваше.

— От Хаги е — рече той. — От родния град на владетеля Отори. И ми е любимата — замълча за момент и после попита: — Ще отидете ли там?

„Разбира се, че би трябвало, помисли си Каеде бързо. Ако той наистина бе мой съпруг и аз носех детето му, бих отишла в къщата му, при семейството му.“

— Не мога — отвърна тя просто, вдигайки поглед. Както винаги, споменът за смъртта на Шигеру и за ролята, която бе изиграла в нея и в отмъщението, почти я просълзи, очите й потъмняха и заблестяха.

— Винаги има причини — каза той уклончиво. — Ето моето положение например. Синът ми и гробът на съпругата ми са в столицата. Може и да не го знаете… но бях приканен да напусна. Писанията ми не се бяха понравили на регента. След като се озовах в изгнание, градът претърпя две силни земетресения и поредица от пожари. Всеобщото убеждение бе, че това е недоволството на Небесата заради несправедливото отношение към един безобиден учен. Бяха отправени молитви, аз самият бях умоляван да се върна, но засега животът ми тук ме удовлетворява и имам своите основания да не се подчиня незабавно, макар че, разбира се, в крайна сметка ще съм принуден да го сторя.

— Владетелят Шигеру сега е почитан почти като божество — рече на свой ред тя. — Всеки ден стотици хора отиват да се помолят пред мощите му в Тераяма.

— За наше всеобщо съжаление владетелят Шигеру е мъртъв, докато аз все още съм жив. Твърде рано ми е да стана божество.

Той й бе споделил нещо за себе си и сега тя се почувства длъжна да стори същото.

— Чичовците му пожелаха неговата смърт — рече тя. — Затова няма да отида при тях.

— Знам твърде малко за клана Отори — каза Фудживара, — ако не се смятат красивите грънчарски изделия, които произвеждат в Хаги, седалището на Отори. Градът е труднодостъпен, струва ми се. Освен това кланът се родее с императорското семейство от памтивека — гласът му бе ведър, дори леко шеговит, но когато продължи, в него прозвуча едва доловима промяна. Същата наситеност на чувството, която бе забелязала предния път, се появи отново. — Простете, ако се натрапвам, но как умря владетелят Отори?

Тя бе говорила тъй малко за ужасните събития в Инуяма, че внезапно усети неистово желание да изрече болката си пред него, но щом Фудживара се наклони към нея, тя отново усети глада му — не за нея самата, а да научи какво бе изстрадала.

— Не мога да говоря за това — рече тя с приглушен глас. Щеше да го накара да заплати за тайните й. — Болката е твърде голяма.

— А-а — Фудживара сведе поглед към купичката в ръката си.

Каеде си позволи да го огледа по-подробно — изваяните кости на лицето му, чувствените уста, дългите деликатни пръсти. Той остави купичката върху подложката й и се взря в Каеде. Девойката съвсем съзнателно задържа погледа му, остави очите си да плувнат в сълзи и после отмести поглед.

— Може би някой ден… — промълви едва чуто.

Известно време двамата останаха безмълвни и неподвижни.

— Заинтригувахте ме — каза той накрая. — Твърде малко жени успяват да го сторят. Позволете да ви покажа скромната си обител и оскъдната си колекция.

Тя остави купичката на пода и се изправи грациозно. Той наблюдаваше всяко нейно движение, но не с хищното желание на другите мъже. Каеде осъзна какво бе имала предвид Шизука. Ако успееше да заслужи възхищението му, този благородник щеше да поиска да я добави към колекцията си. Каква цена би платил за нея и какво би могла да поиска тя?

Шизука се поклони до пода, когато минаха покрай нея, и младият мъж, който ги бе посрещнал, отново се появи от сумрака. Бе нежен и деликатен като момиче.

— Мамору — обърна се към него Фудживара, — госпожа Отори даде любезното си съгласие да разгледа жалките ми експонати. Ела с нас! — щом младежът й се поклони, Фудживара продължи: — Нека ти бъде за пример. Изучавай я. Тя е съвършен екземпляр!

Каеде ги последва към центъра на къщата, където имаше вътрешен двор и сцена.

— Мамору е актьор — поясни Фудживара. — Въплъщава се в женски роли. Обичам да организирам театрални представления в това малко пространство — направи широк жест. Макар и неголямо, мястото бе прелестно. Гладки дървени колони поддържаха пищно украсен с дърворезба покрив, а в дъното на сцената върху спусната завеса бе изрисувано извито борово дърво. — Трябва да дойдете на някое представление. Скоро започваме репетиции на „Ацумори“[7]. Очакваме да пристигне флейтистът. Но преди това ще представим „Тепавицата“. Мамору може да научи много от вас и аз бих желал да чуя мнението ви за изпълнението му — тъй като тя не каза нищо, той продължи: — Познавате пиесата, предполагам?

— Гледах няколко, докато пребивавах в имението на владетеля Ногучи — отвърна тя, — но не зная много за тази.

— Баща ви ми каза, че сте били заложница при Ногучи.

— От седемгодишна възраст.

— Какъв странен живот водят жените — отбеляза той и тя усети, че я побиват тръпки.

От театъра отидоха в друга приемна, която имаше излаз към малка градина, залята от слънце. Каеде бе признателна за сияйната й топлина. Но слънцето вече бе увиснало ниско над планината. Скоро върховете й щяха да го закрият, а назъбените им сенки щяха да плъзнат над долината. Тя не успя да се овладее и потръпна.

— Донеси един мангал — нареди Фудживара. — На госпожа Отори й е студено.

Мамору изчезна за кратко и се върна с много по-възрастен мъж, който носеше малък мангал с искрящи дървени въглища.

— Седнете до печката — подкани я Фудживара. — По това време на годината се настива твърде лесно.

Мамору отново излезе от стаята, без да изрече и дума. Движенията му бяха грациозни, почтителни и безшумни. Когато се върна, носеше малко сандъче от пауловния[8], което остави внимателно на пода. После отново напусна стаята и се върна, стори го още три пъти, като всеки път носеше сандъче или кутия. Дървото, от което бяха изработени, винаги беше различно — тис, кипарис, череша, — полирано така, че цветът и влакнестата структура говореха за дългия му живот, преди да е отсечено, за склона, на който е расло, за сезоните на студ и горещини, на дъжд и вятър, които е понесло.

Фудживара отваряше кутиите една по една. Вътре имаше предмети, увити в няколко ката плат. Самите материи бяха красиви, макар и явно много стари — най-фини коприни в изискани цветове, — но онова, което лежеше между диплите им, далеч надмина всичко, което Каеде бе виждала някога. Той развиваше всяка вещ, оставяше я на пода пред нея и я канеше да я огледа, да я погали с пръсти, да я опре до устните си или до челото си, тъй като често усещането от допира или мирисът на предмета бяха тъй важни, както и видът му. После го увиваше отново и го прибираше, преди да й покаже следващия.

— Рядко им се наслаждавам — каза Фудживара с любов в гласа си. — Всеки път, когато върху тях падне недостоен поглед, той уязвява съвършенството им. Дори самото им развиване за мен представлява еротичен акт. А да ги споделя с някого, чийто взор гали, вместо да дращи, за мен е най-върховното, но и най-рядко удоволствие.

Каеде остана безмълвна, знаейки твърде малко за стойността или традицията, свързана с предметите пред нея — купичка за чай от същата кафеникаворозова изпечена глина, тъй крехка и в същото време здрава; нефритена фигурка на Просветления, седнал в лотосов цвят; златна полирана кутия, толкова семпла и едновременно с това съвършена. Тя просто ги съзерцаваше с невероятното усещане, че тези изящни предмети имат собствени очи, които също са вперени в нея.

Мамору не остана да се любува на вещите. Излезе и след доста време — или поне така й се стори, защото всъщност за нея времето бе спряло — се върна с голяма плоска кутия. Фудживара извади от нея рисунка — зимен пейзаж с два гарвана на преден план, които се открояваха с черната си окраска на фона на белия сняг.

— О-о, това е Сешу! — прошепна тя, проговаряйки за пръв път.

— Всъщност не е той, а един от неговите учители — поправи я Фудживара. — Има твърдение, че детето не може да учи родителя, но в случая със Сешу трябва да признаем, че ученикът е надминал учителя.

— Няма ли поговорка, че синьото на боята е по-наситено от синьото на цветето? — попита тя в отговор.

— Която вие одобрявате, предполагам.

— Ако и детето, и ученикът не бяха по-мъдри, нищо нямаше да подлежи на промяна…

— И повечето хора биха изпитали огромно удовлетворение!

— Само онези, които притежават власт — рече Каеде. — Искат да я задържат колкото се може по-дълго, и нещата да остават непроменени… Мъжете на важни постове с все сили бранят позициите си, ала има много други, алчни и амбициозни, които също се стремят към тая власт и така предизвикват промените. Младите отхвърлят старите…

— Амбицията присъща ли е и на жените?

— Никой не си прави труда да ги пита — тя отново впери поглед в картината. — Гарван и врана, паток и патица, елен и кошута… винаги ги рисуват заедно, винаги в двойка.

— Така го е замислила природата — каза Фудживара. — В крайна сметка това е една от петте основни зависимости според Конфуций.

— И единствената достъпна за жените. Той ни вижда само като съпруги.

— Това е призванието ви.

— Но без съмнение една жена също би могла да бъде владетел или приятел? — погледът й устоя на неговия.

— Вие сте много дръзка за момиче — отвърна той с изражение, което повече от всякога наподобяваше усмивка. Тя се изчерви и отново се взря в рисунката. — Храмът в Тераяма е прочут с картините на Сешу, които се съхраняват там. Вие видяхте ли ги?

— Да, владетелят Отори искаше владетелят Такео да ги види и да ги прерисува.

— По-малкият му брат?

— Осиновеният му син — последното, което Каеде желаеше, бе да разговаря с Фудживара за Такео. Опита се да намери друга тема, но всички мисли сякаш я бяха изоставили освен спомена за рисунката на малката планинска птичка, която Такео й бе подарил.

— Онзи, който е отмъстил за смъртта му, предполагам? Трябва да е много смел. Съмнявам се, че собственият ми син би сторил толкова за мен.

— Той все мълчеше — каза тя, подвластна на неистовото си желание да говори за него и в същото време обладана от страх. — Не бихте го възприели точно като смел. Много обичаше да рисува. А се оказа безстрашен — чувайки собствения си глас, тя внезапно млъкна, убедена, че е прозрачна за Фудживара.

— А-ха — рече той и отново впери поглед в картината. Остана дълго така, безмълвно съзерцавайки я. Накрая каза: — Нямам право да се меся в делата ви, но по всяка вероятност ще бъдете омъжена за сина на владетеля Шигеру.

— Има и други съображения — отвърна тя, опитвайки се да говори непринудено. — Аз съм собственик на земя тук и наследница на имението Маруяма, към което трябва да предявя претенции. Ако отида и се скрия при Отори в Хаги, може да изгубя всичко.

— Усещам, че за млада дама имате твърде много тайни — промърмори той. — Надявам се някой ден да ги споделите с мен — слънцето захождаше към планината. Сенките на огромните кедрови дървета започнаха да се удължават към къщата. — Става късно — рече той. — Съжалявам, че трябва да се лиша от присъствието ви, но виждам, че е време да ви изпращам. Скоро ще ми гостувате отново — той уви картината и я върна в кутията.

Тя долови слабия мирис на дърво и на листата от отровно седефче, които бяха сложени вътре против насекоми.

— Благодаря ви сърдечно — рече, щом се изправиха.

Мамору се бе върнал безмълвно в стаята и когато Каеде мина покрай него, той сведе глава в дълбок поклон.

— Гледай я, Мамору — обърна се към него Фудживара. — Наблюдавай как пристъпва, как отвръща на поклона ти. Успееш ли да възпроизведеш всичко това, можеш да се наречеш актьор!

Размениха си прощални слова. Владетелят Фудживара излезе лично на верандата, за да види как тя се качва в паланкина, и прати васали да я придружат.

— Справихте се добре — рече Шизука, след като се прибраха у дома. — Успяхте да събудите любопитството му.

— Той ме презира — каза Каеде. Чувстваше се изтощена от срещата.

— Той презира жените, но във вас вижда нещо различно. Нещо неповторимо и изключително, което никой друг не притежава.

Пета глава

На другия ден Фудживара й изпрати подаръци заедно със специална покана да посети театралното представление, което щеше да се състои при пълнолуние. Каеде разгъна две роби — едната стара и строга, с красиво избродирани изображения на фазани и есенни треви в златисто и зелено върху коприна с цвят на слонова кост, а другата съвсем нова на вид и по-пищна, с тъмноморави и сини божури върху бледорозов фон.

Хана и Аи пристигнаха да им се възхитят. Владетелят Фудживара бе пратил и храна — яребица и сладка риба, питки със сливи и боб. Вечно на ръба на глада като всички тях, Хана беше впечатлена.

— Не пипай — сгълча я Каеде. — Ръцете ти са мръсни — ръцете на девойчето бяха изцапани от събиране на кестени, но тя мразеше някой да я порицава. Бързо ги скри зад гърба си и се втренчи гневно в по-голямата си сестра. — Хана — каза Каеде, като се опитваше да бъде мила, — нека Аяме ти измие ръцете и тогава можеш да гледаш.

Общуването между Каеде и по-малката й сестра все още бе изпълнено с напрежение. Тя смяташе, че детето е разглезено от Аяме и Аи. Щеше й се да можеше да убеди баща си да обучава и Хана, усещайки, че по-малката й сестра има нужда от дисциплина и от предизвикателства в живота си. Искаше самата тя да й ги внуши, но не притежаваше нито времето, нито търпението да го стори. През дългите зимни месеци щеше да й се наложи да мисли за нещо друго. Сега Хана се втурна с плач към кухнята.

— Ще отида при нея — рече Аи.

— Толкова е своенравна! — възкликна Каеде към Шизука. — Какво ще стане с нея, след като е тъй красива и тъй упорита? — Шизука й отправи присмехулен поглед, но си замълча. — Какво? — възкликна Каеде. — Какво искаш да кажеш?

— На вас прилича, господарке — измърмори Шизука.

— И по-рано каза същото. Все пак има по-голям късмет от мен.

Каеде млъкна, замислена за разликите помежду им. На възрастта на Хана тя вече бе прекарала две години в имението на Ногучи, далеч от семейството си. Вероятно завиждаше на сестра си и това бе причината да няма нужното търпение в общуването си с нея. Но Хана наистина растеше без нужния контрол и дисциплина. Тя въздъхна, вперила поглед в красивите роби, обладана от копнеж да почувства мекотата на коприната върху кожата си. Нареди на Шизука да донесе огледало и вдигна по-старата роба до лицето си, за да види как отива на косите й. Беше по-впечатлена от подаръците, отколкото показа. Вниманието на Фудживара я ласкаеше. По думите му тя бе успяла да го заинтригува. В интерес на истината той също бе събудил интереса й.

Когато тя, баща й, Шизука и Аи отидоха на гости на владетеля Фудживара, за да гледат представлението, Каеде облече по-старата роба, тъй като изглеждаше по-подходяща за късната есен. Щяха да останат да пренощуват, тъй като пиесата щеше да продължи до късно под пълния диск на луната. Отчаяна, че отиват без нея, Хана се нацупи и не излезе да каже довиждане. Каеде съжаляваше, че нямаше как да остави баща си вкъщи. Непредсказуемото му поведение я притесняваше; тя изпитваше искрени опасения, че той можеше да се изложи в присъствието на външни хора. Но баща й бе безкрайно поласкан от поканата и нямаше как да го разубедят.

Няколко актьори, сред които и Мамору, представиха „Тепавицата“. Пиесата дълбоко развълнува Каеде. По време на краткото й посещение Мамору я бе наблюдавал по-внимателно, отколкото тя бе предполагала. Сега тя се видя изобразена пред собствените си очи, разпозна движенията си, чу гласа си да произнася скръбно: „Есенният вятър разказва за една повехнала любов“, докато героинята бавно губеше разсъдъка си, очаквайки завръщането на своя съпруг. „Сиянието на луната, дъхът на вятъра.“ Думите на хора пронизаха плътта й като тънко острие. „Скреж с блясък леден сърцето ти сковава, щом тепавица затрака и ветровете нощни пак застенат.“

Очите й плувнаха в сълзи. Самотата и копнежът на жената на сцената — жена, чийто образ бе изваян по подобие на нейния — наистина сякаш изразяваха собствените й чувства. Тази седмица тя дори бе помогнала на Аяме да изтепа копринените им роби, за да ги омекоти и освежи. По този повод баща й бе казал, че монотонният ритъм на тепавицата е един от най-призивните звуци на есента. Пиесата свали бронята й. Тя копнееше за Такео неистово, болезнено. Ако не можеше да го има, щеше да предпочете смъртта. При все това, макар че сърцето й се късаше, си спомни, че е длъжна да живее заради детето. Стори й се, че долавя трепета от първите му, едва доловими движения в утробата си.

Над сцената ярката луна на десетия месец сипеше хладното си сияние. От мангалите с дървени въглища към небето се виеше дим. Тихият ритъм на барабаните заглъхваше в тишината. Неколцината зрители бяха потънали в унес, обсебени от красотата на луната и силата на чувствата, които се разкриваха пред тях.

След представлението Шизука и Аи се върнаха в стаята си, но за изненада на Каеде владетелят Фудживара я помоли да остане в компанията на мъжете, поканени да се насладят на изискано вино и екзотични блюда, гъби, раци, мариновани кестени и дребна сепия, доставена в лед и слама от крайбрежието. Оставили встрани маските си, актьорите се присъединиха към тях. Владетелят Фудживара ги похвали и им поднесе подаръци. По-късно, когато виното вече бе развързало езиците и усилило шума, той се обърна тихо към Каеде:

— Радвам се, че баща ви дойде с вас. Предполагам, че не е бил особено добре напоследък?

— Много сте внимателен към него. Разбирането и загрижеността ви означават много за нас — реши, че не е прилично да обсъжда психичното състояние на баща си с един благородник, но Фудживара бе настоятелен.

— Често ли изпада в мрачни настроения?

— На моменти е малко нестабилен. Смъртта на мама, войната…

Каеде погледна към баща си, който говореше развълнувано с един от по-възрастните актьори. Очите му искряха трескаво и той наистина изглеждаше леко невменяем.

— Надявам се, че ако имате нужда от помощ, ще ме потърсите по всяко време — тихо рече той.

Тя се поклони мълчаливо, с ясното съзнание за огромната чест, която й оказваше Фудживара, и смутена от вниманието му. Никога не бе стояла по този начин в пълна с мъже стая и чувстваше, че мястото й не е там, но не знаеше как да напусне. Той умело смени темата:

— Какво ви е мнението за Мамору? Научил е много от вас, струва ми се.

Каеде забави отговора си за момент, отмествайки поглед от баща си към младежа, който бе излязъл от женската си роля, но следите от нея все още личаха и в тях тя разпозна част от себе си.

— Какво бих могла да кажа? — рече накрая. — Изглеждаше блестящ.

— Но…? — подкани я той.

— Вие крадете всичко от нас — бе възнамерявала да се изрази по-меко, но гласът й прозвуча рязко дори в собствените й уши.

— Вие? — повтори той с известна изненада.

— Мъжете. Вземате всичко от жените. Дори болката ни… същата онази болка, която вие ни причинявате… Открадвате я и я изобразявате като своя собствена…

Непроницаемите му очи обходиха лицето й.

— Никога не съм гледал по-убедително и по-вълнуващо превъплъщение от превъплъщението на Мамору.

— Защо женските роли не се играят от жени?

— Каква любопитна идея! — възкликна той. — Мислите, че вашето изпълнение би било по-правдоподобно, защото сте убедена, че тези емоции са ви познати? Но нали именно умението на актьора да претвори чувства, които не е изживявал лично, разкриват гениалността му?

— Но… така не ни оставяте нищо — тонът на Каеде прозвуча плачевно.

— Даваме ви нашите деца. Това не е ли справедлива размяна? — той я погледна изпитателно. Девойката отново доби усещането, че той може да вижда през нея. „Не го харесвам, помисли си тя, макар че е интригуващ. Двамата нямаме какво да правим заедно, каквото и да смята Шизука.“ — Засегнах ви — рече той, сякаш бе прочел мислите й.

— Твърде нищожна съм, за да заслужавам интереса на владетеля Фудживара — отвърна тя. — Моите чувства са без значение.

— Вашите чувства ме интересуват дълбоко! Те винаги са тъй своеобразни и неочаквани — Каеде не отговори. След миг той продължи: — Трябва да дойдете и да гледате следващата ни пиеса — „Ацумори“. Очакваме само нашия свирец на флейта. Той е отдавнашен приятел на Мамору и трябва да пристигне тези дни. Запозната ли сте с историята?

— Да — отвърна тя, а в съзнанието й изплува вълнуващата трагедия.

По-късно, вече в стаята, лежейки до Шизука и Аи, продължаваше да мисли за нея — младежът, тъй красив и даровит музикант, жестокият воин, които го посича и взема главата му, а после, разкайвайки се, става монах в дирене на покоя на Просветления. Мислеше за призрака на Ацумори, зовящ от сенките: „Моли се за мен! Нека духът ми получи опрощение!“

Непознатото вълнение, емоциите, породени от пиесата, късният час — всичко това я бе изпълнило с напрежение. Мислейки си за Ацумори, тя блуждаеше между съня и будността и сякаш долавяше трели на флейта някъде навън в градината. Сториха й се някак познати. Постепенно потъваше в съня успокоена от музиката, когато изведнъж си спомни. Събуди се внезапно. Беше същата музика, която бе чула в Тераяма. Младият монах, който им бе показал рисунките… нима той не бе свирил същата мелодия, така наситена с мъка и копнеж?

Тя отметна завивката и стана тихо, плъзна встрани хартиената преграда и се заслуша. Чу тихо похлопване, лек шум на отваряща се дървена врата, гласа на Мамору, гласа на флейтиста. В дъното на коридора лампата в ръцете на слугата за кратко освети лицата им. Не сънуваше. Наистина беше той!

Шизука прошепна зад гърба й:

— Всичко наред ли е?

Каеде върна преградата на мястото й и коленичи до приятелката си.

— Един от монасите в Тераяма.

— Тук?

— Той е свирецът на флейта, когото очакваха.

— Макото? — промълви Шизука.

— Никога не съм знаела името му. Дали ще се сети коя съм?

— Как би могъл да забрави? — отвърна Шизука. — Трябва да го избегнем, да тръгнем рано сутринта. Ще се престорите на болна. Макото не бива да ви вижда. А сега се опитайте да поспите. Ще ви събудя на разсъмване.

Каеде легна, но сънят се бавеше. Накрая задряма, а когато се събуди, зад капаците видя светлината на настъпващия ден. Шизука бе коленичила до постелята й. Прислугата вече бе на крак. Чу се шум от отваряне на капаците — баща й винаги се събуждаше рано. Не можеше да тръгне, без поне да го уведоми.

— Иди при татко и му кажи, че не ми е добре и че трябва да се прибера у дома. Помоли го да поднесе извиненията ми на владетеля Фудживара.

Шизука се върна след минути.

— Владетелят Ширакава посрещна с огромна неохота желанието ви да си тръгнете. Попита дали сте достатъчно добре, за да отидете при него.

— Къде е той?

— В стаята с изглед към градината. Помолих да ви донесат чай, изглеждате много бледа.

— Помогни ми да се облека — подкани я Каеде. Наистина се чувстваше зле и беше като замаяна. Чаят я посъживи. Аи се беше събудила, но си лежеше под завивките. С потъмнели от съня очи и порозовели страни миловидното й личице изглеждаше като кукленско.

— Каеде, какво има? Какво се е случило?

— Не ми е добре. Трябва да се прибера.

— Ще дойда с теб — Аи отмахна завивката си.

— По-добре остани с татко. И се извини от мое име на владетеля Фудживара — обзета от внезапен порив, Каеде коленичи и погали сестра си по косите. — Бъди моя заместница! — изрече тя умолително.

— Ха! Та владетелят Фудживара изобщо не забеляза присъствието ми — усмихна се Аи. — Ти си го е омаяла…

Птичките в клетка в градината нижеха звучни трели.

„Той ще открие измамата и никога повече няма да иска да ме види“, помисли си Каеде, но онова, от което се страхуваше, бе реакцията не на благородника, а на баща й.

— Слугите ми казаха, че владетелят Фудживара спи до късно — прошепна Шизука. — Идете и говорете с баща си. Вече помолих да изкарат паланкина.

Каеде кимна безмълвно. Пристъпи върху лакирания дървен под на верандата. Колко красиво бяха наредени дъските. Докато крачеше към стаята, където бе настанен баща й, пред очите й се разгръщаха различни картини от градината — каменен фенер, очертан от последните червени листа на клена, слънцето, проблясващо върху неподвижната водна повърхност на езерото, багрите в черно и жълто, които се мярваха върху дългите опашки на кацналите по коловете птици.

Баща й седеше и съзерцаваше градината. Дожаля й. За него приятелството на владетеля Фудживара означаваше толкова много.

Насред езерото дебнеше чапла, застинала неподвижно като статуя.

Каеде коленичи и зачака баща й да заговори пръв.

— Що за глупости, щерко? Проявяваш невероятна грубост!

— Прости ми, не се чувствам добре — промълви тя, но не получи отговор и леко повиши глас: — Татко, лошо ми е. Прибирам се.

Той пак не каза нищо, все едно — като не й обърнеше внимание, това щеше да я накара да го остави на мира. С внезапен плясък на крила чаплата отлетя. В градината влязоха двама млади мъже, за да нахранят птиците в клетка.

Каеде се огледа из стаята, търсейки преграда или каквото и да е, където би могла да се скрие, но наоколо й нямаше нищо подходящо.

— Добро утро! — извика жизнерадостно баща й.

Мъжете се обърнаха, за да му засвидетелстват уважението си. Мамору я видя. За момент Каеде си помисли, че той ще си тръгне от градината, без да я доближи, но отношението на владетеля Фудживара към вечерта, когато я бе включил в мъжкото увеселение, вероятно му бе вдъхнало кураж. Той поведе другия млад мъж и подхвана обичайните учтиви реплики при запознанство. Тя се поклони ниско с надеждата да скрие лицето си. Мамору съобщи името на монаха — Кубо Макото, както и името на храма в Тераяма. Макото също се поклони.

— Владетелят Ширакава — обяви Мамору — и дъщеря му, господарката Отори.

Младият монах не можа да сдържи реакцията си. Пребледня и впери поглед в лицето й. Позна я и заговори тутакси:

— Господарката Отори? Значи все пак се омъжихте за владетеля Такео? Тук с вас ли е?

Последва миг мълчание. После се обади бащата на Каеде:

— Съпругът на дъщеря ми бе владетелят Отори Шигеру.

Макото отвори уста, сякаш се канеше да го отрече, но се отказа и се поклони безмълвно. Бащата на Каеде се приведе напред.

— Вие нали сте от Тераяма? И не знаете, че венчавката им се е състояла там? — Макото остана безмълвен. Без да обръща глава към нея, баща й нареди: — Остави ни сами.

Тя изпита гордост от това, колко спокойно прозвуча гласът й, когато заговори:

— Отивам си у дома. Моля те, поднеси извиненията ми на владетеля Фудживара.

Той не й отговори. „Ще ме убие“, помисли си тя. Поклони се на двамата млади мъже и видя тяхното неудобство и смущение. Докато се отдалечаваше, налагайки си да не ускорява крачка и да не движи глава, в гърдите й се надигна вълна от емоции. Изведнъж си даде сметка, че винаги щеше да е обект на такива смутени погледи, на подобно презрение. Задъха се от силата на това чувство, от остротата на отчаянието, което го съпровождаше. „По-добре да умра, помисли си тя. Само че какво ще стане с детето ми… детето на Такео? Нима то трябва да умре с мен?“

В края на верандата я очакваше Шизука.

— Можем да тръгнем веднага, господарке. Кондо ще дойде с нас.

Каеде остави мъжът да я вдигне и да я качи на паланкина. Изпита облекчение, че е вътре, в полумрака, където никой не можеше да види лицето й. „Татко никога повече няма да ме погледне, помисли си тя. Ще извърне очи дори когато ме убие.“

Щом се прибра вкъщи, свали робата, която й бе подарил Фудживара, и я сгъна внимателно. Облече едно старо кимоно на майка си, а под него подплатена дреха. Беше й ужасно студено, а не искаше да трепери.

— Ти се върна? — възкликна Хана, пристигнала тичешком в стаята й. — Къде е Аи?

— Тя ще остане малко по-дълго у владетеля Фудживара.

— А ти защо се върна? — попита детето.

— Не се чувствах добре, но вече ми мина — обзета от внезапен порив, продължи: — Смятам да ти дам онази роба, есенната, която толкова ти хареса. Трябва да я прибереш и да се грижиш за нея, докато пораснеш достатъчно, за да я носиш.

— Вече не я ли искаш?

— Искам да стане твоя и когато я обличаш, да ме споменаваш и да се молиш за мен.

Хана се втренчи в нея.

— Защо? Къде отиваш? — Каеде не й отвърна и тя възкликна: — Не заминавай пак, сестричке!

— За теб е все едно — каза Каеде, за да я подразни. — Няма да ти липсвам.

Остана слисана, когато Хана захлипа шумно, а после се разпищя:

— Не! Ще ми липсваш! Не ме оставяй! Недей!

Аяме дотърча в стаята:

— Сега пък какво има, Хана? Не бива да си толкова лоша със сестра си…

В стаята влетя и Шизука.

— Баща ви е при брода — рече тя. — Пристига сам, на кон.

— Аяме — каза Каеде припряно. — Отведи Хана за известно време. Идете в гората. Нека прислужниците дойдат с вас. Не искам никой да остава в къщата.

— Ама, господарке, още е толкова рано, навън е ужасно студено…

— Моля те, направи каквото ти казах! — рече умолително Каеде.

Хана се разплака още по-сърцераздирателно, докато Аяме я отвеждаше.

— Скръбта й я прави тъй необуздана — отбеляза Шизука.

— Опасявам се, че ще й причиня още скръб — възкликна тя. — Но сега не бива да е тук.

Тя стана и отиде до малкия сандък, където си държеше някои неща. Извади ножа си и изпробва тежестта му със забранената лява ръка. Скоро за никого нямаше да има значение, коя ръка е използвала.

— Къде е по-добре: в гърлото или в сърцето?

— Не се налага да го правите — каза тихо Шизука. — Можем да избягаме. Племето ще ви скрие. Помислете за детето…

— Не мога да избягам! — Каеде бе изненадана от силата на собствения си глас.

— Тогава ми позволете да ви дам отрова. Ще е бързо и безболезнено. Просто ще заспите и никога…

Каеде я прекъсна:

— Аз съм дъщеря на воин. Не се страхувам да умра. Ти знаеш по-добре от всеки друг колко често съм мислила да сложа край на живота си. Първо трябва да помоля татко за прошка, а после да използвам ножа върху себе си. Единственият ми въпрос е къде е по-добре?

Шизука се приближи до нея.

— Опирате острието тук, отстрани на врата си. Мушкате и дърпате нагоре. Това движение ще среже артерията — гласът й, в началото делови и безпристрастен, секна и Каеде видя сълзи в очите й. — Не го правете — прошепна накрая. — Още не се отчайвайте!

Каеде прехвърли ножа в дясната ръка. Чу виковете на стражите, а после и тропот на копита, докато баща й минаваше през портата. Чу как Кондо го поздрави. Впери поглед навън в градината. В съзнанието й проблесна внезапен спомен — тя като малко дете тича по верандата от баща си до майка си и обратно. „Никога досега не съм си спомняла тази картина, помисли си тя и прошепна беззвучно: Мамо, мамо!“

Баща й стъпи на верандата. Щом мина през вратата, двете с Шизука паднаха на колене с опрени в пода чела.

— Дъще — рече той, а гласът му прозвуча неуверен и изтънял.

Тя вдигна поглед към него и видя, че лицето му е набраздено от сълзи, а устните му потръпват. Беше се страхувала от гнева му, но сега видя лудостта му и тя я изплаши още повече.

— Прости ми — прошепна Каеде.

— Сега трябва да сложа край на живота си — той седна тежко пред нея, измъкна кинжала от пояса си и дълго време се взира в острието.

— Прати да извикат Шоджи — рече той накрая. — Трябва да ми помогне. Кажи на твоя човек да препусне до къщата му и да ми го доведе.

Тъй като тя не реагира, той внезапно кресна:

— Кажи му!

— Аз ще отида — прошепна Шизука и пропълзя на колене до края на верандата.

Каеде я чу да разговаря с Кондо, но мъжът не се отдалечи, даже, напротив — качи се на верандата и тя знаеше, че чака отвън, досами прага.

Баща й направи внезапен жест към нея. Тя неволно се дръпна, мислейки, че той се кани да я удари.

— Не е имало никакъв брак! — промълви той.

— Прости ми — повтори тя. — Аз те опозорих. Готова съм да умра.

— Но има дете? — беше се втренчил в нея, все едно тя бе усойница, която щеше да го нападне всеки миг.

— Да.

— Кой е бащата? Или не знаеш? Просто един от многото?

— Вече няма значение — отвърна тя. — Детето ще умре с мен — и добави мислено: „Натискаш острието встрани и нагоре.“ В този миг сякаш усети как ръчичките на детето се вкопчват в мускулите й, за да й попречат.

— Да, да, трябва да сложиш край на живота си — гласът му се извиси, заплашвайки да се превърне в писък. — Сестрите ти също трябва да се самоубият. Това е последната ми заповед към теб. Така родът Ширакава ще изчезне съвсем навреме. И няма какво да чакам Шоджи. Трябва да го извърша сам. Това ще бъде моето последно достойно дело… — баща й разпусна пояса си и разтвори робата си, избутвайки встрани долната си дреха, за да оголи тялото си. — Не се извръщай — нареди й той. — Трябва да гледаш. Ти ме докара дотук — той опря върха на острието до отпуснатата си сбръчкана кожа и пое дълбоко въздух. Тя не можеше да повярва, че ставащото е истина. Видя как пръстите му се сключват около дръжката. Кокалчетата му побеляха, лицето му се сгърчи. Той нададе дрезгав вик и кинжалът падна от ръцете му. Но нямаше кръв, нямаше рана. От гърдите му се изтръгнаха още няколко резки вика и после отстъпиха място на мъчителни ридания. — Не мога да го направя! — изплака. — Не ми остана нито капка смелост. Ти ме изсмука, женско изчадие такова! Отне ми честта и мъжеството. Не си ми дъщеря, ти си демон! Носиш смърт на всички мъже, ти си прокълната! — той протегна ръце, сграбчи я и взе да дърпа дрехите й. — Нека да те видя! — извика. — Нека видя онова, което желаят другите мъже! Прати ми смърт, както си сторила с останалите.

— Не! — изпищя тя, опитвайки се да спре ръцете му, да го отблъсне. — Татко, недей!

— Наричаш ме „татко“? Не съм твой баща! Моите истински деца са синовете, които никога не съм имал, синовете, чието място заехте ти и проклетите ти сестри. Твоите демонични сили сигурно са ги убили още в утробата на майка ти! — лудостта му вдъхваше сили. Тя усети как робата се смъква от раменете й, почувства допира на ръцете му. Не можеше да използва кинжала; не можеше да се отскубне от него. Докато се съпротивяваше, робата се свлече до кръста й, разголвайки я. Косите й се разпуснаха и обгърнаха голите й рамене. — Красива си! — извика той. — Признавам. И аз съм те пожелавал. Докато те обучавах, копнеех да те имам. Това бе наказанието ми, задето се опълчих против природата. Ето, сега можеш да ме поразиш със смърт!

— Пусни ме, татко! — извика тя, като полагаше неистови усилия да залази спокойствие с надеждата да го вразуми. — Ти не си на себе си. Ако трябва да умрем, нека го направим с достойнство — но всички думи изглеждаха слаби и безсмислени пред неговия лунатичен изблик.

Очите му бяха мокри, устните му потръпваха. Грабна ножа й и го запрати през стаята, после сграбчи двете й китки с лявата си ръка и я дръпна към себе си. С дясната отметна косите й, наведе се над нея и опря устни в тила й.

Връхлетяха я ужас, отвращение и накрая ярост. Беше готова да умре в съответствие със суровия кодекс на своята класа, да спаси честта на семейството си. Но баща й, който така строго я бе възпитавал според същия този кодекс, който така старателно й бе втълпявал превъзходството на собствения си пол, се бе предал на лудостта, разкривайки онова, което лежеше под строгите правила за поведение на воинската класа — похотта и себичността на мъжете. Яростта съживи онази сила, която, знаеше, таеше в себе си, и тя си спомни как бе спала в леда. Сега призова Бялата богиня. Помогни ми!

Чу собствения си глас:

— Помогни ми! Помогни ми! — и още докато викаше, хватката на баща й отслабна. „Дошъл е на себе си“, помисли си и накрая успя да го отблъсне. Изправи се с мъка, загърна робата си, бързо завърза колана си и почти без да мисли, се отправи залитайки към отсрещния край на стаята. Хлипаше от потрес и гняв. Обърна се и видя Кондо да коленичи пред баща й, който седеше полуизправен, подкрепян, както си помисли първоначално, от Шизука. После си даде сметка, че той гледа с невиждащ поглед. Кондо направи рязко движение, все едно тикна ръка в корема на баща й, и разсече на кръст. Острието сряза плътта с противен глух звук, кръвта рукна, пенеста и бълбукаща.

Шизука пусна врата на мъжа и той падна ничком. Кондо постави ножа в дясната му ръка. Каеде усети, че й призлява, преви се на две и повърна. Шизука се приближи до нея с безизразно лице.

— Всичко свърши.

— Владетелят Ширакава загуби разсъдъка си — каза Кондо. — И сложи край на живота си. Изпадал е в многобройни пристъпи на лудост и неведнъж е заявявал намерението си да го стори. Умря достойно и с несъмнена доблест — той се изправи и я погледна право в очите. В един момент тя можеше да извика стражите, да ги изобличи и да даде заповед за екзекуцията им, но той отмина и тя не стори нищо. Знаеше, че завинаги щеше да запази в тайна току-що извършеното убийство. Кондо се усмихна едва забележимо и продължи: — Господарке Отори, незабавно трябва да изискате клетва за вярност от хората на баща си. Трябва да покажете сила. В противен случай някой от тях ще си присвои владението ви и ще узурпира властта, която ви се пада по право.

— Възнамерявах да сложа край на живота си — изрече тя бавно. — Но сега май вече няма смисъл…

— Така е — съгласи се той. — Стига да сте достатъчно силна.

— Длъжна сте да живеете заради детето! — възкликна настоятелно Шизука. — Никой няма да се интересува кой е бащата, ако притежавате достатъчно власт. Но трябва да действате незабавно. Кондо, свикай хората възможно най-скоро.

Каеде остави Шизука да я отведе в женските помещения, да я умие и да й помогне да се преоблече. Бе в потрес, но се вкопчи във вярата в собствената си сила. Баща й бе мъртъв, а тя бе оцеляла. Той неведнъж бе пожелавал смъртта си; нямаше да й е трудно да се престори, че доброволно е сложил край на живота си и го е сторил с достойнство. Помисли си с горчивина, че наистина бе проявявала уважение към неговия избор и бе бранила честта на името му. Нямаше обаче да се подчини на последната му заповед. Нямаше да убие себе си, нито да допусне смъртта на сестрите си.

Кондо бе свикал стражите, а до селото бяха пратени момчета, за да доведат мъжете от околните чифлици. В рамките на един час повечето от васалите на баща й вече бяха дошли. Жените бяха извадили траурните одежди, неотдавна прибрани след смъртта на майка й. Пратиха и за свещеник. Слънцето се издигна по-високо и взе да топи скрежа. Въздухът бе наситен с мирис на пушек и борови иглички. След като първият шок попремина, Каеде изпита чувство, което трудно можеше да си обясни — неистова потребност да обезпечи собствеността си, да осигури закрила на сестрите си и на домочадието, да се погрижи нищо от собствеността й да не бъде загубено или откраднато. Всеки от тези мъже би могъл да й отнеме имота и те не биха се поколебали, ако покажеше и най-малък признак на слабост. Бе видяла абсолютната безпощадност, скрита под привидното безгрижие на Шизука и ироничното излъчване на Кондо. Същата тази безпощадност бе спасила живота й и тя възнамеряваше да откликне по достоен начин, като се равняваше по нея.

Припомни си решимостта, която бе видяла в Араи, която караше хората да го следват и благодарение на която по-голямата част от Трите провинции понастоящем се намираха под неговото управление. Сега бе длъжна да прояви същата решимост. Араи щеше да се отнася с уважение към съюза им, но ако някой заемеше мястото й, дали щеше да се въздържа от война? Нямаше да позволи хората й да бъдат съсипани, нито сестрите й да бъдат отведени някъде като заложници.

Смъртта все още я зовеше, но този нов дух на непримиримост в нея нямаше да й позволи да откликне. „Аз наистина съм обсебена“, помисли си тя, докато излизаше на верандата, за да говори пред мъжете, събрани в градината. „Колко нищожен е броят им!“, възкликна тя мислено, припомняйки си числеността на хората под разпореждането на баща й в детството й. Десетима бяха хората на Араи, подбрани от Кондо; оставаха още двайсетина, които все още служеха на Ширакава. Познаваше ги поименно до един — откакто се бе прибрала, неизменно следваше решението си да опознае хората си и да научи по нещо за всекиго.

Шоджи бе пристигнал сред първите и се бе проснал пред тялото на баща й. По лицето му и досега личаха следи от сълзи. Той застана от дясната й страна, а Кондо — от лявата. Каеде констатира уважението, което Кондо проявяваше към по-възрастния мъж, и си даде сметка, че е престорено, както повечето от действията му. „Но той уби баща ми заради мен, помисли си тя. Сега заявява готовността си да ми служи. Каква ли ще бъде цената, която ще трябва да платя в замяна?“

Мъжете коленичиха пред нея със сведени глави, след което седнаха на пети, когато заговори:

— Владетелят Ширакава сложи край на живота си. Това бе негов избор и въпреки скръбта си съм длъжна да заявя своето уважение и почит към извършеното от него. Намерението на баща ми бе да ме направи своя наследница. С тази цел започна да ме обучава, все едно съм негов син. Решена съм да изпълня волята му — млъкна за момент. За втренчените в нея мъже излъчваше някаква дълбока сила, която озаряваше очите й и правеше гласа й неустоим. — Моля хората на моя баща да положат клетва за вярност към мен, така както са го сторили за него. Тъй като с владетеля Араи се намираме в съюз, очаквам онези, които му служат, да продължат да служат и на мен. В замяна ви предлагам защита и повишение. Планирам да укрепя Ширакава, а следващата година да поема земите, които са ми завещани в Маруяма. Баща ми ще бъде погребан утре.

Шоджи пръв коленичи пред нея. Последва го Кондо, макар че поведението му за пореден път я смути. „Той играе театър, помисли си тя. Васалната зависимост не означава нищо за него. Той е от Племето. Какви ли планове имат за мен? Може ли да им се доверя? Ако установя, че не мога да имам доверие в Шизука, какво ще правя?“

Сърцето й се сви, макар че никой от мъжете, които се редяха пред нея, не би могъл да се досети за безпокойството й. Тя приемаше клетвата им за вярност, като оглеждаше всеки един поотделно — чертите им, дрехите им, доспехите и оръжията им. Повечето бяха зле въоръжени — връзките на броните им бяха скъсани и оръфани, шлемовете им — напукани и осеяни с вдлъбнатини от удари, но всички имаха лъкове и мечове и доколкото й бе известно — коне.

Всички коленичиха пред нея, с изключение на двама. Единият, истински исполин, който се казваше Хирогава, й викна:

— Моите уважения към вас, господарке, но никога не съм служил на жена и вече съм твърде стар, за да започвам тепърва — поклони се превзето и се отправи към портата с наперена походка, която я вбеси.

Друг, по-дребен мъж, чието име бе Накао, го последва безмълвно, без дори да сведе глава.

Кондо отправи поглед към нея:

— Господарке Отори?

— Убий ги — нареди тя, знаейки, че трябва да бъде безпощадна, с ясното съзнание, че се налага да започне от този миг.

Той се оказа по-бърз, отколкото тя смяташе, че е възможно, и посече Накао, преди мъжът дори да разбере какво се случва. Хирогава се обърна при портата и извади меча си.

— Ти наруши клетвата си за вярност и трябва да умреш! — изкрещя му Кондо.

Исполинът се изсмя:

— Ти дори не си от Ширакава! Кой ще ти обърне внимание? — хвана меча си с две ръце, готов да атакува. Кондо рязко пристъпи напред, когато Хирогава нанесе удара си. Кондо го парира със собствения си меч, отклонявайки острието му с неочаквана сила и боравейки с оръжието си като с брадва. После с бързо движение обратно замахна към незащитения корем на Хирогава. Този път по-скоро като бръснач, отколкото като секира, мечът разсече плътта. Хирогава политна напред, Кондо отстъпи вдясно и мина зад него, а после извъртайки се, нанесе рязък удар отгоре, разпаряйки гърба му от раменете до кръста.

Без да погледне умиращия, Кондо се извърна към останалите и заяви:

— Служа на господарката Отори Каеде, наследница на Ширакава и Маруяма. Има ли още някой тук, който отказва да й служи вярно като мен?

Никой не помръдна. На Каеде й се стори, че върху лицето на Шоджи се изписа гняв, но той само стисна устни, без да каже нито дума.

Като признание за доскорошната им служба към баща й Каеде позволи на семействата на мъртвите да приберат телата и да ги погребат, но понеже двамата бяха проявили неподчинение към нея, нареди на Кондо да ги прокуди и да отнеме земите им в нейна полза.

— Това бе единственият начин — каза й Шизука. — Ако ги бяхте пощадили, щяха да причинят размирици или да се присъединят към враговете ви.

— А кои са ми враговете? — попита Каеде.

Беше късно вечерта. Двете се намираха в любимата стая на Каеде. Капаците бяха затворени, но мангалите с дървени въглища едва затопляха мразовития нощен въздух. Тя се загърна по-плътно с подплатените роби. Откъм главната стая долиташе припяването на свещеници, които стояха на бдение край тялото на баща й.

— Доведената дъщеря на владетелката Маруяма е омъжена за Нариаки — братовчед на владетеля Ийда. Двамата ще бъдат главните ви съперници в претенциите за имота.

— Но повечето от Сейшуу ненавиждат Тохан — отвърна Каеде. — Мисля, че ще ме приемат радушно. Аз съм законната наследница, в края на краищата най-близката кръвна родственица на господарката Маруяма…

— Никой не оспорва законното ви право — каза Шизука. — Но ще трябва да се сражавате, за да получите наследството си.

— Хората, с които разполагам, са тъй малобройни, а и доспехите и въоръжението им са в окаяно състояние — каза Каеде замислено. — Дори само за да задържа Ширакава, ще се нуждая от малка армия. Не мога да си позволя такава с наличните средства. Ще ми е нужно богатството на Маруяма. Когато траурът ми приключи, трябва да изпратиш някого при Сугита Харуки, главния васал на покойната господарка Наоми. Знаеш го — срещнахме го по време на пътуването до Цувано. Да се надяваме, че все още той управлява владението.

— Аз да пратя някого?

— Ти или Кондо. Някой от вашите шпиони…

— Значи искате да наемете Племето? — възкликна Шизука изненадана.

— Вече съм наела теб. Сега желая да се възползвам от уменията и връзките ти.

Щеше й се да разпита Шизука за куп неща, но беше изтощена и чувстваше тежест в корема. „Утре-вдругиден ще говоря с нея, обеща си тя, но сега трябва да си легна.“

Гърбът я болеше; когато най-накрая се озова в леглото, не можа да се отпусне и сънят не идваше. Беше изтърпяла този ужасен ден и бе оцеляла, но сега, когато къщата бе утихнала, когато плачът и песнопенията бяха секнали, изведнъж я завладя неистов ужас. Думите на баща й отекваха в ушите й. Лицето му и лицата на останалите загинали заради нея мъже непрестанно бяха пред очите й. Страхуваше се, че призраците им ще се опитат да й отнемат детето на Такео. Накрая заспа, обгърнала с ръце корема си.

Сънува, че баща й я напада. Измъква нож от колана си, но вместо да го забие в собствения си корем, се приближава до нея, слага ръка на тила й и го забива дълбоко в плътта й. Прониза я пареща болка, от която се събуди с вик. Болката продължи да я връхлита на талази. Краката й вече бяха целите в кръв.

Погребението на баща й се състоя без нея. Детето се плъзна навън от утробата й като змиорка, а кръвта й заплашваше да изтече до капка. Последва треска, която сякаш забули очите й с алена пелена, накара езика й да зареди безсмислици и непрестанно я измъчваше със зловещи видения.

Шизука и Аяме приготвиха всички билкови отвари, които им бяха известни, после в отчаянието си гориха тамян и биха гонгове, за да прогонят злите духове, обсебили Каеде, а накрая повикаха свещеници и една жена, веща в лова на духове, за да го сторят с тяхна помощ.

Три дни по-късно всички бяха изгубили надежда. Явно нищо вече не можеше да помогне. Аи не се отделяше от постелята й. Дори Хана не удържа сълзите си. Рано следобед Шизука тъкмо бе излязла, за да донесе още вода, когато един от мъжете в стражницата й викна:

— Идват посетители. Конници и два паланкина. Май е владетелят Фудживара.

— Той не бива да влиза — каза тя. — Тук е осквернено от кръв и от смърт!

Носачите оставиха паланкините на земята пред портата. Шизука падна на колене, щом владетелят Фудживара надзърна през прозорчето.

— Господарю Фудживара, простете. Не бива да влизате…

— Разбрах, че господарката Отори е тежко болна — отвърна той. — Нека поговорим в градината — тя остана на колене, докато той мина покрай нея, после се изправи и го последва до беседката край потока. Той отпрати с жест слугите си и се обърна към Шизука: — Много ли е сериозно?

— Едва ли ще преживее нощта — отвърна Шизука с приглушен глас. — Опитахме всичко.

— Доведох моя лекар — каза Фудживара. — Покажете му къде да отиде, и после се върнете при мен.

Тя се поклони и се върна при портата, където лекарят — дребен човек на средна възраст с благо и интелигентно излъчване — тъкмо слизаше от втория паланкин. Отведе го в стаята, където лежеше Каеде. Сърцето й се сви, когато видя бледата й кожа и премрежения й поглед. Дишането на болната бе бързо и повърхностно; от време на време от гърдите й се изтръгваше рязък вик, без да бе ясно дали от е болка или от страх.

Когато Шизука се върна, владетелят Фудживара стоеше, втренчил поглед в дъното на градината, където потокът се спускаше върху облите камъни. Захладняваше и звукът от падащата вода бе скръбен и самотен. Тя отново коленичи и зачака той да заговори.

— Ишида е много вещ — рече благородникът. — Не губи надежда!

— Милостта на владетеля Фудживара е изключителна — измърмори тя. Можеше да мисли единствено за бледото лице и за безумния поглед на Каеде. Копнееше да се върне при нея, но не можеше без позволението му.

— Не, не съм милостив — отвърна той. — Просто удовлетворявам собствените си желания, помагам от егоизъм. В природата ми е да съм жесток — той й хвърли бърз поглед и попита: — Откога служиш на господарката Ширакава? Не си от тази част на страната, нали?

— Бях изпратена при нея през пролетта, докато още беше в имението на Ногучи…

— Изпратена от кого?

— От владетеля Араи.

— Така ли? И докладваш ли му редовно?

— Какво има предвид владетелят Фудживара?

— В теб има нещо необичайно за една прислужница. Питам се дали не си шпионка.

— Владетелят Фудживара има твърде високо мнение за жалките ми възможности.

— Моли се никога да не предизвикаш жестокостта ми! — сетне продължи, все едно говореше на себе си: — Личността й, животът й ме затрогнаха както нищо досега. Смятах, че отдавна не мога да изпитвам нови емоции. Няма да позволя на никого и на нищо… дори на смъртта… да ми я отнеме.

— Всеки, който я види, сякаш попада в плен на магията й — прошепна Шизука, — но съдбата е била невероятно сурова към нея.

— Ще ми се да познавах истинския й живот. Зная, че има много тайни. Скорошната трагедия — смъртта на баща й, предполагам, е поредната. Надявам се един ден ти да ми разкажеш, ако тя не може — гласът му секна. — Мисълта, че подобна красота може да се погуби, пронизва душата ми… — добави той. Шизука си помисли, че долавя изкуствена нотка в гласа му, но очите му бяха пълни със сълзи. — Ако оживее, ще се оженя за нея — каза той. — Така ще я имам завинаги. Сега можеш да тръгваш. Но ще й го кажеш, нали?

— Владетелю Фудживара — Шизука опря чело в земята и все така на колене, се отдалечи заднешком. „Ако оживее…“

Шеста глава

Мацуе бе северен град, студен и суров. Пристигнахме там в средата на есента, когато вятърът откъм голямата суша виеше над морето, потъмняло като олово. Паднеха ли снеговете, Мацуе щеше да бъде откъснат също както Хаги от останалата част на страната в продължение на три месеца. Идеалното място да науча онова, което трябваше да науча.

Една седмица бяхме вървели по цял ден, следвайки крайбрежния път. Не валеше, но небето често бе забулено с облаци и всеки следващ ден бе по-кратък и по-студен от предишния. Спирахме в много села и показвахме на децата жонглиране, въртене на пумпали и игри с върви, които Юки и Кейко знаеха. През нощта винаги намирахме подслон у търговци, които бяха част от мрежата на Племето. Лежах буден до късно, слушайки водени шепнешком разговори, а ноздрите ми се изпълваха с вонята на поредната пивоварна или готварница. Сънувах Каеде и копнеех за нея. Дори понякога, когато оставах сам, вадех писмото на Шигеру и препрочитах последните му думи, с които ми нареждаше да отмъстя за смъртта му и да се грижа за господарката Ширакава. Съвсем съзнателно бях взел решение да се присъединя към Племето, но дори в онези първи дни, точно преди да заспя, ме връхлитаха неканени образите на чичовците му, които си живееха безнаказано в Хаги, и на меча му Джато, който спеше в Тераяма.

Докато пристигнем в Мацуе, двамата с Юки вече бяхме станали любовници. Случилото се сякаш бе неизбежно и все пак не стана по моя воля. Винаги чувствах къде е по пътя, а сетивата ми улавяха гласа й, мириса й. Но бях твърде несигурен в бъдещето си, в мястото си в групата, твърде строго пазен и предпазлив, за да направя каквато и да било стъпка към нея. Беше явно, че Акио също я намира за привлекателна. Държеше се с нея по-непринудено, отколкото с всеки друг, диреше компанията й, вървеше редом с нея по пътя, сядаше до нея по време на храна. Не исках повече да разпалвам враждебността му.

Положението на Юки в групата не беше ясно. Тя се съобразяваше с Акио и винаги се отнасяше към него с уважение, при все това двамата изглеждаха равни по ранг, а и както имах основание да смятам, по умения тя значително го превъзхождаше. Кейко определено бе по-ниско в йерархията, вероятно от по-второстепенно семейство или от страничен клон на рода. Тя продължаваше да ме пренебрегва, но проявяваше сляпа вярност към Акио. Колкото до по-възрастния мъж, Казуо, всички се отнасяха към него като към нещо средно между слуга и чичо. Той имаше много практически умения, в това число завидна вещина в кражбите.

Акио бе Кикута и по майчина, и по бащина линия. Падаше ми се втори братовчед и имаше същата форма на ръцете като мен. Физическите му умения бяха удивителни — не бях срещал човек с по-бързи рефлекси от неговите. Можеше да скача тъй високо, че сякаш летеше; умееше да улавя употребата на невидимост или на фалшив образ, но освен това и сръчността в жонглирането бе лишен от изключителните дарби на Кикута. Юки ми го каза един ден, докато вървяхме на известно разстояние пред останалите.

— Учителите се страхуват, че талантите отмират. С всяко следващо поколение онези, които ги притежават, стават все по-малко — тя ми хвърли кос поглед и добави: — Затова е толкова важно за нас да те задържим.

Майка й бе казала същото и на мен ми се щеше да можех да чуя повече, но Акио ми викна, че е мой ред да бутам колата. Видях ревността, изписана на лицето му, докато вървях към него. Разбирах отлично причините, които я пораждаха, както и враждебността му към мен. Той бе верен до фанатизъм на Племето, отгледан и възпитан в техните принципи и начин на живот. Нямаше как да не си давам сметка, че внезапната ми поява вероятно щеше да осуети редица негови амбиции и надежди. Но това, че разбирах антипатията му, не ми помагаше особено да я понасям, нито да го харесвам.

Не казах нищо, когато поех дръжките на колата от ръцете му. Той изтича напред, за да тръгне редом с Юки, и взе да й шепне, забравяйки, както често се случваше, че чувам всяка дума. Беше започнал да ме нарича „Кучето“ и тъй като в прякора имаше голяма доза истина, изборът се оказа подходящ. Както вече съм споменавал, аз се родея с кучетата, мога да чувам като тях и знам какво е да си безсловесен.

— Какво говореше на Кучето? — попита той Юки.

— Обучавах го, както всеки път — отвърна тя непринудено. — Има толкова много да учи.

Но онова, в което се оказа най-добра като учител, бе изкуството на любовта.

Наложеше ли се, както Юки, така и Кейко възприемаха ролята на проститутки на пътя. Така постъпваха мнозина от Племето — мъже и жени, — което по никакъв начин не се отразяваше върху мнението на останалите за тях. Беше просто поредната роля, в която се превъплъщаваха и после изоставяха.

Разбира се, клановете имаха твърде различни разбирания за девствеността на своите невести и за верността на своите съпруги. Мъжете можеха да правят каквото си поискат; от жените се очакваше да бъдат целомъдрени. Принципите, с които бях израсъл, се намираха някъде по средата — от Скритите се изискваше да бъдат чисти по отношение на физическото желание, но на практика те си прощаваха един на друг за грешките в това отношение, както и във всичко останало.

Четвъртата нощ спряхме в голямо село и отседнахме у едно богато семейство. Въпреки оскъдицата в цялата област вследствие на опустошителните бури те разполагаха с купища запаси и се оказаха щедри домакини. Търговецът ни предложи жени — от прислужниците на домакинството — и Акио и Казуо приеха. Аз смотолевих някакво извинение, което ми докара буря от подигравки. По-късно, когато момичетата дойдоха в стаята и легнаха с другите мъже, преместих завивките си на верандата и си постлах там, потръпвайки под крехките ледени остриета на звездите. Желанието, копнежът по Каеде и, честно казано, в този момент по която и да е жена не ми даваха мира. Вратата се плъзна встрани и едно от момичетата от домакинството, както си помислих в първия момент, излезе при мен на верандата. Щом затвори вратата зад гърба си, долових мириса й и познах стъпките й. Тя коленичи до мен. Беше Юки. Протегнах ръце и я притеглих към себе си. Поясът й вече бе развързан, робата — готова да открие тялото й. Спомням си чувството на безкрайна благодарност, която изпитах към нея. Тя разхлаби дрехите ми, улеснявайки ме… дори прекалено — бях твърде бърз. Тя ме сгълча за проявената нетърпеливост с обещанието да ме научи. И го стори.

На следващата сутрин Акио ме изгледа изпитателно:

— Промени ли решението си снощи?

Запитах се как бе разбрал, дали не ни бе чул през тънките прегради, или бе просто предположение.

— Едно от момичетата дойде при мен. Стори ми се неучтиво да го отблъсна — отвърнах.

Той изсумтя, без да задълбава повече, но наблюдаваше внимателно и мен, и Юки, макар че двамата не си казахме нито дума, все едно знаеше, че нещо между нас се е променило. Мислех за нея постоянно, като се люшках между въодушевлението и отчаянието — въодушевление, защото любовният акт с нея бе неописуемо прекрасен, и отчаяние, защото тя не бе Каеде и защото онова, което сторихме заедно, ме обвързваше още по-здраво с Племето.

Не можех да забравя думите на Кенджи на тръгване: „Добре е, че Юки ще бъде наоколо да те наглежда.“ Знаел е, че това ще се случи. Беше ли възможно да го е планирал заедно с нея, да й е дал указания? В такъв случай Акио е бил наясно, защото са му казали. Бях изпълнен със съмнения и нямах доверие на Юки, но това не ме спираше да ходя при нея всеки път, когато се откриеше такава възможност. А тя, толкова по-веща по тези въпроси, правеше необходимото, за да ми се случва често. И с всеки изминал ден ревността на Акио ставаше все по-явна.

И така, нашата малка дружина пристигна в Мацуе външно сплотена и сговорна, но всъщност раздирана от противоречиви страсти, които като истински членове на Племето ние криехме не само от външните, но и един от друг.

Отседнахме в поредната къща на Кикута — жилище на друг търговец, пропито с мириса на ферментиращи соеви зърна, пастет и сос. Собственикът Госабуро бе най-малкият брат на Котаро, също първи братовчед на баща ми. Не се налагаше да крием самоличността си. Вече се намирахме отвъд Трите провинции и извън обсега на Араи, а в Мацуе местният клан Йошида нямаха разпри с Племето, тъй като смятаха, че са им полезни както за отпускане на заеми, така и за шпиониране и извършване на убийства. Тук получихме вести за Араи, който се бе заел да покорява Източната и Средната провинция, да сключва съюзи, да влиза в сражения по границите и да изгражда собствена администрация. Чухме първите слухове за кампанията му срещу Племето и за намерението му да прочисти земите си от тях — слухове, които станаха повод за искрено забавление и куп подигравки.

Няма да се впускам в подробностите около обучението ми. Целта му бе да огруби сърцето ми и да ме изпълни с безпощадност. Но дори сега, след години, при спомена за неговата суровост и жестокост потръпвам и едва се сдържам да не извърна поглед. Бяха безмилостни времена — може би Небето бе гневно, може би човеците бяха превзети от дяволи, може би, когато силите на доброто отслабват, бруталното се развихря с неговия усет за разпад. Племето — върхът на жестокостта — процъфтяваше.

Не бях единственият член на Племето, подложен на обучение. Имаше още няколко момчета, повечето значително по-млади, всички родени Кикута и отгледани в семейството. Единият, почти мой връстник, бе добре сложен младеж с ведро лице, с когото често ни караха да си партнираме. Казваше се Хаджиме и макар че не се противопоставяше на яростта на Акио към мен — да го прави открито, би било немислимо непокорство, — все пак често успяваше да я отклони. У него имаше нещо, което ми допадаше, макар и не чак дотам, че да спечели доверието ми. По бойни умения значително ме превъзхождаше. Беше изкусен борец, но и достатъчно силен, за да опъва огромните лъкове на майсторите стрелци. В онези умения обаче, които са по-скоро вродени, отколкото придобити, нито той, нито който и да е от останалите можеха дори да ме доближат. Едва тогава почнах да си давам сметка, какво представлявам. Можех да ставам невидим за десетина минути даже в голия коридор с белосани стени и понякога дори Акио не успяваше да ме види. Можех да се раздвоявам по време на бой и да наблюдавам от другия край на помещението как противникът ми се боричка с фалшивия ми образ. Можех да се движа, без да издавам и звук, докато собственият ми слух ставаше все по-остър. По-малките момчета бързо се научиха никога да не ме гледат право в очите. В някакъв момент бях приспал всеки един от тях. Учех се бавно да владея това свое умение, докато се упражнявах върху тях. Щом се взирах в очите им, виждах слабостта и страховете, които ги правеха уязвими за моя поглед — понякога техните собствени вътрешни страхове, а друг път — страха от мен и от тайнствените способности, с които бях надарен.

Всяка сутрин правех упражнения с Акио за повече сила и скорост. Бях по-бавен и по-слаб от него почти във всички области, а той не беше отбелязал напредък по отношение на търпимостта си. Но трябва да му отдам дължимото — Акио бе твърдо решен да ме обучи на някои от собствените си умения в скачане и летене и успя да го стори. Част от тези умения бяха в мен — неслучайно вторият ми баща едно време ме наричаше дива маймуна, а и обучението на Акио — безпощадно, но вещо — ги извади на повърхността и ме принуди да ги владея. Само след няколко седмици вече осъзнавах разликата в себе си, сам виждах в каква степен се бях калил тялом и духом.

Винаги приключвахме с ръкопашен бой — не че от Племето използваха това изкуство кой знае колко, предпочитайки убийството пред действителния бой, но всички ние бяхме обучавани в него. После седяхме в безмълвна медитация с наметната върху изстиващите ни тела роба, поддържайки телесната си температура със силата на волята. Главата ми обикновено бучеше от някой удар или падане и не можех да изпразня съзнанието си, както се предполагаше да сторя, но в замяна на това ме обсебваше свирепата мисъл, колко би ми се искало да видя Акио да страда. Подлагах го на всички мъчения на Джо-Ан, които самият той ми бе описал преди време.

Обучението ми целеше да насърчава жестокостта и навремето аз го приемах с охота, радостен заради уменията, които ми предоставяше, доволен от начина, по който те засилваха онези умения, които бях усвоил със синовете на воините на владетеля Отори, докато Шигеру бе още жив. Във вените ми се съживи кръвта на баща ми Кикута. Майчиното състрадание повехна заедно с онези принципи, в които бях възпитаван като дете. Вече не се молех; нито тайното божество, нито Просветленият, нито древните духове означаваха нещо за мен. Вече не вярвах в съществуването им и не виждах никакви доказателства, че подкрепят онези, които вярваха в тях. Понякога внезапно се будех посред нощ, поглеждах се сякаш отстрани и потръпвах от онова, в което се превръщах. Тогава ставах безшумно и ако можех, отивах да намеря Юки, лягах при нея и се загубвах в нея.

Никога не прекарвахме цялата нощ заедно. Срещите ни бяха кратки и необичайно безмълвни. Но един следобед двамата се озовахме сами в къщата, далеч от слугите, които бяха заети в магазина. Акио и Хаджиме бяха завели по-малките момчета в светилището за някаква церемония на посвещение, а на мен ми бе наредено да препиша няколко документа за Госабуро. Бях признателен за тази задача. Рядко хващах четчица и понеже се бях научил да пиша твърде късно, вечно се опасявах, че йероглифите ще изчезнат от паметта ми. Търговецът притежаваше няколко книги и както ми бе заръчал Шигеру, аз четях, когато можех, но си бях загубил мастилницата и четките в Инуяма и оттогава почти не бях писал.

Прилежно преписах документите, които представляваха описи от магазина, както и сметки на количеството соеви зърна и ориз, купени от местните селски стопани, но ръцете ме сърбяха да порисувам. Спомних си за първото си посещение в Тераяма — прекрасния летен ден, красотата на картините, малката планинска птичка, която бях нарисувал и подарил на Каеде.

Както всеки път, замислех ли се за миналото, откривайки сърцето си, Каеде идваше при мен и отново ме обсебваше изцяло. Чувствах присъствието й, усещах уханието на косите й, чувах гласа й. Така осезаема бе появата й, че имаше мигове, в които изпитвах страх, все едно в стаята се бе промъкнал нейният дух. Той бе гневен, изпълнен с негодувание и ярост, че я бях изоставил. Думите й отекваха в ушите ми: „Страхувам се от себе си. Чувствам се в безопасност единствено с теб.“

В стаята бе студено, а сгъстяващият се здрач бе пропит със заплахата на настъпващата зима. Потръпнах, изпълнен със съжаление и угризения. Ръцете ми бяха вкочанени от студ.

Долових стъпките на Юки, които се приближаваха откъм дъното на постройката. Започнах отново да пиша. Тя прекоси вътрешния двор и изу сандалите си на верандата отвън. Усетих мириса на горящи дървени въглища. Явно бе донесла малък мангал, който малко по-късно постави на пода до мен.

— Май ти е студено — рече Юки. — Да ти донеса ли чай?

— Не сега — оставих четчицата и протегнах ръце към топлината.

Тя ги пое, разтри ги между дланите си и каза:

— Ще затворя капаците.

— Тогава ще трябва да донесеш и лампа. Няма да виждам, за да пиша.

Тя се засмя тихо. Дървените капаци се плъзнаха един след друг, закривайки прозорците. Стаята потъна в сумрак, осветяван единствено от горящите въглени. Когато Юки се приближи отново, вече бе разхлабила робата си. Скоро и двамата се бяхме загрели. Но след любовния акт, прекрасен както винаги, безпокойството ми се върна. Духът на Каеде бе в стаята с мен. Дали не й причинявах болка и не събуждах нейната ревност и ненавист?

Сгушена в мен и излъчваща топлина, Юки каза:

— Пристигна съобщение от братовчедка ти.

— Коя братовчедка? — вече ги имах с десетки.

— Муто Шизука.

Отдръпнах се от Юки, за да не чуе зачестилите удари на сърцето ми.

— Какво казва?

— Господарката Ширакава умирала. Шизука се опасява, че краят й е съвсем близо — добави тя с вял и изпълнен с наслада глас. — Горката — Юки сияеше от живот и доволство. Но единственото, което усещах в стаята, бе Каеде, нейната крехкост, страст и свръхестествена красота. Призовах я в душата си: „Не можеш да умреш! Трябва да те видя отново. Ще дойда за теб. Не умирай, преди да те видя отново!“ Духът й се взря в мен с очи, пълни с тъга и укор. Юки се обърна и ме погледна, изненадана от мълчанието ми: — Шизука смята, че трябва да знаеш… Имало ли е нещо между вас? Баща ми намекна нещо подобно, но каза, че било просто незряла любов. Каза, че всеки, който я видел, бил като омагьосан от нея…

Не отговорих. Юки седна и се загърна в робата си:

— Било е нещо повече, нали? Обичал си я… — тя сграбчи ръцете ми и ме накара да се обърна към нея. — Обичал си я! — повтори тя, а в гласа й се прокраднаха нотки на ревност. — Приключило ли е?

— Никога няма да приключи — отвърнах. — Дори и да умре, няма да престана да я обичам — сега, когато бе твърде късно, за да го кажа на Каеде, знаех, че е истина.

— Тази част от твоя живот е свършила — каза Юки тихо, но разпалено. — Напълно! Забрави я! Никога няма да я видиш отново — долових гнева и разочарованието в гласа й.

— Нямаше да ти кажа, ако не я бе споменала — издърпах ръцете си от нейните и се облякох. Топлината си бе отишла от мен така бързо, както бе дошла. Мангалът гаснеше. — Донеси още малко въглища — рекох. — И лампа. Трябва да си довърша работата.

— Такео — започна тя, но в следващия миг гласът й секна. — Ще пратя прислужницата — рече и стана.

На излизане ме докосна по врата, но аз не отвърнах. Физически ние бяхме здраво свързани — ръцете й ме бяха разтривали и удряли за наказание. Бяхме убивали рамо до рамо, бяхме правили любов. Но тя едва бе докоснала сърцето ми и в онзи момент и двамата го знаехме.

Не дадох израз на тъгата си, но вътрешно ридаех за Каеде и за живота, който можехме да имаме заедно. Не получихме повече вести от Шизука, макар че аз непрестанно се вслушвах за пратеници. Юки повече не отвори дума за нея. Не можех да повярвам, че Каеде е мъртва, и през деня се вкопчвах в това убеждение, но нощем всичко бе различно.

Последните багри се стопиха, когато листата окапаха от кленовете и върбите. Низове от диви гъски се носеха на юг по навъсеното небе. Градът се затваряше за зимата и обичайните пратеници идваха все по-рядко. Въпреки това от време на време те пристигаха с вести за дейностите на Племето, за сраженията в Трите провинции и неизменно с нови заповеди, свързани със занаята ни.

Това бе начинът, по който описвахме работата си, състояща се в шпиониране и убийства. Занаят с човешки животи, измервани в толкова много единици. Аз преписвах и тези сводки, като често оставах до късно през нощта заедно с Госабуро, прехвърляйки се от реколтата на соя към другите смъртоносни дела. И двете показваха добра печалба, макар че добивът на соя отбелязваше загуби заради опустошителните бури, и за разлика от убийствата, въпреки че един от набелязаните за премахване се бе удавил, преди Племето да се добере до него, и в момента течаха спорове за заплащането.

Членовете на фамилията Кикута, известни със своята безпощадност, се смятаха за по-вещи в убийствата от Муто, които пък по традиция бяха по-добри шпиони. Тези два рода съставляваха аристокрацията на Племето; другите три — Курода, Кудо и Имаи — се изявяваха в по-банални дейности, които не изискваха особени умения — работеха като слуги, дребни крадци и информатори. И тъй като потомствените умения се тачеха, имаше много бракове между Муто и Кикута и по-малко между тях и представителите на останалите фамилии, макар че изключенията често излъчваха такива таланти, като убиеца Шинтаро.

След като приключехме със сметките, Кикута Госабуро ми даваше уроци по родословие, като ми обясняваше сложните връзки в Племето, които се разпростираха като есенна паяжина из Трите провинции, стигаха до Севера, че и отвъд. Беше дебел, с двойна брадичка като на жена и гладко топчесто лице, което излъчваше измамна благост. Миризмата на ферментация бе пропила дрехите му и се бе просмукала в кожата му. Ако бе в настроение, заръчваше да му донесат вино и минаваше от родословието към история — историята на Племето, на моите предци. Почти нищо не се бе променило за стотици години. Военачалници се издигаха и падаха, кланове процъфтяваха и изчезваха, но дейността на Племето във всички основни направления на живота си оставаше неизменна. Само дето сега Араи си бе наумил да постигне промяна. Всички останали могъщи военачалници действаха заедно с Племето. Единствено Араи искаше да ги унищожи.

Двойната брадичка на Госабуро се разтресе от смях при тази идея.

Първоначално бях използван само като шпионин — пращаха ме да подслушвам разговори по кръчми и чайни, нареждаха ми да се катеря по зидове и покриви посред нощ и да дебна за поверителна информация, която мъжете споделяха със своите синове или съпруги. Чувах тайните и страховете на гражданите, кроежите на клана Йошида за идната пролет, тревогите на двора за намеренията на Араи отвъд границите и за селските размирици близо до дома. Ходех в планинските селца, подслушвах тези селяни и разкривах подбудителите.

Една нощ Госабуро неодобрително зацъка с език за някаква отдавна просрочена сметка. Не само че нямаше разплащания, но и бяха поръчани още стоки. Името на човека беше Фурода — воин с нисък ранг, който се бе захванал със земеделие, за да издържа голямото си семейство и да удовлетворява слабостта си към хубавите неща в живота. Под името му прочетох знаците, които указваха нарастващия брой на вече отправените към него предупреждения — подпален хамбар, похитена дъщеря, пребит син, убити кучета и коне. При все това той все повече затъваше в дългове към Кикута.

— Това може да е работа за Кучето — каза търговецът на Акио, който се бе присъединил към нас за чаша вино. Като всички останали, с изключение на Юки, той ме наричаше с прякора, който ми бе лепнал Акио.

Акио взе свитъка и плъзна поглед по информацията за окаяната история на Фурода.

— Позволил си е твърде много разходи…

— Иначе е свестен човек. Познаваме се от деца. Само че не мога все да му правя отстъпки.

— Чичо, ако не се разправиш с него, няма ли останалите да очакват за себе си същата снизходителност? — попита Акио.

— Това е бедата. В момента никой не се разплаща навреме. Всички си мислят, че ще им се размине както на Фурода — Госабуро въздъхна дълбоко и очичките му почти изчезнаха в диплите на месестото му лице. — Твърде съм мекушав. Това ми е проблемът. Братята ми все ми го натякват.

— Кучето е мекушав — каза Акио. — Но ние го обучаваме да се промени. Той може да се погрижи за Фурода вместо теб. Ще му бъде полезно.

— Ако го убиете, няма да може да си изплати дълга — рекох аз.

— Но всички останали ще побързат да го сторят — заяви Акио рязко.

— Често се оказва по-лесно да изискваш от мъртвец, отколкото от жив — добави извинително Госабуро.

Не познавах този безотговорен любител на удоволствията с широко сърце и пръсти и не исках да го убивам. Но го сторих. Няколко дни по-късно отидох посред нощ в къщата му, разположена в покрайнините на града, накарах кучетата да замлъкнат, станах невидим и се промъкнах покрай стражите. Къщата бе добре обезопасена с решетки, но аз го изчаках отвън при нужника. Бях наблюдавал дома и знаех, че призори винаги отива да се облекчи. Беше едър пълен мъж, който отдавна бе зарязал всякакви тренировки и бе прехвърлил тежката земеделска работа на синовете си. Беше се занемарил. Умря, без да издаде звук.

Когато охлабих гаротата, бе завалял дъжд. Керемидите на зидовете бяха хлъзгави. По това време на нощта мракът бе непрогледен. Дъждът наподобяваше суграшица. Върнах се в къщата на Кикута, сякаш онемял от мрака и студа, все едно бяха проникнали в мен и бяха оставили сянка върху душата ми.

Синовете на Фурода платиха дълговете му и Госабуро бе доволен от мен. Не допуснах никой да разбере до каква степен убийството ме бе разстроило, но следващото ми повлия още по-зле. Беше по заръка на фамилията Йошида. Твърдо решени да сложат край на размириците сред селяните преди зимата, те поставиха искане за премахването на предводителя им. Познавах човека, който бе набелязан за жертва, и знаех нивите му, макар че не ги бях разкрил пред никого. Сега казах на Госабуро и Акио къде може да бъде намерен сам всяка вечер, и те ме изпратиха да се срещна с него.

Той имаше ориз и сладки картофи, които бяха скрити в една пещера в страничния склон на планината, замаскирана с камъни и шубрак. Когато се приближих безшумно по склона, работеше в края на нивата. Бях го подценил — бе по-силен, отколкото предполагах, и взе да се отбранява с мотиката. Докато се биехме, качулката ми се смъкна и той видя лицето ми. Втренчи се в мен с изумление, примесено с ужас. В този миг използвах второто си аз, минах зад него и му прерязах гърлото, но преди това го чух как извика пред фалшивия ми образ:

— Господарю Шигеру!

Бях целият в кръв — негова и моя, замаян от удара, който не бях успял да избегна. Мотиката се бе плъзнала по скалпа ми и драскотината кървеше обилно. Думите му ме разстроиха дълбоко. Дали бе призовал духа на Шигеру, или ме бе взел за него заради приликата помежду ни? Искаше ми се да го попитам, но очите му се взираха с празен поглед в тъмнеещото небе. Бе издъхнал, безмълвен завинаги.

Станах невидим и вървях така почти до къщата на Кикута. За първи път използвах това свое умение толкова дълго и ако зависеше от мен, бих останал невидим завинаги. Не можех да забравя последните думи на мъжа, а после си спомних какво бе казал Шигеру преди толкова време в Хаги: „Никога не съм убивал невъоръжен човек, нито съм отнемал нечий живот за удоволствие.“

Владетелите от клана бяха изключително доволни. Смъртта на този мъж бе отнела душата на бунта. Селяните незабавно се смириха и станаха покорни. Много от тях щяха да умрат от глад още преди края на зимата. „Отличен резултат“, рече Госабуро.

Само че аз започнах да сънувам Шигеру всяка нощ. Влизаше в стаята и заставаше пред мен, сякаш току-що бе излязъл от реката. По тялото му се стичаше вода, примесена с кръв. Не казваше нищо, само ме гледаше втренчено, все едно ме чакаше, така както бе очаквал с търпението на чаплата да проговоря отново.

Постепенно взех да си давам сметка, че не бих могъл да понеса живота, който водех, но не знаех как да избягам от него. Имах договорка с Кикута, която вече не ми бе възможно да спазя. Бях сключил тази сделка, обладан от страст, без да очаквам, че ще преживея онази нощ, и без да разбирам себе си. Тогава мислех, че учителят Кикута, който сякаш ме познаваше, ще ми помогне да разреша дълбоките противоречия и раздвоения в природата ми, но той ме прати в Мацуе с Акио, където животът ми с Племето може би ме учеше как да ги прикривам, но не ми помагаше да ги разреша — те просто бяха запратени още по-дълбоко вътре в мен.

Потиснатостта ми се усили, когато Юки замина. Не ми спомена нито дума за това, просто един ден изчезна. Сутринта, докато тренирахме, чух гласа й, стъпките й. После чух как отиде до входната врата и тръгна, без да се сбогува с никого. Цял ден се ослушвах в очакване да се върне, но това не се случи. Опитах се да разбера къде е, питайки уж небрежно, но отговорите бяха уклончиви, а аз не исках да попитам открито Акио или Госабуро. Липсваше ми много, но, от друга страна, чувствах облекчение, че повече няма да ми се налага да се изправям пред въпроса, дали да спя с нея или не. Откакто ми бе казала за Каеде, всеки ден решавах, че повече няма да го правя, и всяка нощ вършех обратното.

Два дни по-късно, докато си мислех за нея по време на медитация в края на сутрешните упражнения, чух как една от прислужниците дойде до вратата и тихо повика Акио. Той отвори бавно очи и с изражение на ведро спокойствие, което винаги добиваше след медитация (и което, бях убеден, бе само привидно), стана и отиде до вратата.

— Господарят е тук — каза момичето. — Очаква ви.

— Ей, Куче — викна ми Акио.

Докато ставах, другите продължаваха да седят неподвижно, без да вдигат поглед. Акио ми кимна подканващо и аз го последвах в гостната на къщата, където Кикута Котаро пиеше чай с Госабуро.

Влязохме в стаята, коленичихме пред него и се поклонихме до пода.

— Изправи се — нареди той и няколко мига ме изучава безмълвно. После се обърна към Акио: — Имаше ли проблеми?

— Всъщност не — отвърна Акио, намеквайки за обратното.

— А отношението? Някакви оплаквания?

Акио бавно поклати глава.

— Но преди да заминете от Ямагата…?

Усетих как Котаро ми дава да разбера, че знае всичко за мен.

— Приключено е — отвърна Акио лаконично.

— Той ми беше от голяма полза — намеси се Госабуро.

— Радвам се да го чуя — рече Котаро сухо. Брат му се изправи и поднесе извиненията си — неотложните задължения, работата, която го принуждавала да се върне в магазина. Щом той си тръгна, учителят каза: — Снощи разговарях с Юки.

— Къде е тя?

— Няма значение. Но тя ми каза нещо, което малко ме обезпокои. Ние не знаехме, че Шигеру е отишъл в Мино специално за да те открие. Той е оставил Муто Кенджи с впечатлението, че срещата е била случайна — Котаро млъкна, но аз не казах нищо. Спомних си деня, в който Юки го бе установила, докато ме подстригваше. Беше сметнала, че е важна информация, достатъчно важна, за да я съобщи на учителя. Без съмнение му бе казала и всичко останало за мен. — Това ме кара да подозирам, че Шигеру е знаел повече за Племето, отколкото сме предполагали — рече Котаро. — Така ли е?

— Истина е, че знаеше кой съм — отвърнах. — Беше приятел с учителя Муто от години. Това е всичко, което ми е известно за връзката му с Племето.

— И никога не ти е казвал нищо повече?

— Не — излъгах. Всъщност Шигеру ми беше казал и друго през онази нощ, в която бяхме разговаряли в Цувано — че си е поставил за задача да научи каквото може за Племето, и че вероятно знае за тях повече от всеки друг непосветен. Не бях споделил тази информация с Кенджи и не виждах причина да я предоставя на Котаро. Шигеру беше мъртъв, понастоящем аз бях обвързан с Племето, но нямах никакво намерение да издавам тайните му. Опитах се да изглеждам и да звуча простодушно и рекох: — Юки ме попита същото. Какво значение има това сега?

— Мислехме, че познаваме добре Шигеру — отвърна Котаро, — ала той продължава да ни изненадва дори и след смъртта си. Оказва се, че е имал тайни дори и от Кенджи, например връзката му с Маруяма Наоми. Какво ли друго е криел?

Свих рамене. Замислих се за Шигеру, чието прозвище бе Земеделеца, с добродушната му усмивка, с привидната му прямота и простота. Всички го бяха подценили, особено Племето. Той бе толкова повече от онова, което всеки от тях бе предполагал за него.

— Възможно ли е да е поддържал архив с информация за Племето?

— Не знам. Обичаше да си води отчет за всичко — отвърнах привидно озадачен. — За сезоните, за експериментите, за земята и културите, за васалите си. Ичиро, неговият бивш учител, му помагаше, но Шигеру често си го пишеше лично… — представих си го над свитъците късно през нощта до примигващата лампа на проникващия студ с будно и интелигентно лице, тъй различно от обичайното му изражение на благост.

— А тези негови пътувания… ти придружаваше ли го?

— Не, ако не се смята бягството ни от Мино.

— Колко често поемаше на път?

— Не съм сигурен; докато бях в Хаги, не е напускал града.

Котаро изсумтя. В стаята настъпи тишина. Едва чувах дишането на останалите. Отвън долитаха обичайните обедни шумове от магазина и къщата, потракването на сметалото, гласовете на клиентите, виковете на амбулантните търговци по улицата. Вятърът се усилваше, свиреше под стрехите, разклащаше преградите. В дъха му вече се долавяше предвестие за сняг.

Накрая учителят заговори отново:

— Най-вероятно е водил някакъв архив и в такъв случай той трябва да бъде иззет. Попадне ли точно сега в ръцете на Араи, би било гибелно. Ще трябва да отидеш в Хаги. Разбери дали съществува такъв архив, и го донеси тук.

Не можех да повярвам. Вече смятах, че никога няма да отида там отново. А сега ме пращаха в къщата, която обичах толкова много.

— Въпросът е в славеевия под — продължи Котаро. — Смятам, че Шигеру е направил такъв около къщата си и ти си го опознал добре.

Все едно се бях завърнал там — усетих натежалия нощен въздух на шестия месец, видях се да тичам безшумно като призрак и чух гласа на Шигеру: „Можеш ли да го сториш отново?“ Опитах се да овладея изражението си, но усетих как мускулите ми, разтягащи устните в усмивка, потръпват.

— Налага се да тръгнеш незабавно — продължи Котаро. — Трябва да стигнеш до Хаги и да се върнеш, преди да паднат снеговете. Вече е почти краят на годината. До средата на първия месец и Хаги, и Мацуе ще станат недостъпни заради снега… — до този момент в гласа му не се долавяше гняв, но сега си дадох сметка, че е ядосан, при това много. Вероятно бе усетил усмивката ми. — Защо не си го казал на никого? — попита той строго. — Защо си го скрил от Кенджи?

Усетих как собственият ми гняв се надига в отговор:

— Владетелят Шигеру постъпваше така и аз следвах примера му. Първата ми клетва за вярност бе към него. Никога не бих разкрил нещо, което е държал да остане в тайна. В края на краищата тогава бях един от клана Отори!

— И все още се мисли за такъв — намеси се Акио. — Въпрос на вярност. За него той ще си остане докрай — после добави под нос: — Кучето знае само един господар.

Изгледах го гневно с желанието да срещна очите му, за да мога да го накарам да млъкне, да го приспя, но след бърз, изпълнен с презрение поглед той отново се втренчи в пода.

— Е, това ще се докаже по един или по друг начин — отвърна Котаро. — Мисля, че тази мисия ще изпита верността ти до краен предел. Ако въпросният Ичиро знае за съществуването на архива и е запознат със съдържанието му, ще трябва да бъде премахнат, разбира се.

Поклоних се, без да кажа нищо, като се питах дали сърцето ми се е закалило до степен, в която бих могъл да убия Ичиро — някогашния учител на Шигеру, а после и мой. Преди време често бях изпитвал подобно желание, когато ме наказваше и ме принуждаваше да уча, но той бе един от Отори, от домочадието на Шигеру. Бях обвързан с него посредством клетвата си за вярност, но и с обичта и признателността си.

В същото време изучавах гнева на учителя, усещайки вкуса му в устата си. В него имаше нещо, което до известна степен наподобяваше постоянния гняв на Акио към мен, сякаш двамата ме мразеха и едновременно с това се страхуваха от мен. „Когато откриха, че Исаму е оставил син, фамилията Кикута бяха въодушевени“, бе казала съпругата на Кенджи. Като са се зарадвали толкова, защо ги изпълвах с такъв гняв? Но нима тя не бе добавила: „Както и всички ние“? А после Юки ми бе разказала за някогашните чувства на майка й към Шинтаро. Възможно ли е неговата смърт действително да я бе зарадвала?

В онзи момент ми изглеждаше като словоохотлива старица и бях приел думите й буквално. Но само след миг ми бе позволила да зърна част от уменията й. Беше ме ласкала и галила суетата ми по същия начин, по който бе галила слепоочията ми с призрачните си ръце. Реакцията на Кикута към внезапната ми поява бе по-неясна и сложна, отколкото им се искаше да смятам — вероятно бяха доволни от дарбите ми, но в мен имаше още нещо, което ги изпълваше с тревога, а аз все още не можех да схвана какво точно.

Гневът, който би трябвало да ме сплаши и да ме принуди към подчинение, само бе засилил упорството ми, бе го разпалил и ме бе захранил със сила. Чувствах как се спотайва в мен, докато се дивях на съдбата, която ме връщаше в Хаги.

— Навлизаме в опасен период — рече учителят, като ме гледаше изпитателно, сякаш можеше да прочете мислите ми. — Къщата на Муто в Ямагата е била претърсена и обърната наопаки. Някой е заподозрял, че си бил там. Сега обаче Араи се е върнал в Инуяма, а Хаги е твърде далеч. За теб е опасно да отидеш там, но пък рискът събраните сведения да попаднат в чужди ръце е много по-голям.

— Ами ако се окаже, че архивът не е в къщата на господаря Шигеру? Може да са го скрили навсякъде.

— Предполага се, че Ичиро знае. Разпитай го и донеси архива, където и да се намира.

— Очаква ли се да тръгна незабавно?

— Колкото по-рано, толкова по-добре.

— Като актьор?

— Няма актьори, които да пътуват по това време на годината — отбеляза презрително Акио. — Освен това тръгваме сами.

Отправих безмълвна молитва да не го изпратят с мен. Учителят каза:

— Акио ще те придружава. Неговият дядо… вашият дядо… е починал и вие се връщате в Хаги за възпоменателната служба.

— Бих предпочел да не пътувам с Акио — рекох.

Акио рязко пое въздух. Котаро каза:

— Нямаш право на предпочитания, а единствено на подчинение.

Усетих как упорството ми припламва, и го погледнах право в очите. Той се бе втренчил в моите както онзи път, когато ме бе приспал за миг. Сега обаче бях в състояние да срещна погледа му, без да му се покоря. Имаше нещо скрито зад този поглед, което го накара леко да се отдръпне от мен. Потърсих очите му и в съзнанието ми изведнъж изникна подозрението: „Това е човекът, убил баща ми.“

За миг ме обзе ужас от онова, което вършех, но после собственият ми поглед се изпълни с пронизваща сила. Зъбите ми проблеснаха, макар че не ми и хрумваше да се усмихна. Видях как в очите на учителя се мярна удивление, след което зрението му се замъгли. В този миг Акио скочи и стовари юмрук в лицето ми, като замалко не ме събори на земята.

— Как смееш да правиш това на учителя? Нямаш и капка уважение, измет такава!

Котаро нареди:

— Сядай, Акио!

Тутакси го стрелнах с поглед, но той гледаше встрани.

— Съжалявам, учителю — рекох тихо. — Простете.

И двамата знаехме, че извинението ми е неискрено. Той се изправи рязко и прикри смущението си с привиден гняв.

— Откакто те открихме, непрестанно се стараем да те предпазим от самия теб — не повиши глас, но гневът му бе очевиден. — Не само за твое добро, разбира се. Ти знаеш какви са дарбите ти и колко полезни могат да бъдат за нас. Но възпитанието ти, смесената ти кръв, опърничавият ти характер — всичко това работи против теб. Смятах, че обучението ти тук ще помогне, но не разполагаме с повече време. Акио ще дойде с теб в Хаги и ти ще продължиш да му се подчиняваш за всичко. Той е много по-опитен, знае къде са къщите, в които ще бъдете в безопасност, с кого да се свържете и на кого можете да се доверите — замълча, докато се покланях в знак на съгласие, и после продължи: — Двамата с теб се договорихме в Инуяма. Тогава ти избра да пренебрегнеш заповедите ми и да се върнеш в крепостта. Последствията от смъртта на Ийда не се оказаха добри за нас. Имахме много повече изгода под неговото управление, отколкото при Араи. Освен по собствените ни правила за подчинение, които всяко дете научава, преди да е навършило седем години, твоят живот вече ми принадлежи по силата на собственото ти обещание!

Не отговорих. Чувствах, че е на ръба да се откаже от мен, че търпението му е на изчерпване. Както и моето доверие към него. Ужасното подозрение се бе загнездило в съзнанието ми и вече нямаше как да бъде изтръгнато — баща ми бе умрял, премахнат от Племето, може би дори от ръката на самия Котаро, защото се бе опитал да ги напусне. По-късно щях да осъзная, че това обяснява много неща около сделките ми с Кикута, изричното им настояване да им се подчинявам, противоречивото им отношение към уменията им, презрението им към верността, която проявявах към Шигеру, но по онова време това само усили потиснатостта ми. Акио ме мразеше, аз бях оскърбил и засегнал учителя Кикута, Юки ме бе напуснала, Каеде вероятно бе мъртва… не исках да продължавам със списъка. Втренчих се с невиждащ поглед в пода и останах безмълвен, докато Кикута и Акио обсъждаха подробностите около пътуването.

Тръгнахме на следващата сутрин. Сляхме се с множеството на пътуващите, решили да се възползват от последните седмици преди да падне снегът, за да се приберат у дома за новогодишния празник. Бяхме двама братя, които се връщаха в родния си град за погребението на близък роднина. Не беше трудно да се престоря на опечален. Единственият светъл лъч в мрака, който ме обгръщаше, бе мисълта, че ще видя къщата в Хаги и ще чуя за последен път зимната й песен.

Първия ден с нас пътува партньорът ми в тренировките Хаджиме; отиваше в една школа по борба, за да се подготви за пролетните турнири. Същата нощ останахме с борците и вечеряхме заедно с тях. Те погълнаха огромни порции яхния от зеленчуци и пиле — месо, което според тях носи късмет, защото крилете на пилето никога не докосват земята — с фиде от оризово брашно и елда. Единичната дажба бе по-голяма, отколкото храната, която повечето семейства изяждаха за цяла седмица. С масивното си телосложение и спокойно лице Хаджиме вече приличаше на тях. Беше свързан с школата, ръководена от Кикута, още от дете и борците се отнасяха към него със заядлива привързаност.

Преди вечеря се изкъпахме заедно с тях в просторната, изпълнена с пара баня, построена върху горещ извор, който пръскаше наоколо миризма на сяра. Масажисти и треньори разтриваха и търкаха масивните крайници и туловища. Все едно се намирахме сред великани. Те всички познаваха Акио, естествено, и се отнасяха към него с иронична почит, тъй като той принадлежеше към господарската фамилия. В поведението им се чувстваше и леко презрение, защото той не се числеше към кастата на борците. Никой не каза нищо за мен и никой не ми обърна внимание. Бяха погълнати от собствения си свят. Очевидно аз нямах особена връзка с него и затова не представлявах интерес.

Тъй че не говорех, но слушах. Чух планове за пролетния турнир, надеждите и желанията на борците, шегите, пускани шепнешком от масажистите, направените предложения, отхвърляни или приемани. И доста по-късно, когато Акио ми нареди да си лягам и вече се бях отпуснал върху рогозката в общото помещение, чух как двамата с Хаджиме разговаряха в стаята под нас. Бяха решили да поостанат още известно време и да пийнат заедно, преди да се разделят на следващия ден.

Изолирах се от хъркането на борците и се съсредоточих върху приглушените гласове в долното помещение. Чувах ги съвсем ясно през пода. Чудех се как така Акио все забравяше колко остър слух притежавам. Предполагах, че просто не желаеше да признае способностите ми, и поради това ме подценяваше. Първоначално реших, че това е негова слабост, почти единствената; после ми хрумна, че е имало неща, които може би е държал да чуя.

Разговорът бе обикновен — за предстоящите тренировки на Хаджиме, за приятелите, които бяха срещнали… Докато накрая виното взе да развързва езиците им.

— Ще отидете в Ямагата, предполагам? — попита Хаджиме.

— По-скоро не. Учителят Муто все още е в планината и къщата е празна.

— Мислех, че Юки се е върнала при семейството си.

— Не, пратиха я в селото на Кикута, северно от Мацуе. Ще остане там, докато роди детето.

— Детето? — Хаджиме звучеше не по-малко изумен от самия мен.

Настъпи продължително мълчание. Чух как Акио отпи и преглътна. Когато заговори отново, гласът му бе много по-тих.

— Тя носи детето на Кучето.

Хаджиме изсъска през зъби.

— Извинявай, братовчеде, не искам да те разстройвам, но това е било част от плана, така ли? Винаги съм си мислел, че вие двамата… че накрая ще се ожените…

— Бяхме обещани един на друг още от деца — отвърна Акио. — Все още можем да се оженим. Учителите искаха тя да спи с него, да го залъже, да отклони вниманието му и ако е възможно, да се сдобие с дете — и да изпитваше болка, не го показа. — Аз трябваше да се правя на подозрителен и измъчван от ревност — поясни той с равен тон. — Ако Кучето знаеше, че е манипулиран, можеше никога да не си легне с нея. Е, не ми се налагаше да се преструвам… изобщо не си давах сметка, че ще й хареса толкова. Не можех да повярвам, че му се отдаде така, че ще го търси ден и нощ, като разгонена кучка… — гласът му секна. Чух го да пресушава чаша вино, а после — звън от стъкленица и бълбукане, докато си наливаха още.

— Все пак трябва да е за добро — предположи Хаджиме, възвръщайки отчасти предишния си весел тон. — Детето ще наследи рядко съчетание от таланти…

— Така мислят учителите Кикута. А и ще бъде с нас от раждането си. Ще бъде възпитано, както трябва, без недостатъците на Кучето.

— Удивителна новина — рече Хаджиме. — Нищо чудно, че си тъй умислен.

— През повечето време си представям как ще го убия — призна Акио и отново отпи голяма глътка.

— Наредиха ли ти? — попита Хаджиме направо.

— Зависи какво ще се случи в Хаги. Може да се каже, че е изправен пред последния си шанс.

— Той знае ли? Че е подложен на изпитание?

— И да не го знае, скоро ще разбере — каза Акио. След поредна дълга пауза добави: — Ако Кикута бяха разбрали за съществуването му, щяха да го приберат още като дете и да го възпитат. Но него първо го е съсипала мътилката на Скритите, а после и връзката му с клана Отори.

— Баща му е умрял преди раждането му. Знаеш ли кой го е убил?

— Теглили са жребий — прошепна в отговор Кикута. — Никой не знае кой го е извършил, но решението е било взето от цялата фамилия. Учителите ми го казаха в Инуяма.

— Жалко — измърмори Хаджиме. — Толкова талант да отиде на вятъра.

— Заради смесената кръв — рече Акио. — Вярно е, че понякога от нея се пръкват редки таланти, но, изглежда, си идват с глупостта. А единственият лек за глупостта е смъртта.

Скоро след това дойдоха да си легнат. Аз не помръдвах, престорих се на заспал и не мигнах до зори, като напразно се опитвах да осмисля новината. Бях убеден, че каквото и да направех в Хаги, успешно или не, Акио нямаше да пропусне и най-малката възможност да ме убие.

Докато се сбогувахме с Хаджиме на следващото утро, той не смееше да ме погледне в очите. Гласът му звучеше с престорена веселост, а като тръгнахме, ни изпрати с втренчен поглед и мрачно изражение. Мислел си е, предполагам, че повече няма да ме види.

Пътувахме три дни почти без да си говорим, докато стигнахме бариерата, от която почваха владенията на клана Отори. Не беше проблем за нас, тъй като Акио бе снабден с необходимите плочки, които удостоверяваха самоличността ни. Той вземаше всички решения по време на пътуването — къде да ядем, къде да пренощуваме, по кой път да поемем. Аз се подчинявах безмълвно. Знаех, че няма да ме убие, преди да стигнем в Хаги — нужен му бях, за да проникна в къщата на Шигеру, преодолявайки славеевия под. След известно време започнах да изпитвам някакво съжаление, че не бяхме добри приятели, поели заедно на път. Струваше ми се жалко за самото пътуване. Копнеех за другар, някой като Макото или като моя някогашен приятел от Хаги Фумио, с когото можех да си приказвам и да споделям обърканите си мисли.

Когато навлязохме в земите на Отори, очаквах да видя областта процъфтяваща както по времето, когато бях минал оттук заедно с Шигеру, но навсякъде личаха опустошенията от вилнелите бури и последвалия ги глад. Редица села изглеждаха обезлюдени, порутените къщи не бяха стегнати, а край пътя просеха гладуващи. Долавях откъслечни разговори за това, как сега владетелите Отори изисквали почти две трети от оризовата реколта наместо четирийсетте процента, които вземали по-рано, за да плащат за армията, която събирали, да се опълчат срещу Араи, как хората предпочитали да убият себе си и децата си, вместо бавно да погинат от глад след настъпването на зимата.

В по-ранните месеци от годината човек можеше да се придвижи по-бързо с лодка, но сега зимните ветрове вече връхлитаха крайбрежието, запращайки пенести сиви вълни върху черния бряг. Рибарските лодки бяха завързани, където можеше да се намери закътано място, или бяха изтеглени навътре върху едрия пясък. През зимата рибарите палеха огньове, за да добиват сол от морската вода. Веднъж-дваж спряхме, за да се посгреем и да хапнем с тях, като Акио им плати с дребни монети. Храната бе оскъдна — солена риба, супа от водорасли, малки морски раци и миди.

Един мъж ни помоли да купим дъщеря му, да я отведем в Хаги, където да я задържим за себе си или да я продадем в някой бордей. Беше на не повече от тринайсет години, едва-що започнала да се превръща в жена. Не беше хубава, но все още помня лицето й, изпълнените й с ужас очи и нямата й молба, сълзите й, както и изражението на облекчение, когато Акио любезно отказа, а и отчаянието, с което баща й се извърна.

Същата нощ, недоволствайки от студа, Акио открито съжали за решението си.

— Щеше да ме топли — измърмори той ядно няколко пъти.

Помислих си за нея, представих си я как спи до майка си изправена пред избора между глада или онова, което с нищо не бе по-добро от робство. Сетих се за близките на Фурода, прогонени от мизерната им, но уютна къща, за мъжа, чийто живот бях отнел, издебвайки го в тайната му нива, и за селото, което щеше да загине заради мен.

Тези неща не вълнуваха никого другиго… просто така бе устроен светът… но на мен не ми даваха мира. И, разбира се, както всяка нощ, изваждах мислите, които бях таил в себе си през целия ден, и ги оглеждах.

Юки носеше детето ми. То щеше да бъде отгледано от Племето. Най-вероятно нямаше да го видя никога.

Кикута бяха отнели живота на баща ми, защото бе нарушил правилата на Племето, нямаше да се поколебаят да убият и мен.

Не вземах решения, нито стигах до някакви изводи. Просто лежах буден часове наред в нощния мрак и съзерцавах тези мисли, както бих съзерцавал върху дланта си черни, огладени от водата камъчета.

Планината се спускаше досами морето около Хаги и бяхме принудени да навлезем навътре в сушата и да изкатерим една доста стръмна част, преди да преминем през последния проход и да започнем да се спускаме към града.

Сърцето ми преливаше от вълнение, макар че нито казах нещо, нито се издадох по някакъв начин. Както винаги, Хаги лежеше сгушен в люлката на залива, обкръжен от своите реки близнаци и морето. Беше късен следобед в деня на зимното слънцестоене и бледите слънчеви лъчи се мъчеха да пробият през сивите облаци. Дърветата бяха голи, а земята под нозете ни бе застлана с дебела шума. Пушекът от последните оризови стъбла, запалени от стопаните, се стелеше като сивкава мъгла над реките, на едно ниво с каменния мост.

Приготовленията за новогодишните празненства вече бяха в ход — навсякъде висяха свещени въжета от слама, а до вратите бяха поставени борчета; в светилищата се стичаха посетители. Реката бе придошла от прилива, който току-що бе свършил и се оттегляше. Напяваше ми своята буйна песен и сякаш изпод пенестите й води до мен достигаше гласът на зидаря, зазидан в своето творение, отдаден на неспирния си диалог с реката. Щом приближихме, от плитчината излетя чапла.

Докато минавахме по моста, отново прочетох наум надписа, който навремето ми бе прочел Шигеру: „Кланът Отори посреща с добре дошли преданите и достойните. Предателите и подлеците да се пазят!“

Предателите и подлеците. Аз бях и двете. Бях изменил на Шигеру, който ми бе поверил земите си, и на справедливостта. Подобно членовете на Племето бях станал нечестен и безмилостен.

Крачех по улиците с наведена глава и забит в земята поглед, променяйки чертите си, както ме бе обучил Кенджи. Не смятах, че някой ще ме разпознае. През последните месеци бях пораснал малко и бях станал по-слаб и мускулест. Косите ми бяха подстригани късо, а дрехите ми бяха на занаятчия. Езикът на тялото ми, речта ми, походката… всичко се бе променило от онези дни, в които бях бродил по същите тези улици като млад господар от клана Отори.

Отидохме в една пивоварна в края на града. Навремето бях минавал покрай нея десетки пъти, без да имам и най-малка представа за действителната й дейност. „Но, казах си сега, Шигеру сигурно е бил наясно.“ Харесваше ми да си мисля, че е следял действията на Племето, че е научавал неща, които те не са подозирали, че е знаел за съществуването ми.

В пивоварната кипеше работа по подготовката за зимата. Складираха се огромни количества дърва за сгорещяване на каците, а въздухът бе натежал от миризмата на ферментиращ ориз. Посрещна ни дребен, залисан човек, който ми заприлича на Кенджи. Беше от фамилията Муто, малкото му име бе Юзуру. Не бе очаквал посетители толкова късно през годината, а моето присъствие и онова, което му казахме за мисията ни, го изпълниха с безпокойство. Побърза да ни отведе в поредната тайна стая.

— Времената са ужасни — рече той. — Отори със сигурност се готвят за война с Араи през пролетта. Само зимата ни закриля.

— Чул ли си за кампанията на Араи срещу Племето?

— Всички говорят за това — отвърна Юзуру. — По тази причина ни бе наредено да подкрепим Отори в борбата му срещу Араи — той хвърли поглед към мен и заяви с неприязън: — Положението беше къде-къде по-добро под управлението на Ийда. Голяма грешка е да го водиш тук. Ако някой го познае…

— Утре си тръгваме — отвърна Акио. — Само трябва да прибере нещо от предишния си дом.

— От къщата на владетеля Шигеру? Това е лудост. Ще го хванат.

— Едва ли. Той е много талантлив — стори ми се, че долових присмех зад привидната похвала, и го възприех като поредния знак, че възнамерява да ме убие.

Юзуру издаде напред долната си устна:

— Дори и маймуните падат от дърветата. Какво може да е толкова важно?

— Предполагаме, че Отори е водил подробен архив за дейностите на Племето.

— Шигеру? Земеделеца? Изключено!

Акио впери в него стоманен поглед.

— Защо смяташ така?

— Всеки го знае… Шигеру беше добър човек. Беше всеобщ любимец. Смъртта му беше ужасна трагедия. Но умря, защото… — Юзуру замига яростно и ми хвърли извинителен поглед. — Беше прекалено доверчив. Почти до наивност. Никога не е бил съзаклятник. Не знаеше нищо за Племето.

— Ние пък имаме основания да мислим другояче — рече Акио. — До утре призори вече ще знаем кой е прав.

— Ще ходите там довечера?

— Трябва да се върнем в Мацуе преди снеговете.

— Тази година се очакват рано. Може би още преди празниците — в гласа на Юзуру прозвуча облекчение, че говори за нещо тъй обикновено, като времето. — По всичко личи, че ни предстои дълга и тежка зима. А ако пролетта ще ни носи война, хич да не идва.

Вътре в малката тъмна стая вече бе ужасно студено. Това бе третото подобно помещение, в което щях да бъда скрит. Юзуру лично ни донесе храна, вече изстиващ чай и вино. Акио пи вино, но аз не, тъй като знаех, че трябва да остана с изострени сетива. Седяхме мълчаливо, докато настана нощ.

Пивоварната около нас потъна в тишина, макар че миризмата не намаля. Вслушвах се в звуците на града, които познавах толкова добре. Имах чувството, че мога да посоча точно от коя улица, от коя къща идват. Това съзнание за близка и позната атмосфера ми подейства успокоително и поразсея потиснатостта ми. Прозвуча камбаната на Дайшоин — най-близкия храм — за вечерните молитви. Представих си избледнялата от времето постройка, тъмната зеленина на гората околовръст, каменните фенери при гробовете на владетелите Отори и на васалите им. Изпаднах в нещо като сън наяве, в който крачех между тях.

После отново ми се яви Шигеру, който сякаш изплува от плътна бяла мъгла; беше подгизнал от вода и кръв, черните му очи пламтяха, а в тях се четеше недвусмислено послание за мен. Стреснах се и се събудих, треперейки от студ.

Акио каза:

— Пий малко вино, ще ти отпусне нервите.

Поклатих глава, станах и направих упражненията на Племето за раздвижване, докато се посгрях. После седнах и се отдадох на медитация, опитвайки се да запазя топлината, да се съсредоточа върху предстоящата нощна задача, да събера всичките си сили, вече със знанието, как да постигна онова, което някога вършех по инстинкт.

Откъм Дайшоин се разнесе нов камбанен звън. Полунощ.

Чух приближаването на Юзуру, а после и отварянето на вратата. Той ни направи знак и ни преведе през къщата до външните порти. Там предупреди стражите и ние се прехвърлихме през зида. Едно от кучетата излая, но рязък удар го накара да млъкне.

Беше тъмно като в рог, въздухът бе мразовит, откъм морето духаше студен вятър. В подобна противна нощ улиците бяха пусти. Отидохме мълчаливо до брега на реката и поехме на югоизток към двореца, където двете реки се сливаха. Рибният яз, където често бях преминавал от другата страна, лежеше открит след отлива. Точно под него се падаше къщата на Шигеру. На отсамния бряг бяха вързани рибарски лодки. Често прекосявахме реката с тях към земите му на отсрещната страна, към оризовите ниви и чифлици, където се опитваше да ми обяснява за земеделие, напояване и култури. Лодки бяха превозвали дървен материал за чайната и за славеевия под, нагазили дълбоко във водата, натежали от сладко ухаещите дъски, току-що нарязани от прясно отсечените дървета в гората отвъд стопанствата. Тази нощ мракът бе тъй гъст, че скриваше дори планинския склон, където бяха расли дървета.

Клекнахме край тесния път и се втренчихме в къщата. Не се виждаха светлини освен мъждукането от мангала в помещението за пазачите при входа. Чувах тежкото дишане на хора и кучета, потънали в дълбок сън. Мина ми мисълта, че едва ли щяха да спят така, ако Шигеру беше жив. Хвана ме яд заради него, че и заради самия мен.

Акио прошепна:

— Знаеш ли какво трябва да правиш?

Кимнах.

— Тръгвай тогава.

Не уговорихме нищо повече. Той просто ме прати към целта, все едно бях ястреб или ловджийско куче. Имах донякъде представа, какъв бе и собственият му план — когато се върнех с архива, най-вероятно щеше да го прибере… и щеше да докладва за мен, че за съжаление са ме убили стражите, а тялото ми е било хвърлено в реката.

Пресякох улицата, станах невидим, прехвърлих се през зида и скочих в градината. Тутакси ме обгърна приглушената песен на къщата — диханието на вятъра в клоните на дърветата, ромонът на потока, плисъкът на водопада, реката, която се надигаше с прилива. Връхлетя ме тъга. Какво правех, връщайки се тук посред нощ като крадец? Почти несъзнателно оставих лицето ми да си възвърне чертите на клана Отори.

Славеевият под опасваше цялата къща, но за мен не криеше опасност. Дори и в тъмното можех да го прекося, без да запее. При отсрещната страна се изкатерих по зида до прозореца на втория етаж — същия път, който Шинтаро, убиецът на Племето, бе изминал преди около година. Горе се заслушах. Стаята изглеждаше празна.

Капаците бяха затворени срещу мразовития нощен въздух, но не бяха залостени, затова не ми беше трудно да ги открехна, колкото да се промъкна между тях. Вътре бе почти толкова студено, колкото и вън, и даже още по-тъмно. В стаята се стелеше миризма на плесен и вкиснало, все едно не бе отваряна от дълго време, сякаш в нея вече витаеха само призраци.

Чух дишането на обитателите и разпознах съня на всеки един от тях. Не можах обаче да открия онзи, който ми трябваше — Ичиро. Слязох по тясната стълба, знаейки местата, където скърцаше най-силно, както познавах собствените си ръце. Щом се озовах долу, осъзнах, че къщата не е съвсем тъмна, както изглеждаше откъм улицата. В най-отдалечената стая, любимата на Ичиро, гореше лампа. Поех безшумно натам. Хартиената преграда бе затворена, но върху нея падаше сянката на възрастния човек. Плъзнах вратата встрани и я отворих.

Той вдигна глава и ме погледна без всякаква изненада. Усмихна се скръбно и направи лек жест с ръка:

— С какво мога да ти помогна? Знаеш, че бих сторил всичко, за да постигнеш покой, но вече съм стар. Използвал съм повече писало, отколкото меч.

— Учителю — прошепнах. — Това съм аз, Такео — влязох в стаята, затворих вратата зад гърба си и се отпуснах на колене пред него.

Той трепна, все едно спеше и току-що бе изтръгнат от съня или сякаш бе пребивавал в света на мъртвите и сега бе призован обратно от живите. Сграбчи ме за раменете и ме притегли към себе си в светлината на лампата.

— Такео? Възможно ли е наистина да си ти? — прокара ръце по главата ми, по тялото, сякаш се страхуваше, че съм привидение, а по страните му се стичаха сълзи. После ме прегърна, притискайки главата ми до рамото си, все едно бях неговият отдавна изгубен син. Усещах как мършавите му гърди хриптят немощно. После се отдръпна леко и се взря в лицето ми: — Помислих те за Шигеру. Той често ме навестява посред нощ. Стои тук на прага. Знам какво иска, но какво мога да сторя! — избърса сълзите си с ръкав и продължи: — Пораснал си и си станал досущ като него. Къде беше през всичкото това време? Предполагахме, че си убит, но понеже през две-три седмици някой идва в къщата да те търси, накрая решихме, че сигурно си още жив.

— Бях скрит от Племето — рекох, питайки се доколко бе наясно с моя произход. — Първо в Ямагата, а през последните два месеца в Мацуе. Сключих сделка с тях. Те ме отвлякоха в Инуяма, но ме пуснаха да отида в крепостта и да изнеса владетеля Шигеру. В замяна се съгласих да им служа. Може би не знаете, но имам кръвна връзка с тях.

— Е, предположих — отвърна Ичиро. — Иначе защо Муто Кенджи би се появил тук? — той хвана ръката ми и я стисна развълнувано. — Всички знаят как си избавил Шигеру от мъките му и си обезглавил Ийда в знак на отмъщение. Мога да ти призная, че винаги съм смятал осиновяването ти за грешка, но ти заличи всичките ми съмнения и в онази нощ изплати до един дълговете си към него.

— Не съвсем. Владетелите Отори го предадоха на Ийда, но и до днес не са наказани.

— С такава цел ли си дошъл? Това би донесло покой на духа му.

— Не. Изпрати ме Племето. Смятат, че владетелят Шигеру е поддържал архив за тях, и искат да го приберат.

Ичиро се усмихна иронично:

— Той водеше архив за много неща. Преглеждам го всяка вечер. Владетелите Отори твърдят, че осиновяването ти е незаконно и тъй като ти и бездруго най-вероятно си мъртъв, вследствие на което Шигеру остава без наследници, неговите земи трябва да бъдат върнати на крепостта. Търся още доказателства, за да можеш да запазиш онова, което е твое — гласът му доби сила и настоятелност. — Трябва да се върнеш, Такео. Половината клан ще те подкрепи заради онова, което извърши в Инуяма. Мнозина подозират, че чичовците на Шигеру са планирали смъртта му, и са възмутени. Върни се и довърши отмъщението си!

Присъствието на Шигеру бе навсякъде около нас. Очаквах всеки миг да влезе в стаята с типичната си енергична крачка, с добродушната си усмивка и с тъмните си очи, които гледаха тъй открито и в същото време криеха толкова много.

— Чувствам го като свой дълг — рекох бавно. — Няма да имам покой, ако не го сторя. Но напусна ли Племето, те със сигурност ще се опитат да ме убият… даже нещо повече — няма да се спрат, докато не го постигнат.

Ичиро пое дълбоко въздух:

— Мисля, че съм те преценил правилно. Ако не, ти и бездруго си дошъл с намерението да ме убиеш. Аз съм стар. Готов съм да продължа нататък. Но бих искал да видя делото на Шигеру завършено. Така е, той наистина събираше сведения за Племето. Смяташе, че никой не може да осигури мир за Трите провинции, докато Племето е толкова силно, тъй че се посвети на усилията да открие всичко възможно за тях, като записваше всяка получена информация. Погрижи се никой да не знае какво е съдържанието на архива му, дори аз. Беше изключително потаен, много повече, отколкото някой би могъл да допусне. Налагаше му се — за десет години и Ийда, и чичовците му на няколко пъти се опитаха да се отърват от него.

— Можете ли да ми го дадете?

— Няма да го предоставя на Племето — отвърна той. Лампата премига, внезапно осветявайки го. Лицето му бе придобило лукаво изражение, което никога не бях виждал. — Трябва да сипя още масло, иначе ще останем на тъмно. Нека да събудя Чийо.

— По-добре недейте — спрях го, макар че с искрено удоволствие бих видял възрастната жена, която поддържаше къщата и се отнасяше с мен като със син. — Не мога да остана.

— Сам ли дойде?

Поклатих глава:

— Кикута Акио ме чака навън.

— Опасен ли е?

— Най-вероятно ще се опита да ме убие. Особено ако се върна с празни ръце — запитах се колко ли е часът и какво ли прави Акио. Зимната песен на къщата звучеше навсякъде около мен. Не исках да я напусна. Шансовете ми май намаляваха. Ичиро никога нямаше да ми даде събраните от Шигеру сведения за Племето; аз нямаше да мога да го убия, за да ги взема. Извадих ножа от пояса си, почувствах познатата тежина в дланта си: — Сега ще отнема собствения си живот!

— Е, това е един от възможните варианти — каза Ичиро и изсумтя. — Но не особено задоволителен. Тогава ще си общувам с два лишени от покой призрака, които ще ме посещават през нощта. А убийците на Шигеру ще останат ненаказани… — лампата изсъска. Ичиро стана: — Ще донеса още масло — измърмори. Слушах как тътри крака из къщата, и мислех за Шигеру. Колко ли нощи бе седял до късно в същата тази стая? Около мен имаше множество кутии със свитъци. Докато се взирах вяло в тях, изведнъж си спомних с кристална яснота дървеното сандъче, което бях носил нагоре по склона като подарък за игумена през онзи ден, в който бяхме посетили храма, за да разгледаме картините на Сешу. Стори ми се, че виждам как Шигеру ми се усмихва. Ичиро се върна, нагласи лампата и каза: — И бездруго архивът не е тук.

— Знам. В Тераяма е.

Ичиро се усмихна:

— Ако искаш съвета ми, макар че в миналото изобщо не го зачиташе, иди там. Тръгни веднага, още тази нощ. Ще ти дам пари за пътуването. В храма ще ти предоставят убежище до края на зимата. А от там можеш да планираш отмъщението си за владетелите Отори. Това е волята на Шигеру.

— И аз го желая. Но съм сключил сделка с учителя Кикута. Сега съм обвързан с Племето чрез собствената си дума.

— Мисля, че първо си се заклел във вярност към клана Отори. Нима Шигеру не ти спаси живота, когато Племето дори още не беше чувало за теб? Пък и сам каза, че Акио ще те убие? Значи вече са нарушили договорката с теб. Можеш ли да се промъкнеш край него? Къде те чака?

— Оставих го на пътя пред портата. Сега вече може да е навсякъде.

— Е, нали ще го чуеш пръв? Ами онези номера, дето ми ги играеше на мен? Винаги някъде другаде, докато аз си мислех, че учиш…

— Учителю… — започнах. Канех се да му се извиня, но той ми махна да замълча.

— Прощавам ти всичко. Не онова, на което те научих, ти помогна да изведеш Шигеру от Инуяма, нали? — той отново излезе от стаята и се върна с малък наниз монети и няколко оризови питки, увити в листа от водорасли. Нямах вързоп или кутия, където да ги сложа, а и бездруго двете ми ръце трябваше да останат свободни. Завързах парите в препаската си под робата и мушнах питките в пояса си. — Ще намериш ли пътя? — Ичиро взе да се суети както едно време преди посещение на светилище или преди друго пътуване.

— Мисля, че да.

— Ще ти напиша писмо, с което да минеш през бариерата. Ти си слуга от това домакинство — така изглеждаш, — който урежда подробностите около посещението ми в храма през следващата година. Ще се срещнем в Тераяма, когато се стопят снеговете. Чакай ме там. Шигеру беше в съюз с Араи. Не знам как стоят нещата помежду ви, но трябва да потърсиш закрилата му. Той ще ти бъде благодарен за всякаква информация срещу Племето… — взе четчицата и взе да пише припряно. — Можеш ли все още да пишеш? — попита, без да вдига поглед.

— Не особено добре.

— Ще имаш на разположение цялата зима да се упражняваш — запечата писмото и се изправи. — Между другото какво стана с Джато?

— Пазят ми го в Тераяма.

— Време е да се върнеш за него — той се усмихна отново и после измърмори недоволно: — Чийо ще ме убие, задето не съм я събудил — скрих писмото под дрехата си и двамата се прегърнахме. — Някаква странна съдба те свързва с тази къща — рече той. — Мисля, че е привързаност, от която не можеш да избягаш — гласът му секна.

Видях, че за пореден път едва сдържа сълзите си.

— Знам — прошепнах в отговор. — Ще сторя всичко, което предлагате.

Бях убеден, че не мога да се откажа от този дом и от наследството си. Те ми принадлежаха. И щях да си ги възвърна. Всичко, което каза Ичиро, имаше своя съвършено ясен смисъл. Трябваше да избягам от Племето. Архивът на Шигеру щеше да ме закриля от тях и да ми предостави силна позиция за преговори с Араи. Само да успеех да се добера до Тераяма…

Седма глава

Напуснах къщата по същия път, по който бях проникнал в нея — навън през прозореца на горния етаж, надолу по стената и по славеевия под. Сега той спеше под краката ми, но се заклех следващия път, когато мина по него, да го накарам да запее. Само че не прехвърлих зида, за да се озова отново на улицата. Вместо това се втурнах безшумно през градината, станах невидим и прилепвайки до камъните като паяк, се изкатерих до отвора, през който потокът се вливаше в реката. Скочих в най-близката лодка, отвързах я, стиснах греблото, оставено на кърмата, и се оттласнах навътре в реката.

Лодката изстена тихо под тежестта ми, а течението усили плисъка на водата около нея. За нещастие небето се бе прояснило. Беше много по-студено и под почти пълната луна — много по-светло. Откъм брега чух тропот на нозе, пратих фалшивия си образ обратно при зида и се свих в дъното на лодката. Но Акио не се подлъга по второто ми аз, а скочи от стената, все едно летеше. Отново станах невидим, макар и да допусках, че срещу него това щеше да се окаже безполезно, и се хвърлих от лодката, прелитайки досами водната повърхност, в друга лодка на брега. Дращейки трескаво, отвързах въжето и се оттласнах навътре с греблото. Видях как Акио се приземи, умело запазвайки равновесие въпреки люлеенето на лодката, след което скочи и полетя отново, когато аз за пореден път прибягнах до фалшивия си образ, оставих го в лодката и скочих в следващата. Усетих раздвижването на въздуха, когато се разминахме. Контролирайки падането си, скочих обратно в първата лодка, стиснах греблото и се хвърлих да греба тъй бързо, както никога през живота си. Второто ми аз се стопи, щом Акио го сграбчи, и той се приготви да скочи за пореден път. Нямаше измъкване, ако не навлезех в реката. Извадих ножа си и щом преследвачът ми се приземи, нанесох удар. Акио се отдръпна с обичайната си скорост и с лекота се приведе, за да избегне удара. Бях очаквал този ход и го посрещнах с греблото, което го цапна отстрани по главата. Той се строполи на дъното, зашеметен за момент. Аз обаче загубих равновесие поради силното люлеене на лодката и с мъка се задържах да не падна през борда. Пуснах греблото и се вкопчих в дървената стена. Не исках да се озова в ледената вода, без да го повлека със себе си и да го удавя. Докато се плъзгах към отсрещния край на лодката, Акио се съвзе. Скочи рязко и се хвърли върху мен. Паднахме заедно и той ме сграбчи за гърлото.

Все още бях невидим, но напълно безпомощен, притиснат под него като шаран върху дъската на готвач. Усетих как ми причернява, и в този момент той отслаби хватката си.

— Предател! — възкликна. — Кенджи ни предупреди, че накрая ще се върнеш при Отори. Радвам се, че го стори, защото искам да те видя мъртъв, откакто се срещнахме за пръв път. Сега ще си платиш. За безочието си към Кикута… За ръката ми… И за Юки!

— Убий ме — отвърнах предизвикателно, — както семейството ти е убило баща ми. Никога няма да избягате от нашите призраци. Клетвите ни ще ви преследват до последния ви дъх, защото вдигате ръка срещу собствения си род!

Лодката се люлееше под нас, носена от течението. Ако в онзи момент Акио бе използвал ръцете или ножа си, сега нямаше да ви разказвам тази история. Но той не можа да устои на изкушението за една последна гавра с мен.

— Детето ти ще е мое. Ще го възпитам, както подобава, като истински Кикута — разтърси ме бясно. — Покажи ми лицето си! — изръмжа гневно. — Искам да видя очите ти, когато ти кажа как ще го науча да ненавижда паметта ти. Искам да гледам как умираш! — той се приведе още по-близо до мен, търсейки с поглед лицето ми.

Лодката пое по лунната пътека. Съзрял сиянието й, мигом възвърнах видимите си очертания и го погледнах право в очите. Видях онова, което исках да открия — неистова ревност и омраза, които замъгляваха преценката му и отнемаха силата му.

Той се осъзна за част от секундата. Опита се да откъсне поглед, но ударът на греблото вероятно бе намалил обичайната му бързина и бе твърде късно. Вече бе оборен от неустоимия сън на Кикута. Тялото му омекна, той се свлече на една страна, като напразно мигаше трескаво, отчаяно полагайки усилия да го прогони. Както се клатушкаше, лодката се наклони силно. Собственото му тегло го повлече с главата надолу в ледените води.

Лодката продължаваше да се носи, вече по-бързо, повлечена от надигащия се прилив. По осветената от луната пътека видях как тялото изплува на повърхността. Нямаше да се върна и да го довърша. Надявах се, че ще се удави или ще замръзне до смърт, но оставих това на съдбата. Хванах греблото и насочих лодката към отсрещния бряг.

Когато стигнах там, вече се тресях от студ. Прозвучаха първи петли, а луната бе увиснала ниско над хоризонта. Тревата на брега бе заскрежена, а камъните и клоните искряха, сковани в ледена белота. Обезпокоих една спяща чапла и се запитах дали не е същата, която идваше да лови риба в градината на Шигеру. Тя излетя от най-високите клони на върбата с познатия плясък на криле.

Бях изтощен, но твърде възбуден, за да помисля за сън, а и бездруго трябваше да се движа, за да се сгрея. Насила ускорих крачка, следвайки тесния планински път в посока югоизток. Луната бе ярка, а и пътят ми бе познат. Призори бях минал първия проход и вече се спусках към малко селце. Почти нямаше будни, но една старица вече разпалваше въглените в огнището си и срещу една монета ми предложи топла супа. Оплаках се от своя оглупял от старост господар, който ме е изпратил залудо през планините към някакъв отдалечен храм. Зимата несъмнено щеше да го довърши, а аз щях да бъда принуден да остана там.

Тя се изкиска и рече:

— Тогава ще трябва да станеш монах!

— Не и аз. Твърде много обичам жените…

Това й се стори забавно и тя намери няколко прясно мариновани сливи, които прибави към закуската ми. Щом видя низа от монети, ми предложи подслон и храна. Яденето бе привлякло демона на съня и се изкушавах да полегна, но се боях, че някой може да ме разпознае, и даже вече съжалявах за онова, което й бях казал. Може и да бях зарязал Акио в реката, но знаех, че можеше да се съвземе и да тръгне да ме преследва. Не се гордеех с дезертьорството си от Племето, след като бях дал дума да им се подчинявам, и в мразовитата дрезгавина на утрото почвах да осъзнавам какво щеше да представлява остатъкът от живота ми. Бях направил своя избор да се върна при клана Отори, но оттук нататък никога нямаше да се освободя от ужаса, че някой всеки миг щеше да дебне да ме убие. Цяла тайна организация щеше да бъде изпратена срещу ми, за да ме накаже за измяната. За да се промъкна през мрежата им, трябваше да се движа по-бързо от всеки техен пратеник. Трябваше освен това да се добера до Тераяма, преди да паднат снеговете.

Когато пристигнах в Цувано следобед на втория ден, небето бе добило цвят на олово. Всичките ми мисли бяха устремени назад към времето, когато се бях запознал там с Каеде, и към тренировъчния бой с мечове, когато се бях влюбил в нея. Нима името й вече бе вписано в списъка на мъртвите? Щяхме ли да се съберем отново в отвъдното, или бяхме обречени повече никога да не се срещнем нито в живота, нито в смъртта? Терзаеха ме скръб и срам. Тя ми бе казала „Чувствам се в безопасност единствено с теб“, а аз я бях изоставил. Ако съдбата се смилеше и тя отново се озовеше в обятията ми, никога повече нямаше да я пусна.

Съжалявах горчиво за решението си да тръгна с Племето и за кой ли път премислях причините, които бяха обусловили този избор. Смятах, че съм сключил сделка с тях и че животът ми им принадлежи… това бе едната страна. Но зад нея упреквах собствената си суета. Бях пожелал да опозная и да развия онази част от характера си, която бях получил по линия на баща си, от фамилията Кикута, от Племето — онова тъмно наследство, дарило ме с умения, които ме изпълваха с гордост. Бях откликнал с нетърпение и охота на предложената от тях съблазън — онази смесица от ласкателство, разбиране и бруталност, чрез която ме бяха използвали и манипулирали. Питах се какъв ми е шансът да се измъкна от тях невредим.

Мислите ми се виеха в шеметни кръгове. Вървях като замаян. По обед бях поспал малко в една хралупа встрани от пътя, но студът ме бе събудил. Единственият начин да се стопля бе да не спирам да вървя. Заобиколих града и спускайки се през прохода, поех отново по пътя покрай реката. Придошлите води се бяха оттеглили след наводненията, причинени от силните бури, които ни бяха задържали в Цувано, и крайбрежните диги бяха възстановени, но дървеният мост тук си стоеше разрушен. Платих на един лодкар да ме превози до другия бряг. Никой друг не пътуваше толкова късно, бях последният клиент. Усетих, че ме наблюдава с любопитство, но не ми каза нищо. Не можех да го определя като член на Племето, но въпреки това ме изпълваше с безпокойство. Остави ме на отсрещния бряг и аз побързах да се отдалеча. Когато се обърнах при завоя на пътя, той продължаваше да ме гледа. Кимнах му, но той не ми отвърна.

Беше по-студено от всякога, въздухът бе влажен и мразовит. Вече съжалявах, че не бях потърсил подслон за нощта. Ако ме застигнеше виелица преди следващия град, нямах особени изгледи да оцелея. Ямагата все още бе на няколко дни път. На границата на владението щеше да има пропускателен пункт, но въпреки писмото на Ичиро и облеклото ми на слуга не исках да прекарам нощта там — щеше да има твърде много любопитни, твърде много стражи. Не знаех какво да сторя, затова продължих да вървя.

Нощта настъпи. Дори и с тренираните ми в школата на Племето очи беше трудно да следвам пътя. На два пъти се отклонявах от него и трябваше да се връщам. Веднъж попаднах в някаква дупка или канавка, на дъното на която имаше вода, и се измокрих до коленете. Вятърът виеше пронизително, откъм гората долитаха странни звуци, от които в съзнанието ми оживяваха легенди за чудовища и таласъми. Имах чувството, че мъртвите ме следват по петите.

Докато небето на изток взе да просветлява, бях премръзнал и треперех неистово. Посрещнах зората с радост, но тя не ме спасяваше от жестокия студ. Дори напротив, накара ме да осъзная колко сам съм. За първи път в главата ми се прокрадна коварната мисъл, че ако границата на владението се охранява от хора на Араи, ще отида при тях и ще се предам. Те щяха да ме отведат при него, но преди това сигурно щяха да ми дадат нещо топло за пиене. Щяха да ме сложат да седна до огъня и да ми направят чай. Мисълта за горещата течност ме обсеби изцяло. Усещах как парата се вие към лицето ми, как топлата купичка сгрява дланите ми. Дотолкова се бях унесъл, че не бях забелязал вървящия след мен човек.

Внезапно почувствах нечие присъствие зад гърба си. Обърнах се, удивен, че не бях чул стъпки по пътя, нито нечие дишане. Бях слисан и дори уплашен от тази явна загуба на слух. Сякаш пътникът бе паднал от небето или бе излязъл изпод земята, както правят мъртъвците. После си дадох сметка, че или изтощението бе разстроило ума ми, или наистина виждах призрак, защото мъжът, който вървеше точно зад мен, бе низвергнатият Джо-Ан, когото смятах за мъртъв, издъхнал от мъченията на хората на Араи в Ямагата.

Шокът бе толкова голям, че едва не припаднах. Кръвта се дръпна от главата ми и се олюлях. Джо-Ан ме подхвана, преди да се свлека на земята, а ръцете му си изглеждаха съвсем истински, здрави и силни, пропити с миризма на щавена кожа. Земя и небе се завъртяха около мен, а пред очите ми заиграха черни петна. Той ме отпусна на земята и натисна главата ми така, че да се озове между коленете ми. Нещо в ушите ми бучеше оглушително. Седях така превит, ръцете му придържаха главата ми, докато бученето намаля, а черните петна се разнесоха и зрението ми се проясни. Втренчих се в земята. Тревата бе заскрежена, а между камъните се виждаха частици почернял лед. Вятърът виеше в клоните на кедрите. Единственият друг звук бе тракането на зъбите ми.

Джо-Ан заговори. Нямаше съмнение, това бе неговият глас:

— Простете, господарю, изплаших ви. Не исках да ви стряскам.

— Казаха ми, че си мъртъв. Помислих те за призрак.

— Е, може и да съм умрял за известно време — прошепна той. — Поне хората на Араи си помислиха така и захвърлиха тялото ми в мочурището… Но Тайният бог е имал други планове за мен и ме върна в този свят. Работата ми явно още не е свършена.

Вдигнах глава предпазливо и го погледнах. Имаше нов, зараснал наскоро белег, който вървеше от носа до ухото. Липсваха му и няколко зъба. Хванах го за китката и обърнах ръката му, за да мога да я огледам. Ноктите ги нямаше, а пръстите бяха изкривени и премазани от удари с тояга.

— Трябва да те помоля за прошка — рекох унило.

— Нищо, което ни се случва, не е извън плана Божи.

Чудех се защо плановете на който и да е бог трябва да включват изтезания, но не го казах на Джо-Ан. Вместо това попитах:

— Как ме откри?

— Лодкарят дойде при мен — смята, че е превозил вас през реката. Аз очаквах вест от вас. Знаех, че ще се върнете — той взе вързопа, който бе оставил отстрани на пътя, и започна да го развързва. — Въпреки всичко пророчеството трябваше да се изпълни.

— Какво пророчество? — спомних си, че съпругата на Кенджи го бе нарекла побъркан. Той не отговори. Извади от бохчата две малки просени питки, произнесе над тях кратка молитва и ми подаде едната. — Ти всеки път ме храниш — рекох. — Ала май този път няма да мога да ям…

— Тогава пийте — каза Джо-Ан и ми подаде груба съдина от бамбук. Не бях сигурен дали ще успея да преглътна, но си помислих, че течността може да ме сгрее. Щом спиртната напитка нахлу в корема ми, мракът и бученето ме връхлетяха отново и повърнах няколко пъти, като целият се тресях, докато накрая грохнах от изтощение.

Джо-Ан цъкна няколко пъти с език, както би направил на кон или вол. Проявяваше търпението на човек, свикнал да се занимава с животни. Когато успях да заговоря отново, рекох през тракащи зъби:

— Трябва да продължа пътя си.

— Закъде сте тръгнали?

— Тераяма. Ще прекарам зимата там.

— Е — той потъна в едно от своите познати състояния на мълчание. Молеше се, слушаше някакви вътрешни гласове, които щяха да му кажат какво да направи. — Това е добре — рече накрая. — Ще поемем през планината. Ако продължите по пътя, ще ви спрат на бариерата, а и бездруго ще отнеме твърде много време. Снегът ще падне, преди да стигнете Ямагата…

— През планината?!? — вдигнах поглед към зъберите, които се издигаха на североизток. Пътят от Цувано за Ямагата минаваше в подножието им, но самата Тераяма се падаше точно зад тях. Над хребетите бяха надвиснали сиви облаци с онази мътна влажна лъскавина, която вещаеше сняг.

— Катеренето ще е трудно — рече Джо-Ан. — Ще трябва да починете малко, преди да поемете нагоре.

Взех да мисля как да се изправя на крака:

— Нямам време. Трябва да се добера до храма, преди да паднат снеговете.

Джо-Ан вдигна поглед към небето и подуши вятъра:

— Довечера ще е твърде студено, за да вали сняг, но пък може да почне още утре. Ще помолим Тайното божество да го задържи — той стана и ми помогна да се изправя. — Сега можете ли да ходите? Живея недалеч, но трябва да се върнем малко назад. Ще си починете там, а после ще ви отведа при хора, които ще ви покажат пътя през планината.

Чувствах се безплътен, все едно тялото ми бе станало ефирно, като че ли бях се раздвоил и по някакъв начин бях изчезнал с образа на второто си аз. Бях признателен на Племето за тренировките, които ме бяха научили да намирам онези резерви на сила, за които повечето хора дори не подозират. Бавно, докато се съсредоточавах в дишането си, усетих как някаква енергия и сила се завръщат. Без съмнение Джо-Ан отдаде съвземането ми на молитвите си. За момент ме изгледа с хлътналите си очи, после върху устните му сякаш трепна усмивка, той се обърна и пое обратно по пътя, по който бяхме дошли.

Поколебах се за миг отчасти защото не исках да се връщам назад по собствените си стъпки, загубвайки преднината, която ми бе коствала толкова много, а и защото изпитвах някаква неохота да тръгна с низвергнатия. Едно беше да поговоря с него насаме посред нощ и съвсем друго — да вървя плътно до него, да ме видят в неговата компания. Все още не бях един от владетелите Отори, а и вече не принадлежах към Племето. Джо-Ан ми предлагаше помощ и подслон, но когато го последвах, ме побиха тръпки.

След по-малко от час изоставихме пътя и поехме по пътека, която следваше брега на тясна река. Минахме през две-три бедстващи села, където по нас хукнаха деца да просят храна, но се отдръпнаха, щом разпознаха низвергнатия. В следващото село две по-големи момчета събраха достатъчно дързост да ни замерят с камъни. Един замалко да ме уцели в гърба… чух го навреме как лети към мен, и отстъпих встрани. Канех се да се върна и да накажа хлапето, но Джо-Ан ме спря.

Далеч преди да стигнем, долових миризмата на табачницата. Реката се разшири и накрая се вля в главния канал. При мястото на сливането се виждаха редици от дървени рамки, върху които бяха опънати кожите. Тук, на влага и завет, нямаше опасност да се заскрежат, но с настъпването на зимния мраз щяха да ги смъкнат и да ги складират на закрито до пролетта. Мъжете там вече работеха, всички до един низвергнати, разбира се, полуголи въпреки студа, само кожа и кости също като Джо-Ан и със същия сломен вид на пребити кучета. Над реката се стелеше мъгла, примесена с пушек от огнищата с дървени въглища. Двата бряга бяха свързани с плаващ мост, който бе скалъпен от тръстика, овързана с въжета и бамбук. Спомних си как преди време Джо-Ан ми беше казал да отида при моста на низвергнатите, ако имам нужда от помощ. Сега по волята на съдбата се бях озовал тук… или както той несъмнено би казал — доведен от силата на Тайния бог. Зад редиците от рамки стърчаха няколко малки дървени колиби — имаха такъв вид, сякаш един-единствен силен пристъп на вятъра би ги помел. Докато следвах Джо-Ан към вратата на първата колиба, мъжете продължаваха да работят, но аз чувствах погледите им. В очите на всеки един се четеше непонятна за мен настоятелна молба, все едно бях важен за тях и можех да им помогна по някакъв начин.

Опитвайки се да прикрия неохотата си, влязох в колибата, без да изувам обувките си, тъй като подът бе пръстен. В огнището гореше слаб огън. Вътре бе тъй задимено, че на очите ми залютя от пушека. В дъното имаше още някой — бе свит в ъгъла под купчина кожи. Помислих, че е жената на Джо-Ан, но човекът се размърда, изпълзя напред на колене и опря чело в земята пред мен. Беше мъжът, който ме бе превозил през реката.

— Вървял е почти цялата нощ, за да ми каже, че ви е видял — поясни Джо-Ан с извинителен тон. — Имаше нужда да почине малко, преди да поеме обратно.

Дадох си сметка за жертвата, която предполагаше една такава постъпка — не само самотният преход през обитавания от таласъми мрак, но и опасността от крадци и патрули, както и загубата на парите, които би могъл да спечели през този ден.

— Защо е сторил това за мен?

Тогава лодкарят седна, вдигна глава и ми хвърли бърз поглед. Не каза нищо, но в очите му се четеше онова, което бях видял и в очите на останалите щавачи — страст и копнеж. Бях виждал това изражение и по-рано, преди месеци, върху лицата на хората, докато яздехме обратно от Тераяма към Ямагата, погледът, подобен на няма молба, който отправяха към Шигеру. Бяха намерили в Шигеру някакво упование — обещание за справедливост, за състрадание — и сега тези хора търсеха същото у мен. Каквото и да им бе казал Джо-Ан, то ме бе превърнало в тяхна надежда.

И тогава нещо в мен откликна на безмълвния им призив, както бе откликнало на селяните, на земеделците с техните тайни ниви. Отнасяха се с тях като с кучета, гонени и гладуващи, но аз видях в тях мъже, които по ум и сърце не стояха по-долу от който и да е воин или търговец. Бях отгледан и възпитан сред хора като тях и бях научен, че Тайният бог гледа на всички нас с еднакви очи. Независимо от онова, което бях станал, от всичко, на което ме бяха научили кланът Отори или Племето, сякаш против волята им дори, бе невъзможно да забравя това.

Джо-Ан каза:

— Сега той е ваш човек. Както и аз, и всички ние. Ако ви потрябваме, просто трябва да ни повикате — той се усмихна и изпочупените му зъби проблеснаха на мъждивата светлина.

Беше сварил чай и ми подаде малка дървена купичка. Усетих как парата се издига към лицето ми. Чаят бе от клонки, какъвто пиехме някога в Мино.

— А защо вас? Онова, което ще ми трябва, е армия! — отпих и усетих как топлината плъзна по тялото ми.

— Да, армия — отвърна Джо-Ан. — Тепърва ви предстоят много битки. Така гласи пророчеството.

— Тогава как можете да ми помогнете? На вас ви е забранено да убивате…

— Воините убиват с готовност — отвърна Джо-Ан. — Има обаче много неща, които не биха свършили, а те далеч не са маловажни. Неща, които смятат под достойнството си. Строителство, колене, погребване. Ще го осъзнаете, когато ви потрябваме.

Чаят успокои стомаха ми. Джо-Ан извади още две малки просени питки, но нямах апетит и накарах лодкаря да изяде моя дял. Джо-Ан също не хапна, но прибра втората. Видях как другият го проследи с поглед, и преди да тръгне, му дадох няколко монети. Той не искаше да ги вземе, но аз ги тикнах в ръката му.

Джо-Ан измърмори над него благословията преди път и после отмести кожите, за да мога да заема мястото му под тях. Топлината на чая остана в мен. Кожите воняха, но предпазваха от студа и заглушаваха шума. Помислих си за момент как някой от тези гладуващи мъже може да ме предаде за купичка супа, но в момента нямах друга възможност; налагаше ми се да се доверя на Джо-Ан. Оставих мрака да ме обгърне и да ме потопи в дълбок сън.

Джо-Ан ме събуди след няколко часа. Беше късен следобед. Даде ми чай, който не бе много по-различен от гореща вода, и се извини, че не може да ми предложи храна.

— Трябва да тръгваме — рече, — ако искаме да стигнем при въглищарите преди мръкнало.

— Въглищарите ли? — обикновено се будех бързо, но този ден бях замаян от съня.

— Все още са горе в планината. Ползват пътеки през гората, които ще ви преведат през границата. Но ще си тръгнат с първия сняг — млъкна за момент и после продължи: — Трябва да говорим с един човек по пътя.

— С кого?

— Няма да се бавим — отвърна той с една от тайнствените си усмивки.

Когато излязохме навън, коленичих до речния бряг и наплисках лицето си с вода. Беше ледена. Както бе предсказал Джо-Ан, беше застудяло и въздухът бе по-сух — твърде студено и твърде сухо, за да завали сняг.

Изтръсках водата от ръцете си, а той размени няколко думи с мъжете. Те отправиха към мен искрящи погледи. Щом тръгнахме, престанаха да работят и докато минавах покрай тях, коленичеха и се кланяха доземи.

— Знаят ли кой съм? — попитах Джо-Ан с приглушен глас. Отново ме обзе страх, че тези хора, които живееха в такава оскъдица, можеха да ме предадат.

— Знаят, че сте Отори Такео — отвърна той. — Ангелът от Ямагата, който ще донесе справедливост и мир. Така гласи пророчеството.

— Какво пророчество?

— Ще го чуете лично.

Връхлетяха ме съмнения. Какво правех, поверявайки живота си в ръцете на този побъркан? Чувствах, че всеки следващ пропилян миг ще ми попречи да стигна до Тераяма, преди снегът или Племето да са ме застигнали. Но вече си давах сметка, че единствената ми надежда бе да премина планината. Налагаше се да следвам Джо-Ан.

Прекосихме по-малката река нагоре по течението при един рибен яз. Срещнахме само двама-трима рибари и няколко момичета, които носеха храна на мъжете, които горяха оризови стъбла и разпръсваха тор по голите стърнища. Момичетата се изкатериха по брега, за да не пресекат пътя ни, а един от рибарите ни заплю. Другият изруга Джо-Ан, че отравял водата. Аз вървях с приведена глава и извърнато лице, но те изобщо не ми обърнаха внимание. Всъщност избягваха да ни погледнат открито, сякаш дори това щеше да ги омърси и да ги обрече на зла участ.

Джо-Ан като че ли не забелязваше враждебността на хората; беше вглъбен в себе си, все едно загърнат в черно наметало, но когато минахме покрай тях, каза:

— Не ни позволяваха да ползваме дървения мост, за да пренасяме кожите до другия бряг. Затова трябваше да се научим как да си направим свой. Сега техният е разрушен, но те пак отказват да ползват нашия — поклати глава и прошепна: — Само ако познаваха Тайния…

На отсрещния бряг вървяхме покрай реката още около километър, след което завихме на североизток и започнахме да се изкачваме. Оголелите кленове и букове отстъпиха място на борове и кедри. Колкото по-навътре навлизахме в гората, толкова по-тъмна и стръмна ставаше пътеката, докато накрая вече се катерехме по камъни и скали къде прави, къде на четири крака. Сънят ме бе освежил и чувствах, че силите ми се възвръщат. Джо-Ан се катереше неуморно, почти без да се задъхва. Трудно можех да позная възрастта му. Бедността и страданията го бяха съсухрили, тъй че изглеждаше като старец, но можеше и да е на не повече от трийсет. В него имаше нещо неземно, все едно наистина бе възкръснал от мъртвите.

Накрая прехвърлихме един хребет и се озовахме на малко плато. Насред него имаше огромен камък, паднал от канарата отгоре. Под нас виждах проблясващата лента на реката, която се виеше далеч нататък, почти до Цувано. Над долината се стелеше дим, примесен с мъгла. Облаците бяха ниско и скриваха планинската верига отсреща. Катеренето ни бе загряло, дори се бяхме изпотили, но когато спряхме, дъхът ни излизаше на бяла струя в мразовития въздух. Няколко късни къпини искряха в тъмночервено върху оголелите храсти; освен тях наоколо всичко беше безцветно. Дори вечнозелените дървета тъмнееха. Чух стичащи се капки вода и два гарвана, които се зовяха един друг горе от скалата. Когато млъкнаха, долових нечие дишане.

Звукът идваше, бавен и отмерен, от самата скала. Забавих собственото си дишане, докоснах Джо-Ан по ръката и посочих с глава към нея. Той се усмихна и каза тихо:

— Всичко е наред. Това е онзи, когото дойдохме да видим.

Гарваните се обадиха отново с рязък и зловещ грак. Започнах да треперя. Студът пълзеше по тялото ми и ме обгръщаше. Страховете от предишната нощ заплашваха да изплуват отново. Исках да продължа да се движа. Нямах никакво желание да се срещам с онзи, който се криеше зад скалата и дишаше тъй бавно, че едва ли бе човешко същество.

— Елате — рече Джо-Ан и аз го последвах покрай ръба на канарата, като се стараех да не поглеждам надолу към зеещата под нас пропаст.

В скалите отстрани имаше пещера. От тавана й капеше вода. През вековете бе оформила колони и копия, а в пода бе издълбала улей, който водеше до малък дълбок вир, чиито стени бяха равни като на водохранилище и с белотата на варовик. Самата вода бе черна.

Таванът на пещерата се снишаваше, следвайки линията на планината, а в горната, по-сухата страна се виждаше фигура, която бих помислил за статуя, ако не бях чул дишането й. Беше сиво-бяла като варовика, сякаш бе седяла там толкова дълго, че бе започнала да се вкаменява. Трудно бе да се различи дали е мъжка или женска; съзрях в нея един от онези древни люде — отшелник, монах или монахиня, — които бяха надраснали пола и рода и дотолкова бяха доближили отвъдното, че представляваха почти чист дух. Косите падаха като бял шал, лицето и ръцете бяха сиви като остаряла хартия.

Фигурата седеше в поза за медитация върху пода на пещерата без всякакъв признак на напрежение или неудобство. Пред нея имаше нещо като каменен олтар с положени вехнещи цветя — последните есенни лилиуми — и други приношения — два горчиви портокала с набръчкана кора, парченце плат и няколко дребни монети. Наподобяваше всяко друго светилище в израз на почит към божеството на планината, само дето в камъка бе издълбан знакът, който използваха Скритите, същият, който преди толкова време владетелката Маруяма бе очертала върху дланта ми в Чигава.

Джо-Ан развърза вързопа си и извади последната просена питка. Коленичи и я постави внимателно върху олтара, след което се поклони доземи. Фигурата отвори очи и се взря в нас; гледаше ни, но без да ни вижда. Очите й бяха забулени с пелената на слепотата. Върху лицето й се изписа изражение, което ме накара да падна на колене и да й се поклоня — изражение на съвършена нежност и състрадание, примесено с абсолютно знание. Не се съмнявах, че се намирам в присъствието на свято същество.

— Томасу — рече то и аз си помислих, че гласът е по-скоро женски, отколкото мъжки. Толкова отдавна никой не ме бе наричал с името, което ми бе дала моята майка, че косите на врата ми настръхнаха, и когато потръпнах, не беше само от студ. — Седни — рече тя. — Имам да ти кажа нещо, което трябва да чуеш. Ти си Томасу от Мино, но си станал и Отори, и Кикута. Във вените ти тече смесена кръвта на три рода. Роден си сред Скритите, но животът ти вече не е тайна и не ти принадлежи. Земята ще поднесе онова, което Небето желае… — тя млъкна. Минутите се точеха. Студът проникваше в костите ми. Питах се дали ще каже още нещо. Първоначално се изненадах, че знае кой съм; после реших, че вероятно Джо-Ан й е разказал за мен. Ако това бе пророчеството, то бе тъй неясно, че не ми говореше нищо. Помислих си, че ако остана още дълго така коленичил, ще замръзна до смърт, но бях прикован от силата в очите на слялата жена. Вслушвах се в дишането на трима ни, в звуците на планината, в гарваните, които продължаваха да грачат дрезгаво, в кедрите, тъй неспокойни на североизточния вятър, в стичащите се струйки вода, в стенанието на самата планина, когато стана толкова студено, че скалите се свиха. — Земите ти ще се простират от море до море — рече тя накрая, — но мирът настъпва с цената на пролятата кръв. Пет битки ще ти го донесат: четири ще спечелиш и една ще загубиш. Мнозина трябва да умрат, но теб самия не те заплашва смърт освен от ръката на собствения ти син! — настъпи ново продължително мълчание. С всяка секунда здрачът се сгъстяваше и въздухът ставаше още по-мразовит. Обходих с поглед пещерата. Отстрани до святата жена стоеше молитвено колело върху малък дървен блок с гравирани по ръба лотосови листа. Бях озадачен. Знаех, че много планински светилища са забранени за жени, и никой от онези, които бях виждал, не съдържаше такава смесица от символи, сякаш тук си съжителстваха и Тайният бог, и Просветленият и духовете на планината. Тя продължи, все едно бе прочела мислите ми; в гласа й се долавяше скрит смях, примесен с удивление. — Всичко е едно. Запази това в сърцето си. Всичко е едно!

Докосна молитвеното колело и го завъртя. Ритъмът му сякаш проникна във вените ми и се вля в кръвта ми. Тя започна да припява тихо с думи, които никога не бях чувал и не разбирах. Те изпълваха пространството около нас и накрая се стапяха във вятъра. Когато ги чухме отново, бяха станали благословията на сбогуване, изричана от Скритите. Тя ни подаде една купичка и ни каза да пийнем от вира на тръгване.

Върху повърхността вече се образуваше тънка коричка лед и водата бе тъй студена, че скова зъбите ми. Без да губи време, Джо-Ан ме поведе бързо напред, като се взираше тревожно на север. Преди да се върнем обратно, заобикаляйки канарата, хвърлих един последен поглед към святата жена. Тя седеше неподвижно; от това разстояние изглеждаше като част от скалата. Не можех да повярвам, че ще остане тук, навън, сам-сама през цялата нощ.

— Как оцелява? — попитах. — Ще умре от студ.

Джо-Ан се навъси:

— Бог поддържа живота й. За нея е все едно дали ще умре.

— Значи е като теб?

— Тя е свят човек. Някога я мислех за ангел, но тя е човешко същество, превърнато в това, което е, от силата Божия.

Не искаше да говори повече. Изглежда, бе доловил притеснението ми. Спускахме се бързо надолу, докато стигнахме до малък каменен водопад. Изкатерихме се по него. От другата страна имаше тясна пътека сред тъмната гора. Щом се озовахме на нея, отново поехме нагоре.

Окапала шума и борови иглички заглушаваха стъпките ни. Под дърветата вече бе почти нощ. Въпреки това Джо-Ан още повече ускори крачка. Бързането малко ме посгря, но нозете и ръцете ми бавно се сковаваха, сякаш варовитата вода, която бях изпил, ме превръщаше в камък. Сърцето ми също се бе смразило от озадачаващите думи на старицата и всичко онова, което вещаеха за бъдещето ми. Никога не бях се сражавал в битка — нима наистина щях да се бия в пет? Ако кръвопролитието бе стойността на мира, за пет сражения това наистина щеше да е тежка цена. А идеята, че собственият ми син, още нероден, е обречен да ми отнеме живота, ме изпълни с непоносима скръб. Изравних се с Джо-Ан и го докоснах по ръката.

— Какво значи това?

— Каквото гласи, това е — той забави крачка, за да си поеме дъх.

— На теб същото ли ти каза по-рано?

— Да.

— Кога?

— След като умрях и отново се върнах към живота. Исках да живея като нея, да бъда отшелник в планината. Мислех, че може да ме вземе за слуга, но тя ми отказа с думите, че работата ми в този свят още не е свършена, и тогава изрече думите за вас…

— Ти си й разказал кой съм, за някогашния ми живот и всичко останало?

— Не — отвърна той търпеливо. — Нямаше нужда да й казвам, защото тя вече знаеше. Нареди ми да ви служа, защото само вие ще донесете мир.

— Мир? — повторих аз. Това ли бе имала предвид, когато каза „онова, което Небето желае“? Дори не бях сигурен какво означаваше тази дума. Самата идея за мира ми се струваше като част от фантазиите на Скритите, историите за онова царство, които мама ми разправяше шепнешком през нощта. Дали някога щеше да бъде възможно клановете да престанат да се сражават помежду си? Цялата класа на воините се биеше — с тази цел бяха отгледани, възпитани и подготвени, живееха за това — да завладяват нови земи, с които да поддържат нови армии, за да завоюват още земи… — Мир чрез война?

— Че има ли друг начин? — попита в отговор Джо-Ан. — Ще има битки.

Четири ще спечелиш, една ще загубиш.

— Ето, затова се подготвяме сега. Забелязахте мъжете в табачницата, видяхте очите им. Откакто извършихте онова милостиво дело в крепостта Ямагата, когато сложихте край на мъките на изтерзаните Скрити, за тези хора се превърнахте в герой. После и онова, което сторихте за владетеля Шигеру в Инуяма… дори и без пророчеството те биха заявили готовността си да се бият за вас. Сега знаят, че Бог е с вас.

— Тя седи в планинско светилище и използва молитвено колело — рекох. — При все това ни благослови в традицията на твоя народ.

— На нашия народ — поправи ме той.

Поклатих глава:

— Аз вече не следвам тези принципи. Убивал съм много пъти. Наистина ли вярваш, че тя говори с думите на вашия Бог?

— Не знам защо Бог ми повелява да я слушам — призна. — Но го прави и аз се подчинявам.

„Той е луд, помислих си, изтезанията и страхът са замъглили разсъдъка му.“ А на глас рекох:

— Тя каза: „Всичко е едно.“ Не го вярваш, нали?

Той прошепна:

— Вярвам на всички учения на Тайния. Живея според тях от детството си. Зная, че са истина. Но ми се струва, че има място отвъд ученията, място отвъд думите, където това може да е истина. Където се вижда как всички вярвания произлизат от един и същ източник. Брат ми бе свещеник; той щеше да ми каже, че това е ерес. Още не съм бил на това място, но тя, тя живее там.

Останах безмълвен, разсъждавайки как думите му можеха да се отнесат към самия мен. Чувствах как трите елемента, които изграждаха природата ми, се бяха свили вътре в мен като три отделни змии, всяка една готова да причини смъртта на останалите, стига да й бъдеше позволено да атакува. Никога не бих могъл да живея един живот, ако не отрека две трети от себе си. Единственият ми изход бе да продължавам напред, да превъзмогна разделението и да намеря начин да обединя в едно отделните части.

— Вие също — добави Джо-Ан, четейки мислите ми.

— Ще ми се да вярвам, че е така — рекох накрая. — Но докато за нея то е място на най-дълбока духовност, за мен е практически единствената смислена възможност…

— Значи вие сте онзи, който ще донесе мир.

Отказвах да повярвам на пророчеството. То беше много повече и в същото време много по-малко от онова, което исках за собствения си живот. Но думите на старицата бяха пропили съществото ми и вече не можех да се отърва от тях.

— Онези хора от табачницата… твоите хора… те няма да се бият, нали?

— Някои ще го сторят — отвърна Джо-Ан.

— Знаят ли как?

— Може да бъдат обучени. Има толкова други неща, които умеят — строителство, транспорт, превеждане по тайни пътеки…

— Като тази ли?

— Да, тя е дело на въглищарите. Скриват входовете с купчина камъни. Имат мрежа из цялата планина.

Земеделци, низвергнати, въглищари — на никого от тях не бе позволено да носи оръжие или да участва в битките между клановете. Запитах се колко ли още бяха онези като земеделеца, когото бях убил в Мацуе, или като Джо-Ан. Какво разхищение на смелост и интелигентност да не се използват такива хора. Ако зависеше от мен да ги обуча и въоръжа, щях да разполагам точно с мъжете, които ми трябваха. Но дали воините щяха да се бият редом с тях? Или просто щяха да заклеймят и мен като низвергнат?

Бях се отдал на такива разсъждения, когато внезапно ме лъхна мирис на изгоряло; след малко долових далечни гласове и други шумове от човешка дейност — удари на брадва, пукот на горящ огън. Озърнах се и Джо-Ан го забеляза.

— Чувате ли ги вече?

Кимнах заслушан, мъчейки се да преценя броя им. Четирима според гласовете, вероятно още един, който не говореше, но се движеше с отчетлива стъпка, и никакви кучета, което изглеждаше необичайно.

— Виждаш ли, аз съм наполовина Кикута, от Племето. Притежавам много от техните дарби.

Той не можа да се сдържи и леко потръпна. Такива дарби Скритите възприемаха като вещерство. Когато бе приел вярата на Скритите, собственият ми баща се бе отказал от всичките си умения — бе намерил смъртта си, защото бе положил клетва никога повече да не убива.

— Знам — отвърна Джо-Ан.

— Ако ще върша онова, което очакваш от мен, ще се нуждая от всичките си способности.

— Членовете на Племето са деца на дявола — измърмори той, след което добави припряно, както и по-рано: — Вашият случай е различен, господарю.

Това ме накара да си дам сметка за рисковете, които поемаше заради мен, застрашен не само от хората, но и от свръхестествените сили. Моята кръв на принадлежащ към Племето вероятно ме правеше в съзнанието му опасен като таласъм или като речен дух. Отново бях удивен от силата на убеждението, което го движеше, и от себеотрицанието, с която се бе оставил в ръцете ми.

Мирисът на изгоряло се засили. По дрехите и по кожата ни се посипаха частици пепел и сажди, напомняйки ми зловещо за сняг. Земята стана сивкава. Пътеката излезе на едно сечище сред дърветата, където имаше няколко пещи за дървени въглища, които бяха оградени с влажна почва и торф. Само една продължаваше да гори, като през цепнатините й просветваха червени пламъци. Трима души бяха заети да разглобяват студените пещи и да опаковат дървените въглища. Друг бе коленичил при малък огън, над който на трикрака поставка къкреше котле. Дотук четирима, но чувствах, че има и пети. Чух тежки стъпки зад гърба си и неволното рязко поемане на въздух, което предхожда атака. Бутнах Джо-Ан встрани и със скок се обърнах, заставайки с лице към онзи, който се опитваше да ни издебне в гръб.

Беше най-грамадният човек, когото бях виждал, вече разперил ръце, за да ни сграбчи. Една огромна длан и един дървен чукан, заради който се отказах да го нараня повече. Оставих образа си на пътеката, промъкнах се зад него и му викнах да се обърне, стиснал ножа така, че да види добре острието, което заплашваше да пререже гърлото му.

Джо-Ан изкрещя:

— Аз съм, глупако! Джо-Ан!

Мъжът до огъня се изсмя гръмогласно и другите въглищари тутакси дотърчаха.

— Не го наранявайте, господарю! — викнаха ми те. — Той не иска да ви причини зло. Просто го изненадахте, нищо повече.

Великанът бе отпуснал рамене и стоеше с единствената си ръка, протегната в жест на покорство.

— Ням е — обясни ми Джо-Ан. — Но и с една ръка е силен като два вола, освен това е добър работник.

Въглищарите бяха явно разтревожени, че ще накажа един от най-ценните им хора. Хвърлиха се в нозете ми, умолявайки ме за милост. Казах им да станат и да си обуздаят великана.

— Можех да го убия!

Всички станаха, приветстваха ни с добре дошли, потупаха Джо-Ан по рамото, поклониха ми се отново и ме накараха да седна до огъня. Един от тях ми сипа чай от котлето. Нямах представа, от какво бе направен; имаше странен и трудноопределим вкус, но беше горещ. Джо-Ан ги отведе настрани и като шепнеха, събрали глави, проведоха разговор, от който чувах всяка дума.

Джо-Ан им каза кой съм, което предизвика сподавени възклицания и нови поклони, а после им обясни, че трябва да стигна до Тераяма по възможно най-бързия начин. Възникнаха кратки препирни относно най-безопасния път и това, дали да тръгна незабавно, или да изчакам утрото, след което всички се върнаха при огъня, седнаха в кръг и се втренчиха в мен с блеснали очи върху тъмните им от сажди лица. Бяха с оскъдно облекло, при все това сякаш не забелязваха студа. Говореха като група, и изглежда, се изживяваха като едно цяло. Помислих си, че тук, в гората, са принудени да спазват свои собствени правила и да живеят като диваци, почти като животни.

— Никога не са разговаряли с владетел — каза Джо-Ан. — Единият попита дали не сте самият Йошицуне[9], завърнал се от Голямата земя. Казах им, че макар и да бродите из планините като него и да ви преследват всички, вие ще станете даже още по-голям герой, защото той се е провалил, а на вас Бог ви е обещал успех.

— Господарят ще ни позволява ли да режем дървета, където поискаме? — попита един от по-възрастните. Те не разговаряха с мен пряко, а отправяха всичките си реплики към Джо-Ан. — Има много места в горите, където вече не ни пускат. Ако отсечем дърво там… — с изразителен жест той показа как прерязва собственото си гърло.

— Глава за дърво, ръка за клон — обади се друг. Пресегна се към великана и вдигна осакатената му ръка. Мястото при китката, където бе отсечена, бе зараснало и сега бе покрито със сбръчкан синкав белег, а там, където бе обгорена, се виждаха сивкави следи, плъзнали нагоре по кожата. — Служители на клана Тохан му сториха това преди няколко години. Той не разбираше, но въпреки това му отрязаха ръката.

Великанът я протегна към мен кимайки, а на лицето му бяха изписани недоумение и мъка.

Знаех, че кланът Отори също имат закони, които предотвратяват безразборното сечене на дървета с цел съхранение на горите, но не смятах, че налагат такива жестоки наказания. Запитах се какъв е смисълът да се осакати така един човек — нима човешкият живот наистина струваше по-малко от живота на дървото?

— Владетелят Отори ще си върне всички тези земи — рече Джо-Ан. — Той ще управлява от море до море. Ще донесе справедливост.

Те се поклониха отново, заклеха се да ми служат и аз обещах да сторя каквото мога за тях, когато денят настъпи. После ни нахраниха… с месо — малки птички, които бяха уловили, и заек. Толкова рядко вкусвах месо, че не можех да си спомня кога за последен път бях ял, ако не се смяташе пилето със задушени зеленчуци при борците. Онова месо обаче беше благо в сравнение със заека. Бяха го хванали преди седмица и го бяха запазили за последната си нощ в планината, заравяйки го в земята, за да не го види някой служител на клана, ако дойдеше да дебне из лагера. Имаше вкус на пръст и кръв.

Докато ядяхме, обсъдиха плановете си за следващия ден. Решиха един от тях да ме отведе до границата. Те самите не смееха да я пресекат, но според тях пътят до Тераяма оттатък билото на планината бил съвсем лесен. Щяхме да тръгнем на зазоряване и ако не завалеше сняг, щяха да ми трябват не повече от дванайсет часа.

Вятърът бе сменил посоката си леко на север и бе станал заплашително студен и влажен. Въглищарите вече бяха решили вечерта да разглобят последната пещ и на следващия ден да започнат спускането от планината. Джо-Ан можеше да им помогне, замествайки мъжа, който щеше да ми стане водач.

— Значи нямат нищо против да работят с теб? — попитах Джо-Ан по-късно.

Бях озадачен от въглищарите. Те ядяха месо, значи не следваха учението на Просветления; не произнесоха молитва над храната в традицията на Скритите и приемаха един низвергнат да яде и да работи редом с тях за разлика от другите селяни.

— Самите те са низвергнати — отвърна Джо-Ан. — Освен дърва горят и трупове. Но не са от Скритите. Почитат духовете на гората, най-вече божеството на огъня. Вярват, че утре ще слязат заедно от планината и той ще живее с тях през цялата зима, топлейки домовете им. Напролет заедно с него ще поемат обратно в планината — в гласа му се долавяше нотка на неодобрение. — Все се опитвам да им разкажа за Тайния бог — продължи той. — Но те ми викат, че не можели да изоставят божеството на предците си, защото тогава кой щял да пали огъня в пещите?

— Може би всичко е едно — рекох, дразнейки го на шега, тъй като месото и топлината, предоставени от почитащите божеството на огъня, бяха повдигнали духа ми.

Той ми отправи една от своите леки усмивки, но не каза нищо повече по въпроса. Изведнъж доби изтощен вид. Здрачът се бе сгъстил и въглищарите ни поканиха в колибата си. Беше скалъпена от клони и покрита с кожи, които вероятно бяха разменили срещу въглища. Вмъкнахме се вътре и се скупчихме плътно един до друг, за да се предпазим от студа. Главата ми бе на топло, защото бе най-близо до печката, но гърбът ми се бе вкочанил, и когато се обърнах, имах чувството, че клепачите ми ще замръзнат и повече никога няма да мога да ги отворя.

Не спах много, но лежах, заслушан в дълбокото дишане на мъжете край мен, и разсъждавах за бъдещето си. Бях решил, че съм се обрекъл на гибел заради смъртната присъда на Племето, като всеки ден почти не очаквах да оцелея до падането на нощта, но пророчицата ми бе върнала живота. Собствените ми умения се бяха развили сравнително късно — някои от момчетата, с които бях тренирал в Мацуе, бяха започнали да проявяват талантите си на осем-деветгодишна възраст. На колко щеше да го стори моят син? Колко време щеше да мине, докато станеше достатъчно вещ, за да се изправи срещу мен? Вероятно шестнайсетина години. Значи аз самият щях да живея още горе-долу толкова. Това просто изчисление ми вдъхна известна горчива надежда.

Понякога усещах, че вярвам на пророчеството, друг път — не. Всъщност така бе през целия ми съзнателен живот.

На следващия ден щях да пристигна в Тераяма. Щях да се сдобия със записките на Шигеру за дейностите на Племето, щях отново да държа Джато в ръце. През пролетта щях да установя връзка с Араи. Въоръжен с тайната информация за Племето, щях да потърся подкрепата му срещу чичовците на Шигеру. Защото за мен беше ясно, че първият сблъсък трябваше да е с тях. Щях да отмъстя за смъртта на Шигеру и да поема наследството си, което щеше да ми предостави онова, от което се нуждаех най-много — силна база в непревземаемия Хаги.

Джо-Ан спеше неспокойно — тръпнеше и стенеше. Дадох си сметка, че вероятно изпитва непрестанна болка, макар че, когато бе буден, не го показваше по никакъв начин. Малко преди зазоряване студът понамаля и аз спах дълбоко около час само за да се събудя от тих и лек звук, който изпълваше ушите ми — звука, от който се ужасявах. Изпълзях до входа на колибата. На светлината на огъня видях снежинките, които бяха почнали да падат, и чух едва доловимото съскане, с което се топяха върху жаравата. Разтърсих Джо-Ан и събудих въглищарите.

— Вали сняг!

Те скочиха, запалиха клони за факли и започнаха да събират лагера си. Бояха се да останат в капана на планината. Скъпоценните дървени въглища от последната пещ бяха увити в мокрите кожи, които смъкнаха от колибата. Помолиха се припряно над тлеещите въглени и ги сложиха в желязно гърне, за да ги вземат със себе си надолу по склона на планината.

Снегът все още бе слаб и рехав и не натрупаше, а се стапяше, щом докоснеше земята. При все това с настъпването на зората видяхме, че небето е сиво и зловещо, а облаците — натежали от сняг. Вятърът също се усилваше; завалеше ли по-едрият сняг, щеше да е като виелица.

Нямаше време за ядене, нито за чай. Когато дървените въглища бяха готови, мъжете побързаха да поемат надолу. Джо-Ан падна на колене пред мен, но аз го вдигнах и го прегърнах. Тялото му в обятията ми бе костеливо и крехко като на старец.

— Ще се срещнем отново през пролетта — рекох. — Ще ти пратя вест при моста на низвергнатите.

Той кимна, внезапно обзет от вълнение, все едно не можеше да понесе да ме изпусне от погледа си. Един от мъжете вдигна малък вързоп и го сложи на раменете си. Останалите вече поемаха надолу по склона в колона по един. Джо-Ан направи непохватен жест към мен — смесица от сбогуване и благословия. После се обърна и се отдалечи, залитайки леко под тежестта на товара си.

Изпратих го с поглед, улавяйки се, че повтарям шепнешком познатите думи, които Скритите си казват на раздяла.

— Хайде, господарю — подкани ме тревожно моят водач.

Обърнах се и го последвах нагоре по склона.

Катерехме се от близо три часа. От време на време водачът ми спираше, за да привежда клони, по които щеше да намери обратния път. Снегът бе все тъй сух и лек, но колкото по-високо се изкачвахме, толкова повече натрупваше, докато накрая земята и клоните вече бяха посипани със ситен бял прашец. Бързото катерене ме загря, но стомахът ми куркаше от глад. Месото от предишната нощ го бе залъгало с фалшиви очаквания. Бе невъзможно да се отгатне колко бе часът. Небето бе забулено в еднообразна кафеникавосива пелена, а земята излъчваше оная странна светлина на снежен пейзаж, която изцяло обърква ориентацията.

Когато водачът ми спря, бяхме на половината път от главния връх на планинската верига. Пътеката, която следвахме, тук извиваше и поемаше надолу. През булото на падащите снежинки, през плетеницата от тежките клони на буковете и кедрите съзрях в ниското долината, която вече побеляваше.

— Не мога да продължа с вас — рече той. — Ако искате съвета ми, връщайте се обратно с мен. Наближава виелица. Дори при хубаво време до храма остава близо ден ходене. Продължите ли, ще загинете в снега.

— Не ми е възможно да се върна — отвърнах. — Ела още малко с мен. Ще ти платя добре — не успях обаче да го убедя, а и в действителност не исках. Той изглеждаше притеснен и самотен без другарите си. Дадох му половината от монетите, а в замяна той ми даде кокал от заешко бутче с малко месо по него.

Описа ми пътеката, по която трябваше да поема, като ми посочи ориентирите през долината, доколкото това бе възможно в дрезгавината на деня. През нея минавала река, обясни той, без да знаеше, че аз отдавна я бях чул. Тя бележела границата на владението. Нямало мост, но на едно място била достатъчно тясна, за да я прескоча. Във вировете се криели водни духове, а течението било бързо, затова трябвало да внимавам да не падна вътре. Освен това, тъй като мястото било най-лесно за преминаване, понякога било охранявано, макар че според него в ден като този едва ли щяло да има патрул.

Щом съм се озовял в следващото владение, трябвало да продължа на изток, спускайки се към малко светилище. Там пътеката се раздвоявала. Трябвало да поема по дясното, по-ниско разклонение и да вървя все на изток, в противен случай съм щял да установя, че отново почвам да се изкачвам по склона на планината. Вятърът сега духаше от североизток, тъй че да съм го държал откъм лявото си рамо. За да подчертае това, той докосна два пъти рамото ми, като се взираше в лицето ми с тесните си очи.

— Не приличате на господар — рече, а чертите му се изкривиха в подобие на усмивка. — Но все пак късмет!

Благодарих му и поех надолу по склона, ръфайки кокала вървешком. Строших го със зъби и изсмуках костния мозък. Снегът стана по-гъст и мокър и вече се топеше по-бавно върху главата и дрехите ми. Мъжът беше прав, нямах вид на господар. Косите ми, които не бяха подстригвани, откакто Юки ги бе подрязала в подобаващ за уличен актьор стил, сега бяха прораснали и стърчаха рошави край ушите ми. Не се бях бръснал от дни. Дрехите ми бяха подгизнали и мръсни. Със сигурност миризмата, която се носеше от мен, не бе на господар. Помъчих се да си спомня кога за последен път се бях къпал… и внезапно се сетих за конюшнята с борците, за първата нощ, след като бяхме напуснали Мацуе; за просторната баня, за разговора, който бях подслушал между Акио и Хаджиме.

Запитах се къде ли бе Юки в този момент, дали вече бе научила за бягството ми. Мисълта за детето ми бе особено мъчителна. В светлината на пророчеството идеята да държат сина ми далеч от мен и да го научат да ме мрази ми причиняваше още по-голяма болка. Спомних си заплахата на Акио; изглежда, Кикута познаваха характера ми по-добре от самия мен.

Вече чувах шума на реката по-ясно, а и това бе почти единственият звук в замрелия под снежната пелена пейзаж. Дори гарваните бяха замлъкнали. Когато съзрях брега, снегът вече трупаше калпаци върху облите камъни покрай водата. Някъде по-горе тя се спускаше от планината като водопад, после се разливаше между стръмните канари, подскачайки по скалите в поредица от бързеи, след което се обуздаваше в тесен канал между две каменни плочи. Стари извити борове се бяха вкопчили в канарите и целият пейзаж, побелял от снега, изглеждаше така, сякаш бе притихнал в очакване Сешу да дойде и да го нарисува.

Клекнах зад един объл камък, където в тънкия слой почва несигурно се крепеше малко борово дръвче. Приличаше повече на храст, но ми предоставяше убежище. Пътеката бе покрита със сняг, но не ми беше трудно да видя накъде води и на кое място да прескоча реката. Вперих поглед в тесния брод и известно време останах така, наострил слух.

Ромонът на водата върху камъните не беше съвсем монотонен. От време на време секваше и тогава се възцаряваше подозрителна тишина, сякаш аз не бях единственото същество, което се вслушваше. Не ми беше трудно да си представя обитаващи тъмните води духове, които нарочно забавят и усилват течението, дразнят и предизвикват човеците и ги примамват да отидат при тях.

Имах чувството, че дори долавям дишането им. После, точно когато успявах да откроя звука, реката възобновяваше своя ромон. Беше вбесяващо. Знаех, че губя време, клечейки там под храста заслушан във водните духове и постепенно засипван от снега, но упорствах с нарастваща увереност, че различавам нечие дишане, при това съвсем не толкова далеч от мен.

Веднага след тесния брод реката се спускаше около трийсетина метра, преминавайки в поредица от дълбоки вирове. Долових внезапно движение и осъзнах, че една почти чисто бяла чапла ловеше риба в единия от тях, без да обръща внимание на снега. Беше като знамение — символът на Отори на границата на владението на клана, — може би знак от Шигеру, че най-накрая бях направил правилния избор.

Чаплата бе от моята страна на реката и крачеше през вира към мен. Запитах се какво ли си намира за ядене посред зима, когато жабите и поповите лъжички са се изпокрили в тинята. Тя изглеждаше невъзмутима и безстрашна, уверена, че нищо не я заплашва в тази пустош. Докато я наблюдавах със същото чувство за сигурност и с мисълта, че всеки миг ще се отправя към реката и ще я прескоча, нещо я подплаши. Тя извъртя дълга шия към брега и тутакси хвръкна. Плясъкът на крилата й прозвуча само веднъж над водата и после тя изчезна безшумно надолу по реката.

Какво бе видяла? Напрегнах очи, втренчен в същото място. Реката замлъкна за миг и аз чух дишането. Разширих ноздри и долових слаб мирис на човек, довян от североизточния вятър. Не виждах никого, но знаех, че там някой лежи невидим в снега.

Беше на такова място, че ако тръгнех направо към брода, съвсем лесно щеше да ми отреже пътя. След като можеше да остане невидим тъй дълго, значи беше от Племето и в такъв случай щеше да ме съзре веднага щом стигнех до водата. Единствената ми надежда бе да го изненадам и да прескоча някъде по-нагоре, където реката бе по-широка.

Нямаше смисъл да чакам повече. Безшумно поех дълбоко въздух и се втурнах навън от заслона на боровото дръвче надолу по склона. Движех се по пътеката, докато можех, тъй като не бях сигурен каква бе земята под снега. После я изоставих и хуквайки към реката, хвърлих поглед встрани. Видях как врагът ми се надига от снега. Беше целият в бяло. За момент изпитах облекчение, че не е от Племето, а просто е в маскировъчно облекло… може би не беше от Племето, а просто от граничната охрана… в този миг тъмната бездна зейна под мен и аз скочих.

Реката избуча, после замлъкна и тогава в тишината чух как нещо се върти във въздуха зад мен. Щом се озовах на другия бряг, тутакси се хвърлих на земята, дращейки по заледената скала, като едва не се изпуснах. Летящият предмет изсвистя над главата ми. Ако бях останал прав, щеше да ме улучи във врата. Пред мен в снега се открои дупка с форма на звезда. Само от Племето използваха такива ножове за хвърляне, при това по няколко, един след друг.

Претърколих се два-три пъти и щом се озовах на безопасно място, все така без да се изправям, незабавно станах невидим. Знаех, че мога да задържа това състояние, докато се добера до прикритието на гората, но не знаех дали той може да ме види, а и бях забравил за следите, които щях да оставя в снега. За мой късмет той също се подхлъзна, докато прескачаше реката, и макар че изглеждаше по-едър и по-силен от мен и вероятно можеше да тича по-бързо, аз бях спечелил преднина.

Под укритието на дърветата незабавно се раздвоих и пратих фалшивото си изображение нагоре по склона, а самият аз се втурнах надолу по пътеката с ясното съзнание, че не мога дълго да запазя преднината и че единствената ми надежда е по някакъв начин да го издебна и да го нападна от засада. Пред мен пътеката завиваше покрай грамадна плоска скала; над нея се бе надвесил голям клон. Заобиколих я, после се върнах обратно, стъпвайки внимателно по собствените си следи, и със скок се улових за клона. Изтеглих се горе, наместих се и извадих ножа си, макар че ми се щеше Джато да бе у мен. Носех и други оръжия — една гарота и шип за врат, с които се очакваше да убия Ичиро. Но членовете на Племето държаха да убиват със собствените си оръжия, както и да надхитрят врага със собствените си номера. Най-голямата ми надежда бе ножът. Спрях да дишам и станах невидим. Чух го, как спира, съзирайки фалшивия ми образ, и после как хуква отново.

Знаех, че ще разполагам с една-единствена възможност. Хвърлих се отгоре му. От тежестта ми загуби равновесие и когато залитна, успях да намеря пролука в предпазната яка на врата му. Забих ножа в главната артерия на гърлото и разрязах на кръст дихателната тръба, както ме бе обучил Кенджи. Той изръмжа изненадан — бях чувал този звук неведнъж от членове на Племето, когато не очакват да им се наложи да играят ролята на жертва — и не успявайки да запази равновесие, рухна на земята. Аз изпълзях встрани. Ръцете му се вдигнаха към гърлото, където дъхът му свистеше шумно, а кръвта бликаше на струя. После рухна безжизнен по очи. Кръвта продължаваше да шурти, багрейки снега в алено.

Пребърках бързо дрехите му и взех останалите ножове и късия му меч, който беше доста добър. Имаше и набор отрови, които също прибрах, защото по онова време все още не разполагах със собствени. Нямах представа, кой е. Свалих ръкавиците му и погледнах дланите му, но върху тях липсваше отличителната права линия на Кикута, а и доколкото можех да видя, нямаше никакви татуировки.

Оставих трупа му на гарваните и лисиците с мисълта, че за тях това ще бъде желано зимно угощение, и тръгнах колкото се може по-бързо и по-безшумно, опасявайки се, че може да не е сам и другите сега да наблюдават реката и да ме дебнат от засада. Кръвта във вените ми течеше устремно; бях се загрял от тичането и кратката схватка и изпитвах дълбоко, примитивно доволство, че трупът върху снега не е моят.

Бях малко разтревожен, че от Племето ме бяха догонили тъй бързо и явно знаеха накъде съм поел. Дали вече бяха намерили тялото на Акио и разпратили съобщения по конници от Хаги до Ямагата? Или Акио бе оцелял? Наругах се, че не бях пожертвал още малко време, за да го довърша. Може би схватката трябваше да ме стресне повече, да ме накара да осъзная какво значеше Племето да ме преследва до края на живота ми. Всъщност аз го осъзнавах, но бях бесен, че се опитват да ме убият като куче в гората, и в същото време окуражен от факта, че първият им опит се бе провалил. Вярно, бяха успели да убият баща ми, но самият Кенджи бе казал, че никой нямало да може да го доближи, ако не бил дал клетва да не отнема повече човешки живот. Знаех, че притежавам всички негови таланти, а може би дори и повече. Нямаше да позволя на онези от Племето да ме издебнат. Щях да продължа започнатото от Шигеру и да ги сразя.

Всички тези мисли се въртяха в съзнанието ми, докато едва се придвижвах в снега. Те ми даваха сили и усилваха решимостта ми да оцелея. След като приключих с Племето, насочих гнева си към владетелите Отори, чието коварство ми се струваше още по-страшно. Воините заявяваха претенцията си, че честта и верността са най-важни за тях, при все това измамите и предателствата бяха част от същността им и обслужваха личните им цели точно както при Племето. Чичовците на Шигеру го бяха пратили на смърт и сега се опитваха да ме обезнаследят. Само че не знаеха какво ги очаква.

Ако можеха да ме видят — потънал до колене в снежните преспи, зле облечен и екипиран, без свои хора, пари или земя, със сигурност нямаше да си изгубят съня заради заплахата, която представлявах за тях.

Не можех да спра и да си почина. Единственият изход за мен бе да вървя, докато стигна Тераяма, или да рухна от изтощение върху собствените си следи. Все пак от време на време стъпвах встрани от пътеката и се ослушвах за някакъв шум от преследвач. Не чувах нищо друго освен стенанията на вятъра и тихия съсък от падането на снежинките, докато денят взе да преваля и вече по здрач ми се стори, че долавям откъслечни звуци някъде от ниското.

Бяха последното, което бих очаквал да чуя в планината и в потъналата в сняг гора. Наподобяваха трели на флейта, самотни като вятъра в клоните на боровете, мимолетни като снежинките. По гръбнака ми плъзнаха тръпки не само от обичайното въздействие, което музиката имаше върху мен, но и от някакъв по-дълбок страх. Мислех си, че съм се приближил твърде много до границата между този свят и отвъдното и че чувам духове. Сетих се за планинските таласъми, които примамват човеците и ги държат пленници под земята в продължение на хиляди години. Прииска ми се да можех да изрека молитвите, на които ме бе учила мама, но устните ми бяха замръзнали, а и бездруго вече не вярвах в силата им.

Музиката се усили. Приближавах източника й, но не можех да спра да вървя, сякаш тя ме бе омагьосала и ме теглеше към себе си. Завих зад ъгъла и видях, че пътеката се разклонява. Тутакси си спомних какво ми бе казал водачът, и наистина видях малкото светилище, едва забележимо, с поставени пред него три портокала, искрящо ярки под снежните си шапки. Зад светилището имаше невзрачна колиба с дървени стени и сламен покрив. Страховете ми веднага се стопиха и замалко да се разсмея на глас. Не таласъм бях чул, а някакъв монах или отшелник, който се бе оттеглил в планината да дири просветление.

Вече долавях мирис на дим. Топлината ме привличаше неустоимо. Представих си жаравата, която изсушава подгизналите ми нозе и ги съживява от късовете лед, в които се бяха превърнали. Почти усещах горещината от огъня върху лицето си. Вратата на колибата бе отворена, за да влиза светлина и да излиза пушекът. Свирецът на флейта не ме бе видял, нито пък ме бе чул. Беше потънал в скръбната неземна музика.

Още преди да го зърна, вече знаех кой е. Бях чувал същите протяжни трели и преди, нощ след нощ, докато скърбях при гроба на Шигеру. Бе Макото, младият монах, който ме бе утешавал. Седеше с кръстосани крака и затворени очи. Свиреше на дълга бамбукова флейта, но до него върху възглавничката лежеше друга, по-малка, която се държеше странично до устните. Близо до входа гореше и пушеше малък мангал. В дъното на колибата имаше една по-издигната част, пригодена за спане. На стената бе облегната дървена бойна тояга, но друго оръжие не се виждаше. Пристъпих навътре — дори с мангала там бе малко по-топло, отколкото навън — и изрекох тихо:

— Макото?

Той нито отвори очи, нито престана да свири. Повторих името му. Музиката секна и той отдели флейтата от устните си. Прошепна изнурено:

— Остави ме на мира. Престани да ме тормозиш. Съжалявам. Съжалявам — и пак не вдигна поглед.

Когато отново поднесе флейтата към устата си, коленичих пред него и го докоснах по рамото. Той отвори очи, втренчи се в мен и ме стресна, тъй като внезапно скочи на крака, захвърляйки флейтата. Отстъпи назад, грабна тоягата и я вдигна заплашително. Очите му бяха пълни със страдание, лицето му бе изпито, все едно постеше от дълго време.

— Не ме приближавай! — рече с приглушен дрезгав глас.

Аз също станах.

— Макото! — рекох ласкаво. — Не съм враг. Не ме ли позна? Това съм аз, Отори Такео.

Пристъпих към него и той тутакси вдигна тоягата, готов да я стовари върху рамото ми. Видях я устремена към мен и успях леко да я отклоня. За щастие пространството бе твърде тясно и той не бе успял да замахне достатъчно силно, иначе щеше да ми счупи ключицата. Така само успя да ме събори на земята. Ударът вероятно бе разтърсил ръцете му, защото той пусна тоягата и се втренчи с недоумение първо в тях и после в мен.

— Такео? — рече той. — Значи си истински? Не е призракът ти?

— Достатъчно истински, само примрял от студ и глад — отвърнах, докато ставах и свивах ръката си. След като се уверих, че нямам счупено, бръкнах в дрехите си за ножа. Чувствах се по-защитен с нож в ръка.

— Прости ми — каза той. — Никога не бих те наранил. Просто виждах привидението ти твърде често — изглеждаше така, сякаш му се искаше да се пресегне и да ме докосне, но после се отказа. — Не мога да повярвам, че си ти. Каква странна съдба те води насам в този час?

— Отивам в Тераяма. На два пъти ми предлагаха убежище там. Сега ми се налага да се възползвам от него до пролетта.

— Не мога да повярвам, че си ти — повтори той. — Целият си подгизнал. Сигурно умираш от студ — той се озърна из малката колиба. — Толкова малко имам да ти предложа — обърна се към пригодената за спане част, препъна се в тоягата и се наведе да я вдигне. Постави я обратно до стената, после взе една от тънките конопени завивки от леглото. — Свали си дрехите. Ще ги изсушим. Увий се в това.

— Трябва да продължа — рекох. — Само ще поседна за малко край огъня.

— Не можеш да стигнеш до Тераяма тази вечер. След час ще мръкне, а остават още близо пет часа път. Прекарай нощта тук, а утре сутрин ще тръгнем заедно.

— Дотогава виелицата ще затрупа пътеката. Искам снегът да ме затвори в храма, не отвън.

— Това е първият сняг за годината. В планината е силен, но от тук на долу по-скоро прилича на суграшица — усмихна се и цитира старото стихотворение:

Когато дъжд пропива

мрака нощен,

сипва се снегът…

— За нещастие съм беден също като поета и семейството му!

Това бе един от първите текстове, които Ичиро ме бе научил да пиша, и сега той оживя в съзнанието ми с кристална яснота. Започвах да треперя неистово. Тъй като вече не се движех, наистина замръзвах. Побързах да си сваля мокрите дрехи. Макото ги взе и ги разпъна пред мангала, като добави малко дърва и раздуха жаравата.

— Това прилича на кръв — рече той. — Ранен ли си?

— Не, някой се опита да ме убие на границата.

— Значи кръвта е негова?

Кимнах, без да бях сигурен докъде да му разкрия истината с оглед на безопасността — неговата и моята.

— Преследвал ли те е?

— Или ме е преследвал, или ме е дебнел от засада. Така ще бъде до края на живота ми.

— Ще ми кажеш ли защо? — той запали една восъчна свещ от огъня и я поднесе към фитила на малка лампа. Пламъчето изсъска и неохотно се съживи. — Маслото свършва — извини се той и отиде да затвори външните капаци.

Предстоеше ни цяла нощ.

— Може ли да ти се доверя?

Въпросът ми го разсмя.

— Нямам представа, какво си преживял, откакто се разделихме, нито какво те води тук сега. А и ти не знаеш нищо за мен. В противен случай не би ме питал. Ще ти разкажа всичко по-късно. А междувременно, да, можеш да ми се довериш. Ако нямаш доверие в друг, повярвай в мен — в гласа му прозвуча скрито дълбоко вълнение. Той се извърна. — Ще стопля малко супа. Съжалявам, нямам нито вино, нито чай.

Спомних си как ме утешаваше, докато бях обладан от ужасна скръб след смъртта на Шигеру. Беше ми вдъхнал увереност, когато бях съсипан от угризения, и ме беше държал в прегръдките си, докато скръбта се уталожи.

— Не мога да остана при Племето. Напуснах ги и те ще ме преследват, докато ме премахнат — докато ме слушаше, Макото взе едно гърне от ъгъла и го постави внимателно върху жаравата. После отново отправи поглед към мен. — Искаха да им намеря архива, който Шигеру е поддържал за тях — продължих. — Изпратиха ме в Хаги. Трябваше да убия Ичиро, моя учител, и да им дам сведенията. Но, естествено, те не бяха там — Макото се усмихна, но не каза нищо. — Това е една от причините, поради които трябва да се добера до Тераяма. Защото архивът е там — завърших. — Ти си го знаел, нали?

— Щяхме да ти кажем, ако вече не беше избрал да се присъединиш към Племето — рече той. — Но дългът ни към владетеля Шигеру ни забраняваше да поемем този риск. Той ни повери записките си, защото знаеше, че храмът ни е един от малкото в Трите провинции, в който не са проникнали членове на Племето — той сипа супата в една купичка и ми я подаде. — Имам само една съдина. Не очаквах посетители. Най-малко пък теб.

— А ти защо си тук? Тук ли смяташ да прекараш зимата?

Не изрекох на глас мисълта си, но се съмнявах, че ще оцелее. Може би не искаше. Отпих глътка супа. Беше гореща и солена, но това бе всичко, което можеше да се каже за нея. Освен това, изглежда, бе единствената му храна. Какво бе станало с жизнения млад мъж, когото бях срещнал в Тераяма? Какво го бе тласнало към това състояние на примирение… или по-скоро на отчаяние?

Придърпах завивката около себе си и се примъкнах по-близо до огъня. Както винаги, се ослушвах. Вятърът се бе усилил и свиреше през сламения покрив. От време на време лампата примигваше, хвърляйки чудати сенки на отсрещната стена. Шумът от онова, което валеше отвън, не бе тихото, подобно на придихание докосване на снежинките, а нещо по-твърдо и вледенено.

След като вратата бе затворена, колибата почваше да се затопля. От дрехите ми взе да се издига пара. Пресуших купичката и му я върнах. Той я напълни отново, отпи глътка и я остави на пода.

— Зимата, остатъка от живота си, което от двете се окаже по-дълго — рече той, погледна ме и сведе очи. — Трудно ми е да разговарям с теб, Такео, след като до такава степен те засяга, но Просветленият е намерил за нужно да те изпрати тук, тъй че трябва да опитам. Присъствието ти променя всичко. Казах ти, привидението ти бе постоянно с мен, спохождаше ме в сънищата ми. Копнеех да преодолея това обсебване… — той се усмихна със самоирония. — От дете се опитвам да живея в безпристрастност към света на сетивата. Единственото ми желание бе просветление. Неистово желаех да постигна святост. Не казвам, че никога не съм изпитвал привързаност — знаеш какво е, когато мъже живеят заедно без жени. Тераяма не прави изключение. Но никога не се бях влюбвал. Никога не се бях чувствал обсебен както с теб… — устните му отново се изкривиха в усмивка. — Няма да навлизам в причините за това. Не е важно, а и бездруго не съм убеден, че ги знам. Но след смъртта на владетеля Шигеру ти бе обезумял от скръб. Бях затрогнат от страданието ти, исках да те утеша…

— И успя — рекох с приглушен глас.

— За мен то бе много повече от утешение! Не си давах сметка, че е толкова силно. Харесваше ми начинът, по който се чувствах, и бях благодарен, че изживявам нещо, което не бях изпитвал никога, но и го ненавиждах. В сравнение с него духовните ми стремления изглеждаха някак кухи и фалшиви. Отидох при нашия игумен и му казах, че според мен трябва да напусна храма и да се върна в света. Той предложи да замина за известно време и да размисля над решението си. Имам приятел от юношеските години в Западната провинция. Казва се Мамору и постоянно ме молеше да му отида на гости. Знаеш, че свиря малко на флейта. Бях поканен да се присъединя към Мамору и останалите в представянето на една драма — „Ацумори“ — той замълча. Вятърът запрати в стената вихрушка от суграшица. Пламъчето на лампата се беше смалило и трептеше тъй силно, сякаш всеки миг щеше да изгасне. Нямах представа, какво щеше да каже Макото в следващия миг, но сърцето ми бе набрало скорост и усещах как пулсът ми бие все по-ускорено в гърлото от страх, че ще чуя нещо, което не желаех да чувам. Макото каза: — Приятелят ми живее в имението на владетеля Фудживара — поклатих глава. Никога не бях чувал за него. — Той е благородник в изгнание, прокуден от столицата. Земите му са в съседство с имота на фамилията Ширакава.

Само това, че чух името й, за мен бе като удар в корема.

— Видя ли владетелката Ширакава?

Той кимна.

— Казаха ми, че била на смъртно легло — сърцето ми блъскаше тъй силно, сякаш всеки миг щеше да изскочи от гърлото ми.

— Беше тежко болна, но се оправи. Лекарят на владетеля Фудживара й спаси живота.

— Жива ли е? — мъждукащата лампа сякаш засия и изпълни със светлина колибата. — Каеде е жива?

Той се взря изпитателно в лицето ми, а върху неговото се изписа болка.

— Да, и съм неимоверно благодарен, защото, ако беше умряла, виновникът, нанесъл фаталния удар, щях да бъда аз.

Намръщих се, опитвайки се да разтълкувам думите му:

— Какво се е случило?

— В имението на Фудживара я знаят като владетелката Отори. Хората вярват, че владетелят Шигеру се е оженил за нея тайно в Тераяма в деня, когато пристигна на гроба на брат си — същия, в който и ние с теб се запознахме. Аз не очаквах да я видя в къщата на владетеля Фудживара. Не ми бяха казали за брака й. Бях напълно слисан, когато ми я представиха. Предположих, че си се оженил за нея и че самият ти си в имението. И го изтърсих. Не само че разкрих пред себе си силата и природата на собствената си обсебеност от теб, за която се заблуждавах, че вече отминава; за един миг аз опровергах версията й в присъствието на баща й…

— Но защо й е трябвало да твърди подобно нещо?

— Защо всяка жена твърди, че е омъжена, когато не е? Тя замалко не се спомина, защото пометна.

Бях загубил дар слово. Макото продължи:

— Баща й ме разпита за брака. Знаех, че не се е състоял в Тераяма. Опитах се да се измъкна, без да му отговарям направо, но той вече имаше своите подозрения, а и аз бях казал достатъчно, за да ги потвърдя. Тогава не го знаех, но психиката му от известно време била твърде нестабилна и той често заявявал, че ще си отнеме живота. Разрязал си корема в нейно присъствие и по всяка вероятност шокът е предизвикал помятането.

Обадих се глухо:

— Детето е било мое… Тя трябваше да бъде моя съпруга… И ще стане.

Но когато чух собствените си думи, предателството ми към Каеде сякаш стана още по-голямо. Дали някога щеше да ми прости?

— Така предположих и аз — каза той. — Но кога? Какво си възнамерявал? Жена от нейния ранг и фамилия?

— Мислехме за смъртта. Случи се в нощта, в която Инуяма падна. Не искахме да умрем без… — не бях способен да довърша.

След малко Макото продължи:

— Не можех да намеря покой. Страстта ми ме бе запратила обратно в света на страданието, от който си мислех, че мога да избягам. Чувствах, че бях причинил непоправимо зло на друго живо същество, макар и само жена, но в същото време някаква обладана от ревност част от мен искаше тя да умре, защото знаех, че ти я обичаш, вероятно тя теб също. Виждаш, че не крия нищо. Трябва да ти разкажа най-лошото за себе си…

— Аз съм последният, който би те осъдил. Собственото ми поведение доведе до далеч по-жестоки последици.

— Но ти принадлежиш към този свят, Такео, ти живееш в него. А аз исках да бъда различен… Върнах се в Тераяма и помолих игумена за разрешение да се оттегля в тази малка колиба, където да се посветя на Просветления чрез свирене на флейта, макар че отдавна вече не се надявам да бъда дарен с върховната милост на Бога, защото изобщо не съм достоен за нея.

— Ние всички живеем в този свят. Къде другаде да живеем? — докато говорех, сякаш чувах гласа на Шигеру: „Както реката е винаги на прага, така и светът е винаги отвън. И ние трябва да живеем в него.“

Макото бе вперил поглед в мен с внезапно разведрено лице и светнали очи.

— Това ли е посланието, което трябва да чуя? Затова ли си пратен при мен?

— Приятелю, та аз не съм наясно с плановете за собствения си живот! Как бих могъл да проумея твоите? Но това бе едно от първите неща, които научих от Шигеру. Трябва да живеем в света.

— Тогава нека го приемем като негов завет — промълви Макото и видях как жизнеността му взе да се възвръща. Той сякаш се бе примирил със смъртта, но сега пред очите ми се връщаше към живота. — И ти възнамеряваш да изпълниш желанията му?

— Ичиро ми каза, че трябва да отмъстя на чичовците му и да предявя претенции за наследството си. Това и смятам да сторя. Но как ще го постигна, нямам представа. Освен това трябва да се оженя за госпожица Ширакава. Това също бе желание на Шигеру.

— Владетелят Фудживара я иска за съпруга — каза предпазливо Макото.

Щеше ми се да подмина репликата му. Не можех да повярвам, че Каеде би се омъжила за някой друг. Последните й думи към мен бяха: „Никога няма да обичам друг освен теб.“ А преди това бе казала: „В безопасност съм единствено с теб.“ Знаех с каква репутация се бе сдобила — че всеки мъж, който я докосне, умира. Аз бях споделил ложето й и бях оцелял. Бях я дарил с дете. И я бях изоставил. Едва не се бе споминала и бе загубила детето ни… дали някога щеше да ми прости?

Макото продължи:

— Всъщност Фудживара проявява предпочитание към мъже. Но, изглежда, е бил обсебен от господарката Ширакава. Предлага й брак само формално, за да й предостави закрила. Вероятно не е безразличен и към наследството й. Имотното състояние на фамилията Ширакава е окаяно, но пък остава Маруяма… — след като пак не казах нищо, той промърмори: — Той е колекционер. Тя ще стане част от неговите притежания. Колекцията му никога не е била достъпна за обществото. Показват я само на отбран кръг приятели…

— Това не може да й се случи!

— Какъв й е изборът? Пак има късмет, че не е напълно опозорена. Фактът, че е преживяла смъртта на толкова мъже, които са били свързани с нея, си е достатъчен срам. Но в нея има и нещо… неестествено. Разправят, че когато двама от васалите на баща й отказали да й служат, тя наредила да бъдат наказани със смърт. Четяла и пишела като мъж. И очевидно събира армия, за да може през пролетта да предяви претенции за земите на Маруяма.

— Може би тя самата ще си е закрила — рекох.

— Една жена? — възкликна Макото презрително. — Невъзможно.

Усетих как сърцето ми се изпълва с възхищение към Каеде. Какъв съюзник щеше да излезе от нея! Сключехме ли брак, щяхме да владеем половината територия на Сейшуу. Маруяма щеше да ми предостави всички необходими средства, за да се изправя срещу владетелите Отори. След като се справех с тях единствено доскорошната сърцевина в провинцията на Тохан и понастоящем собственост на Араи щеше да попречи на земите ни да се разпрострат на три морета, както гласеше пророчеството.

След като снегът бе започнал, всичко трябваше да почака до пролетта. Бях изтощен, при все това изгарях от нетърпение. Изпитвах ужас, че преди да я видя отново, Каеде можеше да вземе решение, чиито последствия щяха да бъдат необратими.

— Каза, че ще дойдеш с мен в храма?

Макото кимна:

— Тръгваме призори.

— Но ако не бях се натъкнал на тебе, щеше да останеш тук цяла зима?

— Не си правя илюзии. Вероятно щях да издъхна в колибата. Може би си спасил живота ми.

Разговаряхме до късно през нощта. Той говореше така, все едно присъствието на друго човешко същество бе отприщило натрупаното през седмиците мълчание. Разказа ми за себе си. Оказа се четири години по-голям от мен. Бе роден в семейство на воин с нисък ранг и бе служил на клана Отори до битката при Яегахара, но след поражението бил принуден да се закълне във вярност на Тохан. Бил възпитан като воин, макар че бил петият син в това голямо семейство, което прогресивно обеднявало. От най-ранна възраст бил насърчаван в любовта си към учението и в интереса си към религията и когато семейството почнало да запада, едва единайсетгодишен бил изпратен в Тераяма. Брат му, по това време на тринайсет, също бил гласен за послушник, но след първата си зима в храма избягал и повече никой не бил чул за него. Най-големият брат бил убит при Яегахара, а скоро след това починал и баща им. Двете му сестри се омъжили за воини от клана Тохан, но от години нямал вести от тях. Майка му и досега живеела в стопанството на фамилията, също както едно време, заедно с двамата му оцелели братя и техните семейства. Те вече почти не се смятали за част от класата на воините. Виждал се с майка си един-два пъти годишно.

Разговаряхме непринудено, като стари приятели, и аз си спомних колко бях копнял за такъв другар, докато бях на път с Акио. Малко по-възрастен и значително по-добре образован от мен, Макото притежаваше тежест и ум, твърде различни от моята безразсъдна природа. При все това, както щях да установя по-късно, освен че беше монах и учен, той притежаваше смелостта и силата на истински воин.

Макото продължи с разказа си, описвайки ми ужаса и безчинствата, връхлетели Ямагата и Тераяма след смъртта на Шигеру.

— Бяхме въоръжени и готови за бунт. От известно време Ийда отправяше заплахи, че ще унищожи храма ни, осъзнавайки, че с всяка изминала година ставаме по-богати и могъщи. Даваше си сметка за силното негодувание, породено от това, че бяхме принудени да се подчиняваме на Тохан, и разчиташе да потуши всеки възможен бунт още в зародиш. Ти видя какво бе отношението на хората към Шигеру. Смъртта му предизвика у тях чувство за непреодолима загуба и безутешност. Никога не бях виждал подобно нещо. Бунтовете в града, от които Тохан се страхуваха, докато Шигеру бе жив, се разразиха с още по-голяма сила при вестта за смъртта му. Избухна спонтанно въстание — бивши воини на клана Отори, граждани, въоръжени с колове, дори селяни с коси и камъни поеха към крепостта. Бяхме готови да се присъединим към атаката, когато пристигна вестта за смъртта на Ийда и за победата на Араи при Инуяма. Силите на Тохан се оттеглиха към Кушимото, а ние се втурнахме да ги преследваме. Срещнахме те на пътя с главата на Ийда. Историята за това, как си избавил владетеля Шигеру, бе почнала да се разпространява и хората гадаеха кой е човекът, когото бяха нарекли Ангела на Ямагата — той въздъхна и раздуха последния тлеещ въглен. Лампата отдавна бе угаснала. — Когато се върнахме в Тераяма, ти изобщо не изглеждаше като герой. Не бях виждал човек, тъй покрусен и съсипан от скръб, при това принуден да вземе смазващи решения. Беше ме заинтригувал още при запознанството ни, но тогава ми се стори странен… надарен може би, но слаб; острият ти слух изглеждаше неестествен, като на животно. По принцип смятам, че умея да преценявам хората. Бях изненадан, когато игуменът те покани да дойдеш отново, и озадачен от доверието, което Шигеру имаше в теб. Осъзнах, че не си такъв, какъвто изглеждаш, дадох си сметка за смелостта, която вероятно притежаваш, и съзрях силата на емоциите ти. Влюбих се в теб. Както споменах, не ми се беше случвало. Казах ти, че не възнамерявах да ти обясня защо, но сега се налага — след миг добави: — Повече няма да говоря за това.

— Няма нищо лошо. Даже напротив. Нуждая се от приятелство повече от всичко на света.

— Освен от армия?

— Тя ще трябва да почака до пролетта.

— Ще направя всичко възможно да ти помогна.

— А какво става с призванието ти, с диренето на просветление?

— Моето призвание е твоята кауза. Защо иначе Просветленият ще те води тук, за да ми напомниш, че живеем в света? Между нас съществува неимоверно силна връзка. Сега разбирам, че не е нужно да й се противопоставям…

Огънят бе почти угаснал. Вече не виждах лицето на Макото. Треперех, увит в тънката завивка. Питах се дали ще мога да заспя, дали някога щях да успея да заспя отново, да престана да се вслушвам за дъха на убиеца. В един свят, изпълнен с такава враждебност, предаността на Макото ме трогна дълбоко. Не знаех какво да кажа. Хванах ръката му и я стиснах за миг в израз на благодарност.

— Ще стоиш ли на пост, докато поспя два-три часа?

— Разбира се.

— Събуди ме, за да можеш и ти да поспиш, преди да тръгнем.

Той кимна. Завих се във втората завивка и легнах. Огънят едва мъждукаше. Чувах заглъхващия му шепот. Навън вятърът бе понамалял. Стрехите капеха; в сламения покрив отгоре шумолеше някакво животинче. Обади се кукумявка и мишлето застина. Потънах в неспокоен сън и сънувах деца, които се давеха. Хвърлях се в ледената черна вода отново и отново, но не успях да ги спася.

Събудих се от студ. Зората точно почваше да разпръсва мрака в колибата. Макото седеше в поза на медитация. Дишането му бе тъй бавно, че почти не го чувах, но знаех, че е нащрек. Наблюдавах го известно време. Щом отвори очи, отместих поглед.

— Трябваше да ме събудиш.

— Не съм уморен. Нуждая се от много малко сън — после попита с любопитство: — Защо никога не ме гледаш в очите?

— Има вероятност да те приспя. Това е едно от уменията на Племето, които съм наследил. Би трябвало да мога да го владея, но съм запращал хора в дебрите на съня, без да съм искал. Затова не ги гледам в очите.

— Искаш да кажеш, че не е само острият ти слух? Какво още?

— Мога да ставам невидим… достатъчно дълго, за да заблудя противника или да се промъкна покрай някой пазач. Умея освен това привидно да оставам на място, което всъщност съм напуснал, или да се оказвам на две места едновременно. Наричаме го използване на второто аз — докато говорех, наблюдавах Макото скришом, защото бях любопитен каква щеше да е реакцията му.

Той неволно потръпна и промърмори:

— Звучи по-скоро като демон, отколкото като ангел. Нима всички… членове на Племето го умеят?

— Различните хора притежават различни способности. Изглежда, аз съм наследил много повече от предвидения ми дял.

— Не знаех нищо за Племето, дори не подозирах, че съществуват, докато след посещението ти през лятото игуменът не заговори за теб и за връзката ти с тях.

— Мнозина смятат, че тези умения са магия.

— Така ли е?

— Не знам, защото нямам представа, как ги постигам. Не съм ги търсил, те просто се проявиха в мен. Но тренировките ги засилват.

— Предполагам, че както всички други, тези умения могат да се прилагат и за добро, и за зло — рече той тихо.

— Е, Племето искат да ги използват единствено за неща, от които те получават облаги — обясних. — Затова няма да ми позволят да живея. Ако дойдеш с мен, ще бъдеш изложен на същата опасност. Готов ли си?

Той кимна.

— Да, готов съм. И все пак това не те ли тревожи? Повечето хора биха изпитвали страх, който би сломил силата им.

Не знаех какво да отговоря. Често ме описваха като безстрашен, но епитетът ми се струваше твърде силен за едно състояние, което по-скоро наподобяваше невидимостта — дарба, която ми бе вродена. А безстрашието ме спохождаше само от време на време и изискваше енергия, която да го захранва. Познавах страха по-добре от всеки друг. Но тогава не исках да мисля аз това. Станах и взех дрехите си. Още не бяха изсъхнали и когато ги облякох, се усещаха някак лепкави върху кожата ми. Излязох навън да се облекча. Въздухът бе влажен и мразовит, бе спряло да вали, а натрупалият сняг бе станал на киша. Около колибата и светилището нямаше други следи от стъпки освен моите собствени, вече полузасипани. Пътеката се губеше надолу по хълма. Беше проходима. Ако не се смяташе вятърът, гората и планината бяха обгърнати от тишина. Някъде далеч чух грак на гарвани, а по-наблизо — малка птичка, която писукаше жално. Не долавях звуци от човешко съществуване, нямаше удари на брадви по дървен ствол, нито звън на храмова камбана, нито лай на селско куче. Изворът при светилището бълбукаше немощно. Умих лицето и ръцете си в ледената черна вода и пих до насита.

Това беше закуската ни, друга нямахме. Макото опакова оскъдните си вещи, мушна флейтите в пояса си и взе бойната тояга. Тя бе единственото му оръжие. Дадох му късия меч, който бях взел от нападателя си предишния ден, и той го тикна до флейтите.

Когато тръгнахме, във въздуха кръжаха рехави снежинки, които продължиха да падат през цялата сутрин. Пътеката обаче не бе затрупана, а и Макото познаваше пътя. От време на време се подхлъзвах на някой заледен участък или хлътвах до колене в скрита дупка. Скоро дрехите ми бяха тъй мокри, както и предишната нощ. Пътеката бе тясна; вървяхме един зад друг с умерена крачка почти без да си говорим. Макото сякаш бе изчерпал запаса си от думи, а аз бях прекалено зает да се ослушвам — за нечий дъх, за изпукала клонка, за звук на тетивата, за свистене на хвърления нож. Почувствах се като диво животно — неизменно в опасност, вечно преследван.

Светлината избледня до сребристосиво, остана така около три часа и после взе да потъмнява. Снежинките вече падаха по-обилно и почнаха да се вият и да натрупват. Към пладне спряхме да се напием при един поток, но щом престанахме да се движим, студът ни връхлетя, тъй че побързахме да продължим напред.

— Това е северната река, която тече покрай храма — каза Макото. — Ще вървим по нея, докато пристигнем. Остават ни към два часа път.

Стори ми се толкова по-леко от пътуването ми, след като бях напуснал Хаги. Почти си отдъхнах. Тераяма бе само на два часа разстояние. Имах си другар. Щяхме да стигнем до храма и щях да съм в безопасност до края на зимата. Но ромоленето на реката заглушаваше останалите звуци и не улових никакво предупреждение за мъжете, които ни бяха устроили засада.

Бяха двама и ни нападнаха, изскачайки от гората като вълци. Но явно бяха очаквали един човек… мен… и присъствието на Макото ги изненада. Решиха, че виждат някакъв безобиден монах, и се хвърлиха първо към него, предполагайки, че ще се втурне да бяга. Той повали първия с удар в главата, който вероятно бе строшил черепа му. Вторият имаше дълъг меч, който ме изненада, защото от Племето обикновено не носеха такива. Станах невидим и щом той замахна към мен, се приведох и нанесох удар върху ръката, която стискаше меча, за да го обезоръжа. Ножът се отплесна от ръкавицата му. Нанесох втори удар и оставих фалшивия си образ да се появи в нозете му. Този път уцелих и когато той замахна отново, видях, че от китката на дясната му ръка рукна кръв. Фалшивият ми образ се стопи, а аз, все така невидим, се хвърлих върху него, опитвайки се да му прережа гърлото; съжалявах, че не стисках Джато, за да се сражавам с него подобаващо. Той не ме виждаше, но сграбчи ръцете ми и изкрещя от ужас. Усетих как отново ставам видим, в същия миг го осъзна и той, втренчи се в лицето ми, все едно виждаше призрак, очите му се разшириха от ужас и изведнъж се олюля, тъй като Макото го бе ударил отзад, счупвайки тоягата във врата му. Рухна като вол, повличайки ме със себе си.

Измъкнах се изпод тялото му и дръпнах Макото в укритието на скалите, в случай че на хълма имаше и други. Най-много се страхувах от стрелци, които можеха да ни уцелят от разстояние. Но гората тук ставаше твърде гъста, за да се използва лък. Нямаше признаци за чуждо присъствие.

Макото дишаше тежко, очите му искряха:

— Сега осъзнах какво си имал предвид, когато ми разправяше за уменията си…

— Ти самият се оказа доста вещ! Благодаря ти.

— Кои са?

Отидох при двата трупа. Първият бе Кикута — познах го по дланта, но вторият носеше герба на Отори под бронята си.

— Този е воин — рекох, втренчен в чаплата. — Това обяснява меча. Другият е от Племето — Кикута.

Не познавах мъжа, но трябва да сме били роднини, свързани чрез линиите на дланите си.

Воинът на Отори ме изпълни с безпокойство. Дали бе пристигнал от Хаги? Какво правеше заедно с един поръчков убиец от Племето? Изглежда, всички знаеха, че съм се отправил към Тераяма. Мислите ми отлетяха към Ичиро. Мислено се помолих да не са изтръгнали информацията от него. Или бе Джо-Ан? А може би някой от онези потънали в нищета мъже около него, за които се опасявах, че може да ме предадат? Нищо чудно нападателите ни вече да са били в храма и сега там да ни дебнат и други?

— Ти изчезна напълно — рече Макото. — Виждах само следите ти в снега. Невероятно! — усмихна ми се, а лицето му бе неузнаваемо. Трудно бе да се повярва, че той и отчаяният свирач на флейта от предишната нощ бяха един и същ човек. — От доста време не бях участвал в истинска битка. Удивително е как съприкосновението със смъртта прави живота тъй прекрасен!

Снегът изглеждаше по-бял, а студът — още по-пронизващ. Изпитвах неистов глад, копнеех за утеха на сетивата, за гореща баня, за храна, за вино и за голото тяло на любимата, притиснато до моето.

Продължихме напред с възобновена енергия. Нуждаехме се от нея; през последния час вятърът се бе засилил и снегът отново заваля обилно. Имах причини да изпитвам още по-голяма признателност към Макото, защото накрая вече крачехме като слепци, без да виждаме нищо, но той познаваше пътеката и не се обърка. След последното ми ходене в храма около главните постройки бе издигната дървена стена и при портите стражите ни викнаха да спрем. Макото отговори и те го посрещнаха възторжено. Бяха се притеснявали за него и изпитаха искрено облекчение, че е решил да се върне.

След като отново залостиха портите и влязохме в помещението на пазачите, те се втренчиха изпитателно в мен, без да са сигурни дали ме познават. Макото каза:

— Владетелят Отори Такео дири тук убежище за през зимата. Бихте ли уведомили игумена, че е пристигнал?

Единият от тях пое бързо през двора, приведен срещу силния вятър, и докато стигна до манастира, вече беше побелял. Просторните покриви на главните постройки вече бяха окичени със снежни калпаци, а голите клони на вишневите и сливовите дръвчета бяха натежали от даровете на зимата.

Пазачите ни подканиха с жестове да седнем до огъня. Също като Макото те бяха млади монаси, въоръжени с лъкове, копия и тояги. Сипаха ни чай. Никога не бях вкусвал нещо тъй прекрасно. Димът от горещата течност се смесваше с издигащата се от дрехите ни пара, от което помещението се изпълни с уютна топлина. Помъчих се да й устоя, още не исках да се отпускам.

— Някой идвал ли е да ме търси тук?

— Рано тази сутрин в планината забелязахме непознати. Заобиколиха храма и поеха нагоре през гората. Нямахме представа, че са търсили вас. Притеснихме се малко за Макото… мислехме, че може да са разбойници… но времето бе твърде лошо, за да пратим някого навън. Господарят Отори пристига точно навреме. Пътеката, по която сте слезли, вече е непроходима. Храмът ще бъде затворен до началото на пролетта.

— За нас е чест, че се върнахте — каза един от тях притеснено и разменените погледи ми подсказаха, че макар и не съвсем, те осъзнаваха важността на появата ми.

След десетина минути монахът се върна задъхан.

— Нашият игумен приветства господаря Отори — рече той — и ви моли да се чувствате добре дошли. Може да се изкъпете и да се нахраните. Би искал да разговаря с вас след края на вечерните молитви.

Макото привърши чая си, отправи ми официален поклон и каза, че трябва да се подготви за вечерната служба, все едно бе прекарал деня в храма заедно с другите монаси, а не бе вървял в снежна виелица и убил двама мъже. Маниерите му бяха сдържани и хладни. Знаех, че под тях се крие сърце на истински приятел, но тук той бе един от монасите, докато аз трябваше да се науча отново да бъда господар. Вятърът виеше около островърхите краища на покривите, а снегът се сипеше неспирно. Намирах се на сигурно място в Тераяма. Разполагах с цяла зима, за да променя живота си.

Младият мъж, който донесе съобщението от игумена, ме отведе в едно от помещенията за гости на храма. През пролетта и лятото тези стаи щяха да са пълни с посетители и поклонници, но сега бяха пусти. Макар че външните капаци бяха затворени заради бурята, вътре беше сковаващ студ. Вятърът стенеше през цепнатините в стените, през по-големите дори навяваше сняг. Същият монах ми показа пътя до малката баня, построена над топъл извор. Свалих мокрите си измърсени дрехи и старателно изтърках цялото си тяло. После се отпуснах в горещата вода. Беше даже по-хубаво, отколкото си бях представял. Замислих се за мъжете, които се бяха опитали да ме убият през последните два дни, и изпитах див възторг, че оцелелият бях аз. Водата бълбукаше и вдигаше пара около мен. Изпитах прилив на благодарност към нея за това, че извира от планината, че къпе изнуреното ми тяло и сгрява премръзналите ми крайници. Мислех и за самата планина, която по същия начин можеше да изхвърля пепел и огън или да тресе снага и да размята постройките наоколо, все едно са сухи подпалки, да кара хората да се чувстват безпомощни като насекомите, които изпълзяват от пламтящите в огъня пънове. Планината можеше да ме сграбчи в обятията си и да ме остави на бялата смърт, но вместо това ми бе поднесла тази гореща вода.

От хватката на воина ръцете ми бяха покрити със синини, на врата си имах дълга, но плитка рана от острие — вероятно на това място ме бе засегнал с меча си. Дясната китка, която ме наболяваше, откакто Акио ми я бе извил в Инуяма, скъсвайки сухожилията, беше укрепнала. Тялото ми изглеждаше по-мършаво от всякога, но бе в добра форма въпреки продължителния преход. А сега вече бях и чист.

Чух стъпки в съседното помещение и монахът ми викна, че е донесъл чисти дрехи и храна. Излязох от водата с пламнала от горещата вода кожа, изсуших се с оставените за целта парцали и хукнах обратно по дъсчената пътека през снега към съблекалнята.

Беше празна; дрехите бяха оставени на пода — чиста препаска, подплатена долна роба, горна от коприна, също подплатена, и пояс. Връхната роба бе в червеникавоморав цвят, с втъкани шарки от тъмномораво и с герба на Отори в сребристо на гърба. Облякох я бавно, наслаждавайки се на допира на коприната. Отдавна не бях носил дреха с подобно качество. Запитах се как ли се бе озовала в храма и кой ли я бе оставил там. Дали не е принадлежала на Шигеру? Усетих как присъствието му ме обгръща. Първото, което щях да направя на следващото утро, бе да отида на гроба му. Той щеше да ми каже как да отмъстя за него.

Мирисът на храната ме накара да осъзная колко съм гладен. Донесеното бе повече от всичко, което бях ял през последните няколко дни; трябваха ми само две минути, за да го погълна без остатък. После, тъй като не исках да загубя разлялата се по тялото ми топлина от ваната или да заспя, направих няколко упражнения и завърших с медитация.

Отвъд вятъра и снега чувах припяванията на монасите в главната постройка на храма. Снежната вечер, пустата стая с нейните спомени и призраци, внушаващите покой слова на древните сутри — всичко това се смеси като въздействие и предизвика у мен особено чувство на сладостна тъга. Полазиха ме тръпки. Щеше ми се да можех да го изразя, да бях обръщал повече внимание, докато Ичиро се мъчеше да ми преподава поезия. Копнеех да хвана четката — ако не можех да опиша вълненията си с думи, вероятно бих могъл да ги изобразя.

„Върни се при нас, ми бе казал възрастният свещеник. Когато всичко това свърши…“ Част от мен искаше да го сторя и да прекарам остатъка от живота си в това потънало в покой място. Но после си спомних как дори тук бях дочул да се кроят планове за война. Това далеч не бе краят… всъщност беше едва началото.

Припяването свърши и аз чух приглушения тропот от вървежа на монасите, които в колона по един се отправяха да ядат и после да поспят няколко часа, преди камбаната да ги вдигне в полунощ. Към помещението, в което се намирах, се приближиха нечии стъпки откъм манастира. Вратата се плъзна встрани и на прага застана същият монах. Поклони ми се и каза:

— Господарю Отори, игуменът желае да се срещне с вас.

Станах и го последвах обратно покрай манастира.

— Как се казваш?

— Норио, господарю — отвърна той и добави шепнешком: — Роден съм в Хаги.

Не каза нищо повече, тъй като разпоредбите в храма забраняваха излишните приказки. Заобиколихме централния вътрешен двор, вече покрит със сняг, минахме покрай столовата, където монасите бяха коленичили в безмълвни редици, всеки с купичка храна пред себе си, край главната постройка на храма, от която се носеше мирис на тамян и восък, а златните фигури проблясваха в сумрака, към третата страна на квадрата. Тук имаше поредица от малки помещения, които се използваха за кабинети и учебни стаи. От най-отдалечената дочух потракване на молитвена броеница и произнасяна шепнешком сутра. Спряхме пред първото помещение и Норио обяви високо:

— Отче, гостът ви е тук.

Изпитах срам, когато го видях, защото това бе възрастният свещеник, в същите износени дрехи, в които го бях видял при последното ми посещение в Тераяма. Смятах, че е един от възрастните монаси, а не главата на храма. Бях така потънал в собствените си грижи и неволи, че дори не бях разбрал кой е. Паднах на колене и опрях чело в постелката. Непринуден както обикновено, той тръгна към мен, нареди ми да се изправя и ме прегърна. После седна и впери в мен изпитателен поглед с озарено от усмивка лице. Аз също се усмихнах, чувствайки искреното му задоволство от срещата и откликвайки на радостта му.

— Владетелю Отори — каза той, — щастлив съм, че се върна при нас невредим. Много те мислех през всичкото това време. Преживял си тежки времена…

— Които още не са свършили, но разчитам на гостоприемството ви до края на зимата. Май всички ме преследват и имам нужда от безопасно място, където да се подготвя.

— Макото ми разказа малко за положението, в което се намираш. Тук винаги си добре дошъл.

— Длъжен съм да ви съобщя целта си незабавно. Възнамерявам да предявя претенции за наследството си от клана Отори и да накажа виновниците за смъртта на господаря Шигеру. Това може да изложи храма на известен риск.

— Готови сме за това — отвърна той невъзмутимо.

— Проявявате към мен голямо великодушие, не заслужавам подобна чест…

— Ще установиш, смятам, че всички ние, които имаме дългогодишна връзка с клана Отори, се смятаме за твои длъжници — отвърна той. — И, разбира се, вярваме в бъдещето ти.

„Повече, отколкото аз самият“, довърших мислено думите му. Усетих как се изчервявам. Бе немислимо да ме хвали след всички грешки, които бях допуснал. Почувствах се като измамник, навлякъл робата на Отори с подстриганата си коса, без пукната пара, без собственост, без хора и без меч.

— Всички стремления започват с едно-единствено действие — каза той, все едно бе прочел мислите ми. — Твоето бе да дойдеш тук.

— Изпрати ме моят учител Ичиро. Ще се срещнем с него тук през пролетта. Той ме посъветва да потърся закрилата на владетеля Араи. Трябваше да го сторя от самото начало.

Игуменът се усмихна и около очите му се събраха ситни бръчици.

— Не, от Племето нямаше да те оставят жив. Тогава беше много по-уязвим. Не познаваше врага си. Сега вече имаш някаква представа от мощта им.

— Какво знаете за тях?

— Шигеру често ми се доверяваше и търсеше съвета ми. При последното му посещение говорихме за теб надълго и нашироко.

— Не съм чул.

— Да, защото той беше предпазлив и нарочно разговаряхме при водопада, за да не можеш да чуваш. После се преместихме в неговата стая…

— Където разговаряхте за война?

— Той се нуждаеше от уверението ми, че храмът и градът ще се вдигнат след смъртта на Ийда. Все още се колебаеше относно опита за покушение, страхувайки се, че те изпраща на сигурна смърт. Както се оказа, собствената му смърт запали искрата на въстанието и ние не бихме могли да го предотвратим, дори и да искахме. Но Араи бе в съюз с Шигеру, не с клана Отори. Ако може да завземе тази територия, ще го стори. Най-късно до лятото ще са във война — той замълча, после продължи: — Отори възнамеряват да предявят претенции за право на собственост върху земите на Шигеру и да обявят осиновяването ти за незаконно. Не им стигна, че участваха в заговор за убийството на осиновителя ти, ами и сега сквернят паметта му. Затова съм доволен, че възнамеряваш да си изискаш наследството.

— Само че дали Отори някога ще ме приемат? — възкликнах и протегнах ръце с дланите нагоре. — Нали съм белязан като Кикута.

— Ще говорим за това по-късно. Ще се изненадаш колко много хора очакват завръщането ти. Ще разбереш напролет. Твоите хора ще те намерят.

— Един воин на Отори вече се опита да ме убие — рекох, изпълнен със съмнение.

— Макото ми каза. В клана ще има разцепление, но Шигеру го знаеше и го приемаше. Разломът не беше предизвикан от него — семената бяха посети още когато бе незаконно лишен от власт след смъртта на баща му.

— Смятам, че виновниците за смъртта му са неговите чичовци. Но колкото повече научавам, толкова повече се изненадвам, че са го оставили жив тъй дълго.

— Съдбата определя колко дълго да живеем — отвърна старецът. — Владетелите Отори се страхуват от собствените си хора. По традиция васалите и селяните там са непостоянни, трудноуправляеми, изменчиви… Никога не са живели в страх и подчинение както селяните под управлението на Тохан. Шигеру ги познаваше и зачиташе, в замяна на което получи тяхното уважение и искрена обич. Това го закриляше от чичовците му. Верността им към него сега ще се прехвърли към теб.

— Може би — рекох, — но има един по-сериозен проблем — сега съм осъден на смърт от Племето.

Лицето му остана спокойно, с цвят на слонова кост на светлината на лампата.

— Което, предполагам, е още една причина да си тук?

Реших, че ще продължи, но той замълча. Впери поглед в мен, а на лицето му се изписа очакване.

— Владетелят Шигеру е водел архив — казах предпазливо, внимавайки как говоря в тихото помещение. — Сведения за Племето и техните действия. Надявам се, че ще ми го предоставите.

— Той се съхранява тук за теб — отвърна игуменът. — Сега ще пратя да го донесат. Разбира се, има и още нещо, което пазя в очакване на завръщането ти.

— Джато — рекох.

Той кимна:

— Ще ти е нужен — повика Норио и го помоли да отиде до хранилището и да донесе сандъчето и меча. — Шигеру не искаше по никакъв начин да влияе на решенията ти — каза, докато аз се вслушвах в стъпките на Норио, които заглъхваха покрай манастира. — Даваше си сметка, че наследството ти ще предизвика раздвоение в чувството ти за вярност и принадлежност. Беше подготвен за възможността да избереш да служиш на Кикута. В такъв случаи никой освен мен нямаше да има достъп до архива. Но тъй като ти избра страната на Отори, сведенията са твои.

— Откупих си няколко месеца живот — казах с нотка на презрение към самия себе си. — В избора ми няма благородство, освен ако не изпълня желанието на Шигеру. Даже едва ли може да се нарече избор, тъй като животът ми с Племето отиваше към своя край. Колкото до принадлежността ми към клана Отори, тя се основава единствено на осиновяването, което ще се оспорва от всички…

Нова усмивка озари лицето на игумена, а в очите му светеха разбиране и мъдрост.

— Няма по-основателна причина от волята на Шигеру.

Чувствах, че знае още нещо, което възнамеряваше да сподели с мен по-късно, но докато си го помисля, чух нечии стъпки, които приближаваха. Неволно се напрегнах, но после разпознах стъпките на Норио, този път малко по-тежки, тъй като носеше сандъчето и меча. Той плъзна вратата встрани, влезе и тутакси коленичи. Остави сандъчето и меча върху рогозката. Не извърнах глава, но чух тихия звук, който издадоха. Пулсът ми се ускори от връхлетелите ме чувства — смесицата от радост и страх, че отново ще държа в ръце Джато.

Норио постави скъпоценните предмети пред игумена, където и аз можех да ги виждам. Бяха увити в парчета вехт плат, така че мощта им бе замаскирана. Игуменът разви Джато, хвана го с две ръце и го протегна към мен. Аз го поех по същия начин, вдигнах го над главата си и му се поклоних, усещайки хладната позната тежест на ножницата. Копнеех да издърпам меча и да събудя стоманената му песен, но нямаше да го направя в присъствието на игумена. Поставих го почтително на пода до себе си, а в това време той отвори сандъчето. От него се разнесе мирис на седефче. Разпознах го незабавно. Наистина бе онова, което бях носил пред очите на Кенджи нагоре по планинската пътека, мислейки го за подарък за храма. Нима Кенджи наистина не е подозирал какво е било съдържанието му?

Възрастният човек вдигна един от свитъците и ми го подаде.

— Трябва да прочетеш първо този. Така ми каза Шигеру — щом го поех, игуменът добави с внезапно дълбоко вълнение: — Не мислех, че този момент някога ще настъпи.

Взрях се в очите му. Дълбоко разположени върху старческото му лице, те бяха искрящи и пълни с живот като на двайсетгодишен. Той срещна погледа ми невъзмутимо и аз тутакси разбрах, че не е подвластен на неустоимия сън на Кикута. В далечината една от малките камбани удари три пъти. Представих си монасите по време на молитва, на медитация. Усетих духовната сила на това свещено място, съсредоточена и отразена в личността на стареца пред мен. Отново почувствах прилив на признателност към него, към вярата, която го поддържаше, към Небесата и различните божества, които въпреки моето неверие, изглежда, бяха взели живота ми под своя закрила.

— Прочети го — подкани ме той. — Останалото можеш да проучиш по-късно, но прочети този сега.

Развих свитъка и се втренчих мрачно в текста. Разпознах почерка на Шигеру и йероглифите, между тях и собственото си име, но думите не ми предаваха никакъв смисъл. Очите ми се плъзнаха надолу и после нагоре по колоните; развих още малко и се озовах насред океан от имена. Това, изглежда, бе някакво родословие, подобно на онези, които Госабуро ми разясняваше в Мацуе. След като го проумях, започнах бавно да го разгадавам. Върнах се към началния текст и внимателно го прочетох отново. После трети път. Вдигнах поглед към игумена:

— Вярно ли е?

Той се засмя тихо:

— Изглежда, че е така. Не виждаш собственото си лице, тъй че няма как да откриеш доказателството върху него. Ръцете ти може да са на Кикута, но чертите ти до една са на Отори. Майката на баща ти е работила като шпионка за Племето. Била е наета от Тохан и пратена в Хаги, когато Шигемори — бащата на Шигеру — е бил още юноша. Последвала е връзка, очевидно без одобрението на Племето. Резултатът е бил баща ти. Баба ти трябва да е била доста изобретателна — не е казала на никого, била е омъжена за един от братовчедите й и детето е било отгледано и възпитано като Кикута.

— Шигеру и баща ми са били братя? Той е бил мой чичо?

— Трудно би могло да се отрече, като се има предвид как изглеждаш. Когато те е видял за първи път, Шигеру е бил поразен от приликата ти с по-малкия му брат Такеши. Разбира се, двамата братя са си приличали. Сега, ако косите ти бяха по-дълги, щеше да си копие на Шигеру като младеж.

— Как е разбрал всичко това?

— Отчасти от историята на собственото си семейство. Баща му е подозирал, че жената, с която е имал връзка преди толкова години, е била заченала от него, и преди смъртта си го е споделил с него. Останалото Шигеру е разгадал сам. Следите на баща ти са го отвели в Мино, където е разбрал, че след смъртта му се е родил син. Баща ти вероятно е изстрадал част от съмненията и противоречията, които измъчват и теб. Макар и отгледан като Кикута и независимо от уменията си, които дори според мерилото на Племето са били впечатляващи, той се е опитал да избяга от тях. Само по себе си това предполага, че кръвта му е била смесена и че е бил лишен от фанатизма на един истински член на Племето. Шигеру е започнал да събира сведения за Племето, откакто се е запознал с Муто Кенджи. Двамата са се срещнали в Ямагата; Кенджи се е оказал на мястото на сражението и е станал свидетел на смъртта на Шигемори — той сведе поглед към Джато. — Взел е този меч и го е дал на Шигеру. Може и да са ти разказали тази история.

— Кенджи веднъж спомена за нея.

— Кенджи е помогнал на Шигеру да избяга от воините на Ийда. По онова време и двамата са били съвсем млади; сприятелили са се. Освен това са си били взаимно полезни. През годините са обменяли информация за куп неща, понякога, в интерес на истината, без да го осъзнават. Мисля, че Кенджи дори не си е давал сметка, колко потаен и дори неискрен е можел да бъде Шигеру.

Замълчах. Разкритието ме бе удивило, но всъщност, като се замислех, имаше своя безупречен смисъл. Именно кръвта ми на Отори бе тъй нетърпелива да усвои уроците на отмъщението, когато семейството ми бе погубено в Мино, пак тя бе причината за дълбоката ми свързаност с Шигеру. Отново изпитах безкрайна печал, че вече го няма, прииска ми се да бях разбрал всичко това по-рано, но в същото време изпитах и радост, че сме от един корен, че наистина съм част от клана Отори.

— Това потвърждава, че изборът ми е правилен — рекох най-накрая със сподавен от вълнение глас. — Но ако ще бъда един от Отори, воин, имам да уча страшно много — посочих с жест свитъците в сандъчето. — Дори не мога да чета гладко!

— Разполагаш с цялата зима — отвърна игуменът. — Макото ще ти помогне с четенето и писането. През пролетта ще трябва да отидеш при Араи, за да усвоиш практиката на войната. Междувременно трябва да изучиш теорията и да започнеш тренировки с меча… — той млъкна и се усмихна отново. Сигурен бях, че ми е подготвил поредната изненада. — Ще те обучавам аз — рече той. — Преди да бъда призван да служа на Просветления, минавах за нещо като експерт по тези въпроси. Светското ми име бе Мацуда Шинген.

Дори и аз бях чувал това име. Мацуда бе един от най-прославените воини на Отори от по-старото поколение, истински герой за младежите в Хаги. Игуменът се засмя, съзирайки удивлението, изписано на лицето ми.

— Мисля, че зимата ще бъде интересна и вълнуваща. Ще правим много упражнения, за да ни е топло. Вземи си вещите, владетелю Отори. Почваме утре сутрин. Когато не учиш, ще се отдаваш на медитация заедно с монасите. Макото ще те буди далеч преди изгрева.

Поклоних му се, преизпълнен с благодарност. Той ми махна да стана.

— Просто си изплащаме дълга към теб.

— Не — възразих, — аз съм ви задължен завинаги. Ще направя всичко, което ми кажете. Предоставям се изцяло на вашите услуги.

Бях на прага, когато той викна:

— Може би има едно нещо…

Обръщайки се, паднах на колене.

— Каквото пожелаете.

— Пусни си дълга коса! — рече и прихна.

Продължавах да чувам тихия му смях, докато следвах Норио обратно към помещението за гости. Момчето ми носеше сандъчето, но аз стисках в ръка Джато. Вятърът бе поутихнал, а снегът бе станал по-влажен и обилен. Разстилаше наоколо пелена от безмълвие и покриваше планината и храма, откъсвайки го от външния свят.

В помещението постелята ми вече беше готова. Благодарих на Норио и му пожелах лека нощ. Стаята бе осветена от две лампи. Извадих Джато от ножницата и вперих поглед в острието с мисълта за огъня, който го бе изваял в такова съчетание от изящност, сила и смъртоносна острота. Вдлъбнатините в стоманата оформяха красива вълнообразна шарка. Това бе дарът на Шигеру за мен заедно с името и живота ми. Хванах меча с две ръце и изпълних древните движения, на които ме бе научил в Хаги.

Джато ми запя за кръв и война.

Осма глава

Каеде се завърна от далечен зловещ ален пейзаж, обгърнат в пелена от огън и кръв. По време на треската си бе видяла ужасяващи образи; сега отвори очи сред познатите светлини и сенки в къщата на родителите си. Като заложница в имението на Ногучи често бе сънувала как се събужда у дома, за да може само миг след това да се събуди истински за действителния живот в крепостта. И този път остана да лежи неподвижно, със затворени очи, очаквайки второто събуждане, с притъпена болка ниско в корема, чудейки се от къде на къде в съня си ще долавя мирис на мокса[10].

— Свести се!

Непознатият мъжки глас я стресна. Усети нечия ръка върху челото си и разпозна, че е на Шизука. Спомняше си я, тъй като и по-рано неведнъж бе чувствала допира на твърдата хладна длан, единствената преграда, отделяща съзнанието й от ужасите, които я връхлитаха. И май че това бе всичко, което си спомняше. Нещо бе станало с нея, но съзнанието й сякаш нарочно изключваше всякаква мисъл за случилото се. Движението й напомни за падане. Вероятно бе паднала от коня на Такео — Раку, малкия сив жребец, който й бе подарил — да, беше паднала и беше загубила детето си.

Очите й плувнаха в сълзи. Знаеше, че съзнанието й е замъглено, но беше сигурна, че детето вече го няма. Усети как ръката на Шизука се махна и после отново се върна с леко затоплена кърпа, за да избърше лицето й.

— Господарке! — рече Шизука. — Господарке Каеде!

Девойката се опита да раздвижи собствената си ръка, но тя сякаш бе скована и в нея също усещаше някакви бодежи.

— Не се движете — каза Шизука. — Доктор Ишида, лекарят на владетеля Фудживара, в момента ви лекува. Сега вече ще се оправите. Не плачете!

— Нормално е — чу тя да казва лекарят. — Онези, които са се доближили до смъртта, винаги плачат, когато ги връщат… от радост ли, от мъка ли, никога не съм можел да разбера…

Самата Каеде също не знаеше. Сълзите се стичаха и когато накрая спряха, тя потъна в сън.

През следващите няколко дни спеше, събуждаше се, хапваше малко и отново заспиваше. После почна да спи по-малко, но лежеше със затворени очи, заслушана в шумовете на къщата. Чу гласа на Хана, който започваше да звучи по-самоуверено, нежния тон на Аи, чу как Шизука пееше и хокаше Хана, която не се отделяше от нея и я следваше като сянка, опитвайки се да й угоди. Беше къща на жени — мъжете стояха на разстояние, — жени, които си даваха сметка, че са били на ръба на бедствието, че все още не са в безопасност, но засега са оцелели. Есента бавно преминаваше в зима.

Единственият мъж наоколо бе лекарят, който бе отседнал в постройката за гости и я посещаваше всеки ден. Беше дребен и пъргав, с дълги пръсти и тих глас. Каеде започна да му се доверява, чувствайки, че той не я съди. Не я смяташе за добра или лоша, не си служеше с подобни определения. Единственото, което искаше, бе да я види оздравяла.

Той използваше похвати, които бе усвоил на Голямата земя — сребърни и златни игли, каша от листа на еньовче, която се гореше върху кожата, и чай от върбови кори. Той бе първият неин познат, който бе ходил там. Понякога лежеше и слушаше гласа му, докато той разправяше на Хана истории за животните, които бе видял, за огромните китове в океана и за мечките и тигрите на сушата.

Когато вече можеше да става и да излиза, доктор Ишида предложи да се изпълни церемония за загубеното дете. Каеде бе отнесена в храма в паланкин и там остана дълго на колене пред светилището в чест на Джизо — божеството, което се грижеше за водните деца, които умираха, преди да се родят. Скърбеше за детето, заченато и умъртвено сред насилие, чийто живот се бе оказал тъй кратък. При все това бе дете, заченато в любов.

„Никога няма да те забравя“, обеща тя в сърцето си и отправи молитва следващия път преходът му да е по-безопасен. Чувстваше, че духът му сега е в покой, докато поемеше отново своя път в живота. Отправи същата молитва и за детето на Шигеру, осъзнавайки, че тя е единственият човек освен Шизука, който знаеше за неговия кратък миг на съществуване. Сълзите й рукнаха отново, но когато се върна вкъщи, наистина почувства, че се е освободила от тежко бреме.

— Сега трябва да се върнете към живота — каза й доктор Ишида. — Млада сте, ще се омъжите и ще имате други деца.

— Мисля, че съм орисана да нямам съпруг — отвърна Каеде.

Той се усмихна, приемайки думите й като шега. „Разбира се, помисли си тя, че е шега.“ Жени с нейното положение, с нейния ранг винаги се омъжваха или бяха омъжвани за онзи, който предлагаше най-изгодния съюз. Но подобни бракове се уреждаха от бащата или от главата на клана, или от върховния господар, а тя изведнъж се бе оказала без всички тях. Баща й бе мъртъв, както и повечето му васали. Кланът Сейшуу, към който принадлежаха както фамилията Маруяма, така и фамилията Ширакава, бе изцяло обсебен от политическите вълнения и смут, последвали падането на Тохан и неочакваното издигане на Араи Дайичи. Кой щеше да й каже какво да прави? Може би сега вече Араи? Трябваше ли да сключи официален съюз с него, признавайки го за свой върховен господар, и какви бяха преимуществата и недостатъците на един такъв ход?

— Станахте много сериозна — рече доктор Ишида. — Може ли да ви попитам какво занимава мислите ви? Помъчете се да избягвате тревогите.

— Трябва да реша какво да правя.

— Предлагам да не правите нищо, докато не укрепнете. Зимата ще настъпи скоро. Трябва да си почивате, да се храните добре и много да внимавате да не настинете.

„Освен това трябва да укрепя владенията си, да се свържа със Сугита Харуки в Маруяма и да го уведомя, че възнамерявам да си поема наследството, както и да намеря пари и храна за хората си“, помисли си тя, но не го изрече на глас пред Ишида.

Щом усети, че силите й се възвръщат, се зае да стегне къщата преди падането на снеговете. Всичко бе измито, бяха застлани нови рогозки, преградите бяха поправени, счупените керемиди — подменени. Грижата по градината бе възобновена. Тя не разполагаше с пари, за да се разплати, но намери мъже, които да й работят срещу обещанието да им плати напролет, и всеки ден научаваше повече за това, как един поглед или подходящ тон могат да спечелят преданата им служба.

Премести се в помещенията на баща си, където най-накрая имаше неограничен достъп до книгите му. Чете и се упражнява в писане часове наред, докато Шизука, обезпокоена за здравето й, доведе Хана да я отвлече. После поигра със сестра си, като й показа как да чете и да използва четчица като мъж. Под строгите грижи на Шизука Хана се бе променила и вече не бе тъй буйна и необуздана. Беше жадна за знания също като Каеде.

— Трябвало е и двете да се родим момчета — въздъхна Каеде.

— Тогава татко щеше да се гордее с нас — каза Хана. Притиснала език върху горните си зъби, тя се бе съсредоточила върху йероглифите.

Каеде не отвърна. Тя не говореше за баща си и се опитваше да не мисли за него. Наистина вече не бе в състояние да разграничи реално случилото се около смъртта му от трескавото бълнуване по време на болестта си. Не питаше нито Шизука, нито Кондо, защото се боеше от отговорите им. Беше ходила в храма, беше изпълнила ритуалите по траура и бе поръчала фин камък за гроба му, но продължаваше да се ужасява от призрака му, който бе видяла в края на алената пустош от съня си. Макар че се бе вкопчила в мисълта „Не съм сторила нищо лошо“, не можеше да си спомни за него без чувство за срам, което прикриваше с гняв.

„Той ще ми е полезен повече като мъртъв, отколкото приживе“, реши тя и обяви, че си връща фамилията Ширакава, изпълнявайки волята на баща си да бъде негова наследница и да остане в родния дом. Шоджи се върна в къщата след периода на траур и започна да преглежда документите и сметките заедно с нея. Стори й се, че долавя скрито неодобрение в отношението му, но сметките бяха в такова окаяно състояние, че тя използва гнева си, за да го сплаши. Трудно й беше да повярва, че нещата можеше да бъдат занемарени до такава степен. Изглеждаше невъзможно да се осигури достатъчно храна за мъжете, с които вече разполагаше, и за семействата им, камо ли за другите, които се надяваше, че би могла да наеме. Това бе основната причина за безпокойството й.

Заедно с Кондо прегледаха доспехите и оръжията и дадоха нареждания за поправки и подмяна. Тя почваше все повече да разчита на неговия опит и преценка. Според него тя трябваше да възстанови границите на владението, да предотврати всякакви посегателства и да поддържа бойните умения на воините си. Каеде се съгласи, чувствайки интуитивно, че трябва да поддържа заетостта и интереса на хората си. За първи път установи, че изпитва признателност за годините, прекарани в крепостта, тъй като осъзнаваше колко много бе научила за воините и оръжията. Оттогава Кондо често поемаше на оглед, яздейки заедно с още петима-шестима мъже, като използваше тези обиколки и за да събира информация.

Тя нареди на Кондо и Шизука да се погрижат до хората й да достигат откъслечни сведения — съюзът с Араи, кампанията за Маруяма през пролетта, възможността за напредък и богатство.

Не беше виждала владетеля Фудживара, макар че той изпращаше дарове — яребица, сушени сливи, вино и топли дрехи. Ишида се върна в имението на благородника и тя знаеше, че лекарят ще го уведоми за възстановяването й и без съмнение няма да посмее да скрие нищо. Не желаеше да се среща с Фудживара. Срамуваше се, че го бе измамила, и съжаляваше, че бе загубила уважението му, но в същото време изпитваше облекчение, че не й се налага да се изправи пред него очи в очи. Настоятелният интерес, който проявяваше към нея, я плашеше и отвращаваше също както бялата му кожа и очите му на корморан.

— Той е полезен съюзник — каза й Шизука.

Двете бяха в градината и наблюдаваха подмяната на счупения каменен фенер. Беше един от редките слънчеви дни, ясен и студен.

Каеде наблюдаваше една двойка ибиси в оризовата нива отвъд портите. Бледорозовото им зимно оперение грееше на фона на голата земя.

— Много е мил с мен — каза тя. — Знам, че му дължа живота си чрез доктор Ишида. Но няма да скърбя, ако не го видя никога повече.

Ибисите вървяха един след друг през локвите, които се бяха събрали в края на нивата, и топяха извитите си клюнове в мътната вода.

— Както и да е — добави тя. — За него аз вече съм грешна. Той ще ме презира повече от всякога.

Шизука не й бе казала нищо за желанието на благородника да я направи своя съпруга, не го спомена и сега.

— Трябва да вземете някои решения — рече тя тихо. — Иначе всички сме обречени на глад още преди края на зимата.

— Не ми се ще да се обръщам към когото и да било — отвърна Каеде. — Не бива да изглеждам като просякиня, отчаяна и смазана от нуждата. Знам, че накрая ще трябва да отида при Араи, но мисля, че това може да почака до пролетта.

— Смятам, че ще има вести по-рано — рече Шизука. — Очаквам Араи да ви проводи пратеник.

— А ти, Шизука? — попита Каеде. Колоната бе отново на мястото си, строшеният фенер бе заменен с нов. Тази вечер щеше да сложи в него лампа и той щеше да изглежда прекрасно в обгърнатата от мраз градина под ясното небе. — Какво ще правиш? Не смятам, че ще останеш с мен завинаги, нали? Сигурно си имаш и други грижи. А синовете ти? Вероятно си закопняла да ги видиш. Какви нареждания получаваш от Племето?

— Понастоящем единствено да продължавам да се грижа за вас и да защитавам интересите ви — отвърна Шизука.

— Щяха ли да вземат детето, както взеха Такео? — попита Каеде и тутакси добави: — Ох, не ми отговаряй, вече няма смисъл — усети, че всеки миг сълзите й ще рукнат, и стисна устни. Остана безмълвна за малко и после продължи: — Предполагам, че ги уведомяваш за моите действия и решения?

— От време на време пращам съобщения на чичо ми. Когато смятах например, че не ви остава много. Трябва да го уведомявам за евентуални нови събития — ако решите да се омъжите, такива неща.

— Нямам подобни намерения.

Следобедната светлина взе да избледнява и розовото оперение на ибисите се открояваше още по-ярко. Наоколо цареше покой. Работниците бяха приключили и градината изглеждаше по-безмълвна от всякога. И в настъпилата тишина тя отново чу призива на Бялата богиня. Бъди търпелива.

„Ще се омъжа за Такео и за никого другиго, закле се тя отново. Ще бъда търпелива.“

Беше последният слънчев ден. Времето ставаше все по-влажно и по-студено. След няколко дни Кондо се върна от поредния си обход насред проливен дъжд. Скочи от коня си и извика към жените в къщата:

— На пътя има непознати, хора на владетеля Араи, петима-шестима конници.

— Кажи на жените да приготвят храна — нареди Каеде на Шизука. — Всичко, което имаме, нека трапезата бъде изобилна. Трябва да изглеждаме благоденстващи. Помогни ми да се преоблека и доведи сестрите ми. После вече не се мяркай.

Оттегли се в стаята си и се премени с най-елегантната си роба — подарък от владетеля Фудживара, — спомняйки си както винаги деня, в който я бе обещала на Хана.

„Ще я получи, когато й стане по мярка, помисли си, и кълна се, ще бъда край нея, за да видя как я носи.“

Хана и Аи влязоха в стаята. Хана бърбореше възбудено и подскачаше нагоре-надолу, за да се сгрее. Следваше ги Аяме с мангал в ръце. Каеде трепна, когато видя колко много дървени въглища имаше в него — заминеха ли си хората на Араи, щяха да мръзнат още повече.

— Кой пристига? — попита Аи нервно.

След смъртта на баща им и болестта на Каеде бе станала още по-крехка, сякаш тези две сътресения бяха изчерпали силите й.

— Хора на Араи. Трябва да направим добро впечатление. Затова взех назаем робата, която подарих на Хана.

— Внимавай да не ми я изцапаш — предупреди я Хана, стенейки, докато Аяме решеше косите й. Обикновено ги носеше вързани отзад, тъй като разпуснати надхвърляха ръста й.

— Какво искат? — Аи бе пребледняла.

— Очаквам да ни кажат — отвърна Каеде.

— Трябва ли да бъда тук? — почти изплака Аи.

— Да, сложи другата роба, която изпрати владетелят Фудживара, и помогни на Хана да се облече. Когато пристигнат, трябва да сме тук заедно.

— Защо? — попита Хана.

Каеде не отговори. Тя самата едва ли знаеше отговора. Изведнъж си бе представила трите в самотната къща, трите дъщери на владетеля Ширакава, далечни, красиви, опасни… така трябваше да изглеждат пред воините на Араи.

— Всемилостива, всесъстрадателна, помогни ми! — помоли се тя на Бялата богиня, когато Шизука завърза пояса й и среса косите й.

Чу тропот на конски копита пред портата и после гласа на Кондо, който поздрави посетителите с добре дошли. Гласът му прозвуча с най-подходящия тон, съчетаващ вежливост и лично достойнство. Тя благодари на Небесата за актьорските умения на Племето с искрената надежда, че и нейните ще се окажат на висота.

— Аяме, отведи посетителите в помещението за гости — каза. — Поднеси им чай и храна. Най-хубавият чай в най-красивите съдове. Когато приключат с яденето, помоли водачът им да дойде тук и да разговаря с мен. Хана, ако си готова, ела да седнеш до мен.

Шизука помогна на Аи да си облече робата и бързо среса косите й.

— Ще се скрия, така че да мога да чувам — прошепна тя.

— Отвори капаците, преди да излезеш — каза Каеде. — Нека се насладим на последните слънчеви лъчи.

Навън дъждът бе спрял и капризното слънце хвърляше сребриста светлина над градината и в стаята.

— Аз какво да правя? — попита Хана и коленичи до Каеде.

— Щом мъжете влязат, трябва да се поклониш в същия миг, в който го правя и аз. После, докато говоря, стоиш, без да помръдваш, и се стараеш да изглеждаш колкото се може по-красива.

— Това ли е всичко? — попита Хана разочарована.

— Наблюдавай мъжете, изучавай ги скришом. После ще ми кажеш какво мислиш за тях. Ти също, Аи. Не бива да изразявате никакви чувства, няма да реагирате на нищо — ще стоите като статуи!

Аи отиде и коленичи от другата страна на Каеде. Трепереше, но успя да се успокои.

Последните лъчи на слънцето нахлуха в стаята, осветявайки танцуващите из въздуха прашинки и трите момичета. Откъм градината се чуваше наскоро почистеният водопад, подсилен от дъжда. От една скала се стрелна сянка с окраската на синьо рибарче и се устреми към водата.

Откъм помещението за гости долитаха приглушените гласове на мъжете. Каеде имаше чувството, че долавя непознатия им мирис. Това я напрегна. Изпъна гръб и съзнанието й се вледени. Щеше да противопостави на силата им своята собствена. Спомни си колко лесно можеха да се простят с живота си.

Не след дълго чу гласа на Аяме, която съобщи на мъжете, че господарката Ширакава очаква да ги приеме. Водачът им и един от спътниците му се приближиха до главната постройка и се качиха на верандата. Аяме коленичи на прага на стаята; васалът също коленичи отвън. Щом другият мъж прекрачи прага, Каеде го остави да ги види и трите и после се поклони, опирайки чело в пода. Хана и Аи сведоха глави заедно с нея. После пак така едновременно сестрите вдигнаха глави и изпънаха рамене.

Воинът коленичи и обяви:

— Аз съм Акита Цутому от Инуяма. Изпратен съм при господарката Ширакава от владетеля Араи — сведе глава в поклон и застина.

Каеде каза:

— Добре дошли, владетелю Акита. Благодарна съм на вас за това изнурително пътуване и на владетеля Араи, задето ви е пратил. С нетърпение очаквам да науча как бих могла да му служа — после добави: — Можете да се изправите.

Той го стори и тя го изгледа открито. Знаеше, че в присъствието на мъже от жените се очаква да стоят със сведен поглед, но тя вече почти не се чувстваше жена. Запита се мислено дали някога щеше да се върне към тази част от себе си. Даде си сметка, че Хана и Аи също са се втренчили в Акита с непроницаеми погледи.

Той наближаваше средна възраст; косите му бяха все още черни, но вече бяха почнали да оредяват. Носът му бе малък, но леко извит, като клюн на птица, и му придаваше хищен вид, смекчен от добре оформена уста с плътни устни. Дрехите му бяха измърсени от пътуването, но с добро качество. Ръцете му бяха квадратни, с къси пръсти и силни широки палци. Каеде предположи, че е делови човек, но и заговорник, способен на измама. Нищо в него не й даваше основание да смята, че може да му се довери.

— Владетелят Араи се интересува от здравето ви — рече той, огледа последователно другите две сестри, след което отново впери поглед в Каеде. — Пристигна вест, че сте болна…

— Вече съм добре. Можете да благодарите на владетеля Араи за загрижеността.

Той сведе леко глава. Изглеждаше смутен, сякаш се чувстваше по-непринудено сред мъже, отколкото сред жени, и не беше сигурен как трябваше да се държи с нея. Тя се запита доколко можеше да е наясно с положението й и дали знаеше истинската причина за неразположението й.

— Посрещнахме с прискърбие вестта за смъртта на владетеля Ширакава — продължи той. — Владетелят Араи е загрижен от факта, че ви липсва закрила, и държи да заяви недвусмислено, че ви смята за свой близък съюзник, все едно сте част от семейството му… — Хана и Аи обърнаха глави една към друга, размениха погледи и после възобновиха безмълвното си наблюдение. Това като че ли още повече смути Акита. Той се прокашля. — В този смисъл владетелят Араи би желал да приеме вас и сестрите ви в Инуяма, за да обсъдите съюза и бъдещето на владетелката Ширакава…

„Изключено“, помисли си тя, макар че няколко мига остана безмълвна. После заяви с лека усмивка:

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие. За съжаление здравето ми все още не е достатъчно укрепнало, за да ми позволи да пътувам, а и все още сме в траур за баща ни, тъй че засега не е уместно да напускаме дома си. Наближава краят на годината. Ще уговорим посещение в Инуяма през пролетта. Можете да кажете на владетеля Араи, че дълбоко ценя нашия съюз и съм му благодарна за закрилата. Ще се допитвам до него, когато ми е възможно, и ще го уведомявам за решенията си.

Хана и Аи отново размениха погледи, които проблеснаха като светкавица. „Наистина е неестествено“, помисли си Каеде и внезапно я напуши смях.

Акита каза:

— Длъжен съм да призова владетелката Ширакава да се върне с мен…

— Невъзможно — отвърна тя, срещна погледа му и добави: — Не е ваша работа да ме призовавате за каквото и да било.

Порицанието го изненада. По врата му изби червенина, която плъзна нагоре и стигна до скулите му.

Хана и Аи се приведоха леко напред и в погледите им се появи напрежение. Слънцето се скри зад облаците, от което в стаята настана сумрак; внезапно рукна дъжд, който затрополи по покрива.

Акита смотолеви:

— Извинявам се. Разбира се, че трябва да направите онова, което според вас е най-уместно.

— Ще дойда в Инуяма през пролетта — повтори тя. — Предайте това на владетеля Араи. Поканени сте да прекарате нощта тук, но мисля, че трябва да поемете обратно утре сутринта, за да се върнете преди падането на снега.

— Господарке Ширакава — каза той с поклон доземи.

Докато Акита отстъпваше назад, все така на колене, тя попита:

— Кои са спътниците ви? — изрече го рязко, с преднамерена нотка на нетърпение в гласа, усещайки интуитивно, че е спечелила надмощие над своя съперник. Нещо в самата сцена, в сестрите й и в собственото й поведение го бе уплашило. Тя долавяше притеснението му.

— Сонода Мицуру, син на сестра ми, и трима от васалите ми…

— Оставете племенника си тук. Може да ми служи през зимата и напролет да ни придружи до Инуяма. Той ще бъде гаранция за добронамереността ви! — той се втренчи в пода, слисан от предложението, макар че, помисли си гневно тя, всеки мъж в нейното положение би поискал същото. Ако младежът останеше в къщата й, неговият вуйчо едва ли би си позволил да я представи в невярна светлина или да я злепостави пред Араи по какъвто и да било начин. — Разбира се — продължи тя с растящо нетърпение, докато другият се колебаеше, — доверието между нас е символ на собственото ми доверие към владетеля Араи.

— Не виждам причина да не остане — съгласи се накрая Акита.

„Сдобих се със заложник“, помисли си тя, удивена от чувството за власт, което й вдъхваше това ново положение.

Тя се поклони на Акита. Хана и Аи последваха примера й, а той опря чело в земята пред тях. Все още валеше, когато си тръгна, но слънцето бе успяло да пробие отново, превръщайки в късчета цветни дъги нанизите от капки по голите клони и последните есенни листа. Тя даде знак на сестрите си да не помръдват.

Преди да влезе в помещението за гости, Акита се обърна да ги погледне. Те останаха неподвижни, докато го изгубиха от очи. Слънцето се скри и дъждът се усили.

Аяме се изправи от мястото, където бе коленичила в сумрака, и затвори капаците. Каеде се обърна и прегърна Хана.

— Добре ли се справих? — попита Хана с удължени, искрящи от вълнение очи.

— Беше великолепно, почти като магия. Но какви бяха тези погледи, които си разменяхте?

— Не трябваше да го правим — рече Аи засрамена. — Толкова е детинско. Преди се държахме така, когато мама или Аяме ни възпитаваха. Хана го започна. Те никога не бяха сигурни дали си въобразяват, или е наистина. Не сме си го позволявали пред татко. А пред такъв голям господар…

— Просто така се получи — рече Хана през смях. — На него не му хареса, нали? Взе да мести поглед и да се поти.

— Той не е голям господар — каза Каеде. — Араи можеше да изпрати някой с по-висок ранг.

— Тогава щеше ли да направиш каквото ти каза? Щеше ли да се върнеш с него в Инуяма?

— И лично Араи да бе дошъл, пак нямаше да отида — отвърна Каеде. — Винаги ще ги карам да ме чакат.

— Знаеш ли какво още забелязах? — попита Хана.

— Кажи.

— Владетелят Акита се страхуваше от теб.

— Много си наблюдателна — рече Каеде и се засмя.

— Не искам да заминавам! — възкликна Аи. — Не искам да си напускам дома.

Каеде се взря в сестра си със съжаление.

— Един ден ще трябва да се омъжиш. Догодина може да се наложи да отидеш в Инуяма и да останеш за известно време.

— И аз ли? — попита Хана.

— Може би — отвърна Каеде. — Много мъже ще желаят да се оженят за вас.

„Заради съюза с мен“, помисли си тя, натъжена, че щеше да й се наложи да използва сестрите си по този начин.

— Ще отида само ако Шизука дойде с нас — заяви Хана.

Каеде се усмихна и я прегърна отново. Нямаше смисъл да й обяснява, че докато Араи е там, Шизука никога не би могла да отиде безпрепятствено в Инуяма.

— Иди и кажи на Шизука да дойде. Аяме, ти по-добре виж с какво можем да нахраним тези мъже довечера.

— Радвам се, че им казахте утре да си вървят — рече Аяме. — Едва ли бихме могли да си позволим да ги храним по-дълго. Свикнали са да ядат до насита — тя поклати глава. — При все това, господарке Каеде, длъжна съм да ви заявя, че според мен баща ви нямаше да одобри поведението ви.

— Не, не си длъжна — отвърна рязко Каеде. — И ако искаш да останеш в това домакинство, повече не си позволявай да ми говориш по този начин.

Стресната от тона й, Аяме отстъпи уплашено.

— Господарке Ширакава — рече тя глухо, падна на колене и запълзя заднешком към вратата.

Скоро след това пристигна Шизука с лампа в ръка, тъй като вече се здрачаваше. Каеде нареди на сестрите си да отидат да се преоблекат.

— Какво успя да чуеш? — попита тя, когато момичетата излязоха от стаята.

— Достатъчно, а и Кондо ми разказа какво е казал владетелят Акита, след като се върна в помещението за гости. Смятал, че в тази къща действала някаква свръхестествена сила. Вие сте го ужасили. Казал, че сте като есенния паяк, златен и смъртоносен, който тъче паяжина от красота, за да пленява в нея мъже.

— Доста поетично — отбеляза Каеде.

— Да, и Кондо смята така.

Каеде си представи ироничния блясък в очите му. Един ден, обеща си тя, този човек щеше да я гледа без тази ирония. Щеше да я приема насериозно. Всички те щяха да го правят… тези мъже, които се смятаха за толкова могъщи.

— А моят заложник, Сонода Мицуру, и той ли е ужасен?

— Вашият заложник! — засмя се Шизука. — Как посмяхте да го предложите?

— Сгреших ли?

— Не, напротив, това го накара да смята, че сте много по-силна, отколкото са предполагали първоначално. Момчето е малко разтревожено, че трябва да остане тук. Къде възнамерявате да го настаните?

— Шоджи може да го вземе в своята къща и да се грижи за него. Аз със сигурност не го искам тук — Каеде млъкна за момент и после продължи с нотка на горчивина: — С него ще се държат много по-добре, отколкото с мен навремето. А ти? Смяташ ли, че може да представлява някаква опасност за теб?

— Араи сигурно знае, че все още съм с вас — отвърна Шизука. — Не смятам, че младежът ме застрашава по някакъв начин. Вуйчо му, владетелят Акита, сега ще бъде внимателен и ще гледа да не ви разстройва. Вашата сила закриля и мен… и всички нас. Араи вероятно е очаквал да ви завари покрусена от скръб и отчаяно нуждаеща се от помощта му. Само че ще чуе съвсем различна история. Казах ви, скоро ще има вести.

— В такъв случай кой е следващият, когото ще очакваме?

— Предполагам, че преди началото на зимата ще пристигне и някой от Маруяма в отговор на проводените от Кондо пратеници.

Каеде се надяваше на същото; мисълта й често се връщаше към последната й среща с нейната родственица и даденото тогава обещание. Баща й я бе предупредил, че ще й се наложи да се бие за това наследство, но тя все още не беше наясно кои бяха истинските й противници, нито как да води тази война. Кой щеше да я научи, кой щеше да предвожда армията от нейно име?

На следващия ден се сбогува с Акита и хората му, благодарна, че престоят им бе толкова кратък, и посрещна с добре дошъл племенника му, след което повика Шоджи и му го предаде. Беше наясно с въздействието си върху младежа — той не можеше да откъсне очи от нея и трепереше в нейно присъствие, — но я интересуваше единствено и само като неин заложник.

— Гледай винаги да се занимава с нещо — нареди тя на Шоджи. — Отнасяй се добре с него, проявявай нужното уважение, но не му позволявай да научава твърде много за нашите дела.

През следващите няколко седмици при портата й взеха да пристигат мъже. Бяха пуснати тайни съобщения, че наема воини. Идваха поотделно или по двама-трима, но никога на големи групи. Това бяха мъже, чиито господари бяха починали или загубили собствеността си, блуждаещи останки от години война. Двамата с Кондо им бяха подготвили изпитания — тя не желаеше измамници или глупци, — но не върнаха много, тъй като повечето от тях се оказаха опитни бойци, които с настъпването на пролетта щяха да се превърнат в ядрото на собствената й армия. Въпреки това бе загубила надежда, че ще може да осигури храна и подслон за всички през дългата зима.

Няколко дни преди зимното слънцестоене Кондо дойде при нея с вестта, която очакваше.

— Владетелят Сугита от Маруяма е тук с неколцина свои хора.

Тя ги посрещна с радост. Те благоговееха пред паметта на владетелката Маруяма и бяха свикнали да гледат жена в ролята на водач. Особено щастлива бе да види Сугита, когото помнеше от пътуването до Цувано. Той ги бе оставил там и се бе прибрал у дома, за да предотврати всякакви посегателства над владението в отсъствието на господарката Маруяма. Дълбоко опечален от смъртта й, бе твърдо решен да се погрижи волята й да бъде изпълнена. Човек с голяма вещина по практическите въпроси, Сугита бе донесъл ориз и разни други провизии.

— Няма да добавям към грижите ви — рече той на Каеде.

— Те не са чак толкова тежки, че да не можем да нагостим стари приятели — излъга тя.

— Всички ще страдат тази зима — отвърна той мрачно. — Бурите, смъртта на Ийда, кампаниите на Араи… Реколтата е нищожна част от онова, което трябва да бъде.

Каеде го покани да яде с нея — нещо, което не бе сторила с никого от останалите, които оставяше на грижите на Шоджи и Кондо. Поговориха малко за събитията в Инуяма и после надълго и нашироко за наследството Маруяма. Той се отнасяше към Каеде с уважение, зад което се усещаха привързаност и близост, все едно бе неин чичо или братовчед. Тя се чувстваше спокойна в негово присъствие — не го застрашаваше по никакъв начин, но той я възприемаше с подобаваща сериозност.

Когато свършиха да ядат и съдовете бяха прибрани, Сугита каза:

— Желанието на моята господарка бе да види владението предоставено на вашите грижи. С радост получих съобщението ви, че възнамерявате да заявите претенциите си относно наследството. Пристигнах незабавно, за да ви уведомя, че ще ви помогна — мнозина от нас ще го сторят. Трябва да започнем да планираме действията си преди пролетта.

— Такова е и моето намерение, затова ще имам нужда от цялата помощ, която бих могла да получа — отвърна Каеде. — Нямам представа, откъде да започна. Възможно ли е просто да получа земите? Чия собственост са те понастоящем?

— Ваша — отвърна той. — Вие сте следващата наследница и нашата господарка заяви желанието си владението да бъде ваше. Но някои други хора също предявяват претенции за него — основният ви съперник е доведената дъщеря на владетелката Маруяма, която е омъжена за братовчед на владетеля Ийда. Араи засега не е успял да се справи с него и той разполага с внушителна сила — хора на Тохан, избягали от крепостта Ногучи при падането й, както и недоволни Сейшуу, които не виждат причина да се подчинят на Араи. Те ще изкарат зимата в далечния Запад, но напролет ще поемат към Маруяма. Ако не действате бързо и дръзко, владението ще бъде превзето и унищожено.

— Обещах на господарката Наоми, че няма да допусна това да се случи — каза Каеде, — но нито знаех какво точно обещавам, нито как да го постигна.

— Има много хора, които са готови да ви помогнат — рече той, приведе се напред и продължи шепнешком: — Изпратен съм от нашия съвет на старейшините да ви помоля да дойдете при нас, и то скоро. Владението процъфтяваше под управлението на господарката Наоми; всички разполагахме с достатъчно храна, дори най-бедните не гладуваха и имаха какво да дадат на децата си. Търгувахме с Голямата земя, копаехме сребро и мед, поставихме началото на множество леки промишлености. Съюзът между владетеля Араи, владетеля Отори Шигеру и Маруяма щеше да разпростре това благоденствие из цялата Средна провинция. Искаме да спасим каквото можем от този съюз.

— Възнамерявам да посетя владетеля Араи през пролетта — каза Каеде. — Тогава ще уредя официално нашия съюз.

— В такъв случай едно от условията ви трябва да е да ви подкрепи в претенциите ви за Маруяма. Само Араи разполага с достатъчно сила, за да убеди доведената дъщеря и съпруга й да се оттеглят без бой. А ако се стигне до сражение, единствено неговата армия е достатъчно голяма, за да ги победи. Налага се да действате бързо; веднага щом пътищата бъдат отворени отново, трябва да отидете в Инуяма и после, с вече осигурената подкрепа на Араи, да дойдете при нас — той впери поглед в нея, усмихна се и каза: — Съжалявам, не искам да изглежда, че ви се налагам по какъвто и да било начин, но се надявам да приемете съвета ми.

— Ще го сторя — каза тя. — Такива бяха и моите планове за действие, но с вашата подкрепа вече се чувствам истински насърчена.

Продължиха да обсъждат колко мъже може да събере Сугита, и той обеща да предаде владението единствено на нея. Каза, че ще си тръгне на следващия ден, тъй като иска да се прибере в Маруяма преди Нова година. После добави уж между другото:

— Жалко, че Отори Такео е мъртъв. Ако бяхте сключили брак с него, името му и връзките на Отори щяха многократно да увеличат силата ви.

Сърцето на Каеде сякаш спря да бие и падна в корема й.

— Не съм чула да е мъртъв — рече, опитвайки се да владее гласа си.

— Е, казвам само какво говорят хората. Не знам подробности. Предполагам, че е най-вероятното обяснение за изчезването му. Може да е само слух.

— Възможно е — каза Каеде, но мислено продължи: „Или наистина лежи мъртъв в някоя нива или в планината, а аз никога няма да науча.“ — Чувствам известна умора, владетелю Сугита. Простете.

— Господарке Ширакава — той се поклони и стана. — Ще поддържаме връзка, доколкото позволява времето. Напролет ви очаквам в Маруяма. Войската на клана ще подкрепи искането ви. Ако настъпи някаква промяна, ще намеря начин да ви уведомя.

Тя обеща да стори същото с едва сдържано нетърпение да го отпрати. Когато най-накрая гостът си тръгна и вече се намираше на безопасно разстояние в постройката за гости, тя извика Шизука, крачейки нервно из стаята, а щом младата жена се появи, Каеде я сграбчи:

— Криеш ли нещо от мен?

— Господарке? — изненадана, Шизука се втренчи в нея. — Какво искате да кажете? Какво се е случило?

— Сугита каза, че Такео вероятно е мъртъв.

— Това е само слух.

— Но ти си го чула?

— Да, само че не му вярвам. Ако беше умрял, щяха да ни уведомят. Толкова сте бледа! Седнете. Не бива да се преуморявате, иначе пак ще ви прилошее. Ще приготвя постелите.

Тя я отведе от приемната в помещението, където спяха. Каеде се свлече на пода, а сърцето й продължаваше да бие до пръсване.

— Толкова ме е страх да не умре, преди да го видя отново.

Шизука коленичи до нея, развърза пояса й, а после й помогна да съблече официалната роба, която носеше.

— Ще ви направя масаж на главата.

Каеде не можеше да се успокои, въртеше глава, дърпаше коси и стискаше и отпускаше юмруци. Ръцете на Шизука не я успокояваха, а просто й напомняха за непоносимия следобед в Инуяма и за последвалите събития. Цялата трепереше.

— Разбери каква е истината, Шизука, трябва да знам със сигурност. Прати съобщение на чичо си. Прати Кондо. Да тръгне незабавно!

— Мислех, че почвате да го забравяте — измърмори Шизука, без да спира да разтрива скалпа на Каеде.

— Не мога да го забравя. Опитах се, но щом чуя името му, всичко се съживява. Помниш ли деня, в който го видях за първи път в Цувано? Влюбих се в него в същия миг. Връхлетя ме треска. Беше като… и сега е… като магия, болест, от която няма да се излекувам. Ти каза, че ще го превъзмогна, но това никога няма да стане.

Челото й гореше под пръстите на Шизука, която попита тревожно:

— Да пратя ли да повикат Ишида?

— Онова, което ме измъчва, е неутолимо желание — изрече глухо Каеде. — А срещу него доктор Ишида е безпомощен.

— Едно желание може да се облекчи съвсем лесно — отбеляза Шизука спокойно.

— Но моето е само за Такео. Нищо и никой друг не може да го утоли. Зная, че трябва да се науча да живея без него. Имам задължения към семейството си, които трябва да изпълня, и ще го сторя. Но ако е мъртъв, трябва да ми кажеш.

— Ще пиша на Кенджи — обеща Шизука — и утре ще изпратя Кондо, макар че всъщност не можем да се лишим от него…

— Прати го! — настоя Каеде.

Шизука направи отвара от върбовите клонки, които бе оставил Ишида, и убеди Каеде да я изпие, но сънят й бе неспокоен и на сутринта бе унила и трескава.

Ишида дойде, сложи й мокса и използва иглите си, като я укори ласкаво, че не се грижи по-добре за себе си.

— Нищо сериозно — обясни той на Шизука, когато двамата излязоха навън. — Ще премине след ден-два. Каеде е твърде чувствителна и изисква прекалено много от себе си.

— Ще приеме да се омъжи само за един човек… което е невъзможно — рече Шизука.

— Бащата на детето?

Шизука кимна.

— Вчера до нея достигна слух, че е мъртъв. Тогава я втресе.

— А-а — погледът в очите му стана замислен и отвлечен.

Тя се запита какво или кого си е спомнил от младостта си.

— Страхувам се от идващите месеци — рече тя. — Щом се озовем засипани отвсякъде с непроходим сняг, тя ще се отдаде на мрачни размисли…

— Имам писмо за нея от владетеля Фудживара. Кани я най-любезно да му гостува за няколко дни. Смяната на обстановката може да повдигне духа й и да я разведри.

— Владетелят Фудживара е неимоверно милостив към тази къща и ни посвещава твърде много внимание.

Докато поемаше писмото, Шизука изрече официалните думи за благодарност съвсем механично. Почувства с невероятна острота присъствието на мъжа до себе си, мимолетното докосване на ръцете им. Отвлеченият поглед в очите му бе запалил нещо в нея. По време на болестта на Каеде двамата бяха прекарали заедно дълги часове и тя бе започнала да се възхищава на неговото търпение и вещина. За разлика от повечето мъже, които бе познавала, беше много мил.

— Ще дойдете ли и утре? — попита тя, вперила поглед в него.

— Разбира се. Тогава можете да ми предадете и отговора на господарката Каеде. Ще я съпровождате ли, когато гостува на владетеля Фудживара?

— Разбира се! — отвърна тя, закачливо повтаряйки думите му.

Той се усмихна и отново я докосна, съвсем преднамерено, по ръката. Натискът на пръстите му я накара да потръпне. Толкова отдавна не бе спала с мъж. Внезапно изпита силно желание да почувства ръцете му по цялото си тяло; искаше й се да лежи с него и да го държи в обятията си. Той го заслужаваше заради добрината си.

— До утре — каза той, а от очите му струеше топлина, все едно бе отгатнал чувствата й и ги споделяше.

Тя обу сандалите си и хукна да извика слугите с паланкина.

Треската на Каеде премина и до вечерта тя бе възстановила част от силите си. Загрижена за бъдещето, беше лежала неподвижно цял ден, затоплена под огромния куп завивки до мангала, който Аяме бе настояла да запали. Възможно бе Такео да е мъртъв, детето им със сигурност беше мъртво: сърцето й копнееше единствено да ги последва в отвъдното, но разумът й подсказваше, че би било най-обикновена слабост да се откаже от живота си и да изостави онези, които зависеха от нея — една жена можеше да постъпи така, но един мъж в нейното положение — никога!

„Шизука е права, каза си тя, познавам само един човек, който може да ми помогне сега. Трябва да разбера каква договореност мога да постигна с него.“

Шизука й подаде писмото, което Ишида бе донесъл същата сутрин. Фудживара бе изпратил и подаръци за Нова година — специално оформени оризови питки, сушени сардели и подсладени кестени, рулца от водорасли и оризово вино. Хана и Аи бяха заети в кухнята да помагат за подготовката на празника.

— Ласкае ме — пише ми на езика, който използват мъжете, защото, както сам казва, знае, че го разбирам — рече Каеде. — Но има толкова йероглифи, които не познавам — тя въздъхна дълбоко. — Трябва още много да уча. Дали една зима ще ми стигне?

— Ще посетите ли владетеля Фудживара?

— Да, струва ми се. Той може да ми преподава. Смяташ ли, че би се наел?

— Едва ли има нещо, което би желал по-силно — отвърна Шизука сухо.

— Мислех си, че повече няма да иска да има нищо общо с мен, но той пише, че очаква оздравяването ми. Сега съм по-добре… и ще продължа да се възстановявам — в гласа й имаше съмнение. — Трябва да се оправя. Длъжна съм да се грижа за сестрите си, за земята и хората си.

— Както неведнъж съм ви казвала, Фудживара е най-добрият ви съюзник в тези начинания.

— Може би не най-добрият… единственият. Но в действителност му нямам доверие. Какво иска от мен?

— А вие какво искате от него? — попита в отговор Шизука.

— С това съм наясно. От една страна — да ме обучава, от друга — пари и храна, за да събера армия и да я поддържам. Само че какво му предлагам в замяна?

Шизука се запита дали да не спомене желанието на Фудживара да се ожени за Каеде, но се отказа, опасявайки се, че това щеше да я разтревожи, вследствие на което можеше пак да я втресе. Нека благородникът и го кажеше сам. Беше сигурна в това.

— В обръщението си към мен ме нарича „владетелката Ширакава“. Срам ме е да се изправя пред него след онази лъжа.

— Вероятно е научил за волята на баща ви относно името — каза Шизука. — Всички знаят, че преди смъртта си вашият баща ви е назовал като негова наследница. Погрижихме се за това.

Каеде я погледна, за да види дали не й се подиграва, но изражението на Шизука бе сериозно.

— Разбира се, че трябва да постъпя според волята на баща си — съгласи се тя.

— В такъв случай не е необходимо владетелят Фудживара да знае нищо повече. Синовното подчинение стои на първо място.

— Така твърди и Конфуций — отвърна Каеде. — Не е нужно владетелят Фудживара да знае нищо друго, но подозирам, че той иска да научи много повече. При положение че все още се интересува от мен.

— И още как — увери я Шизука, отбелязвайки мислено, че Каеде е по-красива от всякога. Болестта и скръбта бяха изтрили последните следи от детството и бяха придали на изражението й вглъбеност и загадъчност.

Отпразнуваха Нова година с даровете на Фудживара и ядоха юфка от елда и кестени, които Аяме предвидливо бе скътала в края на лятото. В полунощ отидоха в храма и слушаха пенията на свещениците и звъна на камбаните, биещи за погасяване на страстите човешки. Каеде знаеше, че трябва да отправи молитва за освобождение от всички тях и за пречистване, но се улови, че се моли за онова, което желаеше най-силно — Такео да е жив, и освен това — за пари и власт.

На следния ден жените от къщата взеха свещи, тамян и фенери, мандарини, сушени сливи и сладки кестени и отидоха до местността, където река Ширакава извираше от поредица подземни пещери. Тук те изпълниха свои ритуали пред скалата, която водата бе изваяла във формата на Бялата богиня. Вътре не трябваше да влизат мъже — стореха ли го, планината можеше да се срути и Ширакава да бъде затрупана. Зад светилището, при входа към пещерата, живееха възрастни хора — мъж и жена, но само старицата влизаше вътре да отнесе приношения на богинята. Каеде коленичи върху влажния камък, заслушана в старческия глас, който редеше думи, чийто смисъл й бе непознат. Помисли си за майка си и за владетелката Маруяма и помоли за тяхното застъпничество и помощ. Осъзна колко много означаваше за нея това свято място, и почувства, че богинята бди над нея.

На следващия ден отиде на посещение при владетеля Фудживара. Хана бе горчиво разочарована, че трябва да си остане вкъщи, и се разплака, когато й се наложи да се сбогува не само с Каеде, но и с Шизука.

— Разделяме се само за два дни — успокои я Каеде.

— Защо да не дойда с вас?

— Владетелят Фудживара не те е поканил. Освен това там няма да ти хареса. Ще трябва да се държиш прилично, да говориш на официален език и да седиш неподвижно почти през целия ден.

— И на теб ли ще ти е неприятно?

— Да, струва ми се — въздъхна Каеде.

— Но поне ще си хапнеш вкусна храна — каза Хана и добави с копнеж: — Яребица!

— Ако ние ядем при него, за теб тук ще има повече.

Всъщност това бе една от причините да се радва, че ще отсъства известно време, защото, колкото и да оглеждаше запасите от храна и да изчисляваше дните до края на зимата, беше пределно ясно, че всичко заделено ще свърши преди настъпването на пролетта.

— Освен това някой трябва да забавлява младия Мицуру — добави Шизука. — Трябва да се погрижиш да не тъгува прекалено за дома си.

— Това може да го свърши Аи — отвърна троснато Хана. — Той харесва нея.

Каеде също го бе забелязала. Сестра й не бе споделила дали момчето й допада, но тя бе срамежлива за такива неща, а и бездруго, помисли си Каеде, какво значение имаха нейните чувства? Аи скоро трябваше да бъде сгодена. Тази година ставаше на четиринайсет. Можеше да се окаже, че Сонода Мицуру е добра партия, ако вуйчо му го осинови, но тя нямаше да даде сестра си евтино.

„Само след година ще се редят на опашка за брак с момичетата от фамилията Ширакава“, каза си тя.

Аи бе поруменяла от репликата на Хана.

— Пази се, сестричке — каза тя, прегръщайки Каеде. — Не се тревожи за нас. Аз ще имам грижата тук всичко да е наред.

— Не сме толкова далеч. В случай на нужда прати да ме повикат — не се сдържа и добави: — Ако пристигне съобщение за мен или пък Кондо се върне, ме уведоми незабавно.

Пристигнаха в имението на владетеля Фудживара в ранния следобед. От сутринта времето бе меко и облачно, но още докато пътуваха, вятърът се обърна на североизток и застудя.

Посрещна ги Мамору, който предаде поздравите на благородника и ги поведе не към помещението за гости, където бяха стояли предния път, а към друга, по-малка постройка, чиято декорация не бе тъй пищна, но в очите на Каеде изглеждаше още по-красива заради елегантната си простота и приглушените багри. Каеде беше признателна за тази съобразителност, тъй като стаята, в която тайната й бе разкрита пред баща й, я изпълваше с неистов ужас и я караше да си представя неговия гневен призрак.

— Владетелят Фудживара предположи, че тази вечер господарката Ширакава ще предпочете да си почине — каза тихо Мамору. — Той ще ви приеме утре, ако това ви е удобно.

— Благодаря — отвърна Каеде. — Моля, кажете на владетеля Фудживара, че съм изцяло на негово разположение. Ще сторя каквото пожелае.

Тя вече усещаше скритото напрежение. Мамору бе изрекъл името й без колебание и се беше взрял в нея за миг, когато пристигнаха, сякаш се бе опитал да установи някаква промяна, но оттогава не я бе погледнал нито веднъж. Тя обаче знаеше колко внимателно я наблюдава, макар и да не му личеше. Изпъна рамене, изправи гръб и го изгледа с едва доловимо презрение. Нека я изучаваше, колкото си иска, заради ролите си на сцената. Завинаги щеше да си остане само нейна имитация и нищо повече. Не я интересуваше какво си мислеше за нея. Но мнението на Фудживара я засягаше дълбоко. „Сигурно ме презира, каза си тя, но покаже ли го дори и с моментно трепване на вежда, ще си тръгна незабавно и никога повече няма да го видя независимо от всичко, което би могъл да стори за мен.“

Изпита искрено облекчение, че срещата се отлагаше за следващия ден. Посети ги Ишида, измери й пулса и погледна очите й. Каза, че ще приготви нов вид чай за пречистване на кръвта и за укрепване на корема, и я помоли на другия ден да изпрати Шизука до личните му помещения, за да й го даде.

Имаше приготвена гореща вана, в която Каеде се стопли не само от водата, а и от обзелата я завист заради количеството дърва, с които бе сгрята. После им поднесоха вечеря прислужници, които почти не говореха.

— Традиционната зимна храна за дами! — възкликна Шизука, щом видя деликатесите за сезона: суров спарид[11] и сепия, печена змиорка със зелена перила и хрян, мариновани краставички и солени корени от лотос, редки черни гъби и репей, поставени върху черни полирани подноси. — Точно това биха яли в столицата. Питам се дали и в Трите провинции има други жени, които ще вечерят нещо толкова изтънчено!

— Тук всичко е изтънчено — отвърна Каеде. „Колко е лесно, помисли си тя, да показваш лукс и вкус, когато разполагаш с пари!“

Бяха привършили с яденето и мислеха да се оттеглят, когато някой почука леко на вратата.

— Прислужниците идват да приготвят постелите — предположи Шизука и тръгна към вратата.

Когато я плъзна встрани обаче, отвън стоеше Мамору. Косите му бяха обсипани със снежинки.

— Простете — рече той, — но заваля първият сняг. Владетелят Фудживара желае да посети господарката Ширакава. Гледката от този павилион е особено красива.

— Това е къщата на владетеля Фудживара — каза Каеде. — Аз съм негова гостенка. Удоволствието за него е удоволствие и за мен.

Мамору си тръгна и тя го чу да казва нещо на прислужниците. След малко две от тях донесоха топли подплатени роби в червен цвят и й помогнаха да ги облече. Съпроводена от Шизука, тя излезе на верандата. Възглавниците за сядане, сложени специално за тях, бяха застлани с кожи. По клоните на дърветата бяха окачени фенери, които осветяваха падащите снежинки. Земята вече бе побеляла. Под два ниски бора бе подредена миниатюрна градина от камъни, които бяха съчетани в живописна композиция и очертаваха гледката като в рамка. Зад тях сивата маса на планината почти не се виждаше през вихрения танц на снежинките. Каеде застина безмълвна, омагьосана от красотата на картината, от пропитата с покой чистота.

Движейки се тъй безшумно, че те дори не го чуха, на верандата се появи владетелят Фудживара. Двете тутакси коленичиха пред него.

— Госпожице Ширакава — каза той, — толкова съм ви признателен. Първо, че приехте да посетите скромната ми обител и, второ, че задоволихте прищявката ми да споделя с вас съзерцанието на първия сняг — след което добави: — Моля, седнете. Трябва да се загърнете добре; сега не бива да настивате.

Зад тях един след друг се точеха слуги, които носеха мангали, стъкленици с вино, чаши и кожи. Мамору взе една от кожите и я сложи върху раменете й, после загърна с друга Фудживара, който бе седнал до нея. Каеде погали козината със смесица от наслада и отвращение.

— От Голямата земя са — обясни й Фудживара, след като си размениха обичайните вежливи поздрави. — Ишида ги донася, когато ходи там на експедиции.

— От какво животно?

— Някакъв вид мечка.

Трудно й бе да повярва, че има толкова голяма мечка. Опита се да си я представи в естествената й среда, тъй далечна и чужда за нея. Сигурно е била много силна, с бавни движения, свирепа, но въпреки това ловецът бе успял да я убие и да я одере. Запита се дали духът й по някакъв начин все още обитаваше кожата и дали я ненавиждаше, задето се ползваше от топлината й. Побиха я тръпки.

— Доктор Ишида е не само умен, но и смел, щом предприема такива опасни пътувания.

— Той изпитва неутолима жажда за знания. Разбира се, оздравяването на госпожица Ширакава е едно прекрасно възнаграждение за способностите му.

— Аз му дължа живота си — каза тя с приглушен глас.

— В такъв случай за мен доктор Ишида е още по-ценен, отколкото за самия себе си.

Каеде долови в тона му обичайната ирония, но не и презрение. Действително едва ли би могъл да бъде по-ласкателен.

— Колко прекрасен е първият сняг! — възкликна тя. — И все пак в края на зимата вече копнеем да се стопи.

— Обичам да се любувам на снега — каза той. — Харесвам белотата му и начина, по който разстила пелена над света. Под нея всичко изглежда чисто.

Мамору наля вино и им го поднесе. После изчезна в сенките. Слугите безмълвно се оттеглиха. В действителност не бяха сами, но се пораждаше странна илюзия за усамотение, сякаш не съществуваше нищо друго, само те двамата, светещите мангали, тежките мечешки кожи и снегът.

Известно време съзерцаваха снега в мълчание, след което Фудживара нареди на слугите да донесат още лампи.

— Искам да виждам лицето ви — каза той, приведе се напред и впери в нея изучаващ поглед точно както гледаше съкровищата си. Каеде вдигна очи и се взря покрай него в снега, който сега падаше по-нагъсто, виеше се на светлината на фенерите, забулваше планината и замъгляваше външния свят. — Може би по-красива от всякога — каза той тихо. Стори й се че долови нотка на облекчение в гласа му. Знаеше, че ако неразположението й бе накърнило по някакъв начин хубостта й, той щеше да се оттегли вежливо и повече нямаше да пожелае да я види. Тогава те всички щяха да умрат от глад в имението, без всякакъв жест на състрадание или помощ от негова страна. „Колко е студен!“, помисли си тя и почувства как я побиват тръпки, но не се издаде, а продължи да се взира покрай него, остави снегът да изпълни очите й и да замъгли зрението й. Щеше да бъде студена, като лед, като целадон[12]. И ако искаше да я притежава, щеше да му се наложи да плати най-високата цена. Той пи, напълни чашата си отново и пак пи, без да откъсва очи от лицето й. И двамата седяха безмълвни. Накрая той заключи отривисто: — Естествено, трябва да се омъжите.

— Нямам никакво намерение да се омъжвам — отсече Каеде и после се стресна, че тонът й е твърде рязък.

— Предполагах, че ще го кажете, след като мнението ви за света винаги е тъй различно от общоприетото. Но от практическа гледна точка трябва да сте омъжена.

— Репутацията ми е твърде неблагоприятна — каза Каеде. — Прекалено много мъже, свързани с мен, погинаха. Не искам да ставам причина за още смърт.

Тя почувства, че интересът му към нея нараства, забеляза как извивката на устните му става по-отчетлива. Но не от желание да я има, знаеше го. Беше същото онова вълнение, което бе доловила и по-рано, изгарящото любопитство, макар и старателно обуздавано, да научи всичките й тайни.

Той повика Мамору и му нареди да отпрати слугите и да се оттегли.

— Къде е прислужницата ви? — попита той. — Наредете й да ви изчака вътре. Искам да говоря с вас насаме — Каеде отпрати Шизука. След известна пауза Фудживара продължи: — Достатъчно ли ви е топло? Не бива да се разболявате отново. Ишида ми каза, че имате предразположение към внезапни трески…

„Разбира се, че Ишида му е казал всичко за мен“, помисли си тя и отговори:

— Благодаря ви, засега ми е добре. Но владетелят Фудживара ще ме извини, ако не остана още дълго. Твърде лесно се изморявам.

— Ще поговорим още малко — каза той. — Разполагаме с много седмици напред, надявам се… всъщност с цяла зима. Но има нещо в тази нощ, снегът, вашето присъствие тук… това е спомен, който ще ни остане за цял живот.

„Той иска да се ожени за мен“, помисли си Каеде най-напред слисана, а после обзета от дълбоко безпокойство. Ако й предложеше брак, как би могла да откаже? Или по собствените му думи „от практически гледна точка“ този брак имаше своя съвършен смисъл. Беше далеч по-голяма чест, отколкото тя заслужаваше, щеше да разреши всичките й проблеми с храната и парите, представляваше безспорно желателен съюз. При все това знаеше, че предпочитанията му са към мъже, той нито я обичаше, нито я желаеше. Помоли се мислено да не й отправи предложение, защото не виждаше как би могла да му откаже. Страхуваше се от силата на волята му, която винаги постигаше желаното и винаги намираше свой начин за това. Съмняваше се в собствената си сила да му откаже. Не само че подобен отказ би бил немислимо оскърбление за някого от неговия ранг, но той и я очароваше също толкова, колкото и я плашеше, и това му предоставяше власт над нея, която тя трудно можеше да си обясни.

— Никога не съм виждала мечка — каза тя с надеждата да смени темата, загръщайки се по-плътно в тежката кожа.

— Тук в планината имаме малки мечки… веднъж една се появи в градината след особено дълга зима. Наредих да я заловят и да я сложат в клетка за известно време, но тя залиня и умря. Но беше далеч от тези размери. Някой ден Ишида ще ни разкаже за пътуванията си. Струва ли ви се интересно?

— Много. Той е единственият човек, когото познавам, ходил на Голямата земя.

— Това е твърде опасен воаяж. Освен бурите съществува заплаха и от срещи с пирати.

В този момент Каеде осъзна, че би предпочела по-скоро да срещне дузина мечки или двайсетима пирати, отколкото да остане с този ужасен човек. Не можа да измисли какво друго да каже. Чувстваше се безсилна дори да помръдне.

— И Мамору, и Ишида ми казаха какво говорят за вас хората, че желанието, което предизвиквате, носи смърт… — Каеде не каза нищо. „Нямам от какво да се срамувам, помисли си. Не съм сторила нищо лошо.“ Вдигна очи и се взря в него с невъзмутимо изражение и твърд поглед.

— И все пак — продължи той, — както ми каза Ишида, един мъж, който ви е пожелал, е избегнал смъртта.

Тя почувства как сърцето й заподскача подобно на риба, усетила живата си плът пронизана от ножа на готвача. На бузата й трепна мускулче. Той отмести поглед и се взря в снега. „Пита нещо, което няма право да пита, помисли си, и аз ще му отговоря, но той ще трябва да плати цената.“ Щом съзря слабостта му, тя осъзна собствената си сила. Смелостта й взе да се възвръща.

— Кой е той? — прошепна Фудживара.

Нощта бе безмълвна, ако не се смятаха тихо сипещият се сняг, вятърът в боровете и ромонът на вода.

— Владетелят Отори Такео.

— Да, би могъл да бъде само той — потвърди Фудживара, което я накара да се запита как ли се е издала и какво му е известно за Такео. Той се приведе към нея с оживено на светлината на лампата лице. — Разкажете ми какво се случи.

— Бих могла да ви разкажа много неща — започна тя бавно. — За това, как бе предаден владетелят Шигеру, за смъртта му, за отмъщението на владетеля Такео и за нощта, в която Ийда намери смъртта си, а Инуяма рухна. Но всяка история струва скъпо. Какво ще ми предложите в замяна?

Той се усмихна и попита съучастнически:

— Какво желае владетелката Ширакава?

— Нуждая се от пари, с които да наема хора и да им осигуря облекло и оръжие, и от храна за домочадието ми.

Той едва удържа смеха си.

— Повечето жени на вашата възраст биха си пожелали ново ветрило или роба. Но вие винаги сте способна да ме изненадате.

— Приемате ли цената ми? — тя чувстваше, че няма какво да загуби заради дързостта си.

— Да. За Ийда пари, за Шигеру крини ориз. И за оцелелия… предполагам, че все още е жив… какво да ви платя за историята на Такео?

Докато произнасяше името му, гласът му се промени, все едно се опитваше да усети вкуса му в устата си. Каеде отново се запита какво ли бе научил за Такео.

— Учете ме — каза тя. — Има толкова неща, които трябва да знам. Обучавайте ме, все едно съм момче.

Той кимна в знак на съгласие.

— За мен ще бъде удоволствие да продължа преподаването на баща ви.

— Но всичко трябва да се пази в тайна помежду ни. Както съкровищата във вашата колекция, нищо не бива да бъде излагано на показ. Ще разкрия тези неща само пред вас. Никой друг не бива да ги знае.

— Това ги прави още по-ценни и по-желани.

— Никой друг не ги е чувал — прошепна Каеде. — И след като ви ги разкажа, повече никога няма да говоря за тях.

Вятърът се бе позасилил и във верандата нахлуваше снежна вихрушка. С тих съсък снежинките се удряха в лампите и мангалите. Каеде почувства, че по тялото й плъзва студ, който се сливаше със студенината в сърцето и духа й. Обзе я неистово желание да си тръгне, но знаеше, че не може да си го позволи, преди да я е освободил.

— Вие мръзнете — каза той и плесна с ръце.

Слугите изникнаха от тъмното и й помогнаха да се изправи, поемайки тежката кожа, с която бе загърната.

— Очаквам с нетърпение вашите истории — каза той, след което й пожела лека нощ с необичайна топлота.

Каеде обаче се улови, че се пита дали не бе сключила договор с демон от пъкъла. Отправи безмълвна молитва да не й предложи брак. Никога нямаше да му позволи да я затвори в тази луксозна красива къща и да стои скрита като съкровище, което ще съзерцава единствено той.

В края на седмицата се прибра у дома. Първият сняг се бе стопил и замръзнал и пътят бе заледен, но проходим. От стрехите на къщите се бяха обточили ледени висулки, които блестяха на слънцето и се превръщаха в искрящи нанизи от капчици. Фудживара бе удържал на думата си. Беше се проявил като строг и взискателен учител и й беше поставил задачи, които да изпълни, преди да го посети отново. Вече беше изпратил храна за семейството и хората й.

Бяха прекарали дните в учене, а нощите — в разказване на истории. Тя интуитивно чувстваше какво го интересува, и му описваше подробности, които дори не подозираше, че си спомня — багрите на цветя, птичата песен, моментните капризи на времето, докосването на ръка, мириса на роба, начина, по който светлината пада върху нечие лице. И подмолните течения на желанието и заговорничеството, които уж познаваше, но и не познаваше и които едва сега й се изясняваха в хода на описанието. Разказваше му всичко с ясен, добре овладян глас без всякакъв външен израз на срам, тъга или съжаление.

Той й позволи с явна неохота да се прибере у дома, но тя използва за извинение сестрите си. Той искаше да я задържи там завинаги, Каеде го знаеше и безмълвно се съпротивяваше на това желание. Но, изглежда, всички в къщата го споделяха. Слугите го очакваха и това личеше в привидно незначителната промяна в поведението им. Подчиняваха й се, все едно тя вече беше нещо повече от желан и скъп гост. Търсеха нейното позволение и мнение и Каеде си даваше сметка, че те биха се държали така само по негово нареждане.

Почувства дълбоко облекчение, когато си тръгна, и дори мисълта за следващата им среща я изпълваше с ужас. При все това, когато се озова вкъщи и видя храната, дървата за огрев и парите, които Фудживара бе изпратил, изпита признателност, че бе спасил семейството й от крайната мизерия. Същата нощ лежеше в постелята и си мислеше: „Аз съм в капан. Никога няма да успея да избягам от него. Но какво друго мога да сторя?“

Дълго време не можа да заспи и на следното утро се събуди късно. Когато отвори очи, Шизука не беше в стаята. Извика я, но вместо нея се появи Аяме и донесе чай.

Сипа й една чаша и каза:

— Шизука е с Кондо. Той се върна посред нощ.

— Кажи й да дойде при мен.

Взря се в чая, все едно не знаеше какво да го прави. Отпи глътка, остави чашата върху подноса и после я взе отново. Ръцете й бяха ледени. Притисна длани в чашата, опитвайки се да ги стопли.

— Чаят е от владетеля Фудживара — каза Аяме. — Пратил е цяла кутия. Не е ли чудесен?

— Намери Шизука и ми я изпрати! — кресна гневно Каеде. — Кажи й да дойде незабавно!

След малко Шизука влезе в стаята и коленичи. Лицето й бе мрачно.

— Какво става? — попита Каеде. — Мъртъв ли е? — чашата в ръцете й се затресе, разсипвайки чая.

Шизука я пое и стисна ръцете й в своите.

— Не бива да се тревожите. Иначе пак ще се разболеете. Не е мъртъв. Но е напуснал Племето и сега срещу него има издаден указ.

— Какво значи това?

— Помните ли какво ви каза в Тераяма? Че ако не отиде с тях, няма да го оставят жив. Сега е същото.

— Защо? — попита Каеде. — Защо? Не разбирам.

— Такива са законите на Племето. За тях подчинението е всичко.

— Тогава защо ги е напуснал?

— Не е ясно. Имало е някакви пререкания, някакво несъгласие. Бил е изпратен на мисия, от която не се е върнал — Шизука млъкна. — Кондо смята, че може да е в Тераяма. Ако е така, ще бъде в безопасност до края на зимата.

Каеде издърпа ръцете си от Шизука и стана.

— Трябва да отида там!

— Невъзможно — рече Шизука. — Снегът вече е откъснал храма от света.

— Трябва да го видя! — възкликна Каеде, а очите й пламтяха върху бледото лице. — Ако е напуснал Племето, значи отново ще стане Отори. А след като е Отори, можем да се оженим!

— Господарке! — Шизука също стана. — Каква е тая лудост? Не можете да хуквате след него просто ей така! Дори и пътищата да бяха отворени, това би било немислимо! Много по-добре е, ако искате онова, което заявявате, че искате, да се омъжите за Фудживара. Това е и неговото желание.

Каеде отчаяно се мъчеше да се овладее.

— Нищо не може да ме спре да отида в Тераяма. Наистина, трябва да отида там… на поклонение… да благодаря на всемилостивия, задето ми спаси живота. Обещах да тръгна за Инуяма при Араи веднага щом се стопят снеговете. На път за там ще се отбия в храма. Дори и владетелят Фудживара наистина да желае да се ожени за мен, аз не мога да предприема никакви действия, преди да съм ги съгласувала с владетеля Араи. Ох, Шизука, колко време остава до пролетта?

Девета глава

Зимните дни се точеха бавно. Всеки месец Каеде ходеше в имението на владетеля Фудживара, оставаше там една седмица и му разказваше историята на своя живот нощем, докато се сипеше сняг или луната пръскаше леденото си сияние над замръзналата градина. Той й задаваше куп въпроси и я караше да повтаря редица пасажи.

— От това би могла да излезе добра пиеса — каза той. — Може би трябва да се пробвам да я напиша.

— Но никога няма да можете да я покажете пред публика — отвърна тя.

— Не е необходимо, насладата ще бъде в самото писане. Ще я споделя с вас, разбира се. Може да изгледаме само едно представление за собствено удоволствие и после да заповядаме актьорите да бъдат убити.

Той често правеше подобни коментари, без да влага каквито и да било чувства, с което засилваше тревогата й, макар че тя усърдно криеше страховете си. С всеки нов разказ лицето й все повече наподобяваше маска, движенията й ставаха все по-премерени, сякаш непрестанно играеше собствения си живот на една сцена, която той бе създал така грижливо, както безупречно изградения театър, в който Мамору и другите младежи се превъплъщаваха в своите роли.

През деня Фудживара спазваше обещанието си да я обучава така, все едно бе момче. Използваше характерния за мъжете език и изискваше от нея да му говори по същия начин. Понякога се забавляваше да я гледа облечена в дрехите на Мамору, с вързани отзад коси. Тези представления я изтощаваха, но тя се учеше.

Фудживара изпълняваше и другите си обещания, пращаше храна в къщата й и в края на всяко посещение връчваше пари на Шизука. Каеде ги броеше със същата ненаситност, с която усвояваше уроците си. Гледаше и на двете като на равна плата за бъдещето й, която щеше да й осигури свобода и власт.

В началото на пролетта настъпи внезапно застудяване, от което цъфналите вече сливови дръвчета измръзнаха. Нетърпението на Каеде се увеличаваше с нарастващите дни; внезапният студ и тежките слани, последвани от нов сняг, почти я влудиха. Усещаше съзнанието си трескаво като затворена в клетка птица, но не смееше да сподели чувствата си с никого, дори и с Шизука.

В слънчеви дни ходеше в конюшните и наблюдаваше Раку, когато Амано пускаше конете да препускат из ливадите. Конят често като че отправяше въпросителен поглед на североизток, душейки острия вятър.

— Скоро — обеща му тя. — Скоро ще сме вече на път.

Най-накрая пълната луна на третия месец отмина и след нея от юг задуха топъл вятър. Каеде се събуди от звука на вода, която се стичаше от стрехите, виеше се в тънки вади през градината и се устремяваше към водопада. След три дни снегът се беше стопил. Светът се оголи, сив и кален, в очакване отново да се изпълни със звуци и багри.

— Трябва да замина за известно време — каза тя на Фудживара при последното си посещение. — Владетелят Араи ме вика в Инуяма.

— Ще поискате разрешение да се омъжите ли?

— Този въпрос трябва да се обсъди с него, преди да реша каквото и да било — отвърна тя глухо.

— Тогава ви пускам — устните му се извиха леко, но усмивката не докосна очите му.

През последния месец тя се подготвяше, очаквайки топенето на снеговете, признателна за парите на Фудживара. След седмица потегли в една студена ясна утрин, в която слънцето ту се показваше, ту се скриваше под бягащите облаци, а вятърът духаше от изток, остър и ободрителен. Хана я бе умолявала да й разреши да тръгне с нея и първоначално Каеде възнамеряваше да го стори. После обаче изпита нарастващ страх, че щом пристигнат в Инуяма, Араи може да я задържи като заложница. На този етап за Хана бе по-безопасно да си стои вкъщи. Избягваше да признае дори пред себе си, че ако Такео е в Тераяма, може изобщо да не стигне до столицата. Аи не прояви желание да я придружава и Каеде остави своя заложник Мицуру при Шоджи като гаранция за собствената й сигурност.

Взе със себе си Кондо, Амано и още шестима мъже. Искаше да се движи бързо, винаги със съзнанието, колко кратък може да се окаже животът и колко ценен е всеки час. Предреши се в мъжки дрехи и яхна Раку. Той бе изкарал зимата добре, почти без да загуби тегло, и сега пое на път с нетърпение. Вече сменяше зимната си одежда и твърдите сиви косми полепваха по дрехите й.

Шизука я съпровождаше заедно с Манами — прислужница от къщата. Шизука бе решила, че ще пътува с нея само до Тераяма и ще използва времето, докато Каеде пребивава в столицата, за да посети дядо си и баба си отвъд Ямагата и да се види със синовете си. Манами пое задължението да отговаря за храната и подслона им в странноприемниците по пътя, да осигурява топла храна и гореща вода, да се пазари за цената и да сплашва ханджиите, за да постигне най-доброто за господарката си.

— Е, поне няма да се тревожа за вас, когато се разделим — каза Шизука на третата нощ, след като чу как Манами скастри съдържателя на странноприемницата, че им е предоставил лоши, пълни с бълхи постели. — С този език Манами ще стъписа и човекоядец!

— Ще ми липсваш — каза Каеде. — Мисля, че ти си моята смелост. Без теб не осъзнавам колко безстрашна мога да бъда. И кой ще ми казва какво всъщност се случва под булото на всички тези лъжи и преструвки?

— Според мен вие и сама вече се справяте достатъчно добре — отвърна Шизука. — Освен това с вас ще бъде и Кондо. Ще направите по-добро впечатление на Араи, ако сте без мен!

— Какво да очаквам от Араи?

— Той винаги е заставал на ваша страна. Ще продължи да ви защитава и да ви подкрепя. По принцип е щедър и лоялен, освен когато се чувства засегнат или мамен.

— Стори ми се доста поривист, импулсивен… — каза Каеде.

— Да, до безразсъдство. Пламенен във всякакъв смисъл, страстен и упорит.

— Ти си го обичала много, нали?

— Тогава бях още момиче. Той ми беше първият мъж. Обичах го силно, вероятно и той мен, по свой начин. Живяхме заедно четиринайсет години…

— Ще го помоля да ти прости — възкликна Каеде.

— Не знам от какво се боя повече — от гнева му или от прошката му — призна Шизука, мислейки за доктор Ишида и за дискретната, напълно задоволителна връзка, която бяха поддържали през цялата зима.

— Тогава да не те споменавам изобщо!

— Обикновено мълчанието е за предпочитане — съгласи се Шизука. — Както и да е, главната му грижа ще бъдат вашият брак и съюзът, който може да се постигне чрез него.

— Няма да се омъжа, докато не получа Маруяма — отвърна Каеде. — Първо трябва да ми съдейства да го сторя.

„Но преди това трябва да видя Такео, помисли си тя. Ако не е в Тераяма, ще трябва да го забравя. Ще е знак, че не ни е писано. О, милостиви Небеса, нека бъде там!“

Когато пътят пое нагоре в планината, топенето вече не бе тъй явно. На места пътеките бяха затрупани от снежни преспи и често покрити с лед. Копитата на конете бяха увити със слама, но въпреки това напредваха бавно и нетърпението на Каеде се усили.

Най-накрая, един късен следобед пристигнаха в странноприемницата в подножието на свещената планина, където Каеде бе отдъхвала, когато за първи път бе посетила храма заедно с владетелката Маруяма. Тук щяха да прекарат нощта преди последното изкачване на другия ден.

Каеде спа неспокойно, съзнанието й бе изпълнено с онези, които я бяха съпровождали в предишното й пътуване, а сега се намираха сред покойниците. Спомни си деня, в който бяха яздили заедно — колко безгрижни й изглеждаха всички, докато са планирали убийство и гражданска война. Тогава нямаше представа, какво означава това, беше неопитно момиче, питаещо тайна любов. Заля я вълна на презрение и съжаление към онова невинно, доверчиво девойче. Сега беше съвсем различна, но любовта си бе останала същата.

Светлината зад капаците избледняваше, долавяха се призивните трели на птички. Стаята бе непоносимо задушна. Манами похъркваше леко. Каеде стана бързо, навлече една подплатена роба и плъзна встрани вратата към вътрешния двор. От другата страна на зида конете потропваха в конюшнята. Един от тях изцвили, все едно видя човек, когото познаваше. „Мъжете сигурно вече са станали“, помисли си тя и чу нечии стъпки през портата и отстъпи назад.

На сутрешната дрезгавина всичко изглеждаше мъгливо и неясно. В двора се появи мъжка фигура. Тя си помисли: „Това е той. Не е възможно!“

От мъглата излезе Такео и се отправи към нея. Каеде стъпи на верандата и когато той я разпозна, тя видя изражението, което се изписа на лицето му. Помисли си с признателност и облекчение: „Всичко е наред. Той е жив. И ме обича.“

Той се качи безшумно на верандата и падна на колене пред нея. Тя също коленичи.

— Вдигни глава — прошепна тя.

Той се подчини и няколко мига двамата се взираха един в друг — тя все едно щеше да го изпие с поглед, а той косо, без да я гледа в очите. Седяха в неловко мълчание, тъй много бе неизреченото помежду им.

Накрая Такео каза:

— Видях коня си. А това можеше единствено да означава, че си тук, но не можех да повярвам…

— Казаха ми, че си тук, че си в голяма опасност, но жив…

— Опасността не е кой знае каква — прошепна той. — Най-страшното идва от теб… че не можеш да ми простиш.

— Не мога да не ти простя — отвърна тя простичко. — Стига да не ме изоставиш отново.

— Казаха ми, че си щяла да се омъжваш… Страхувах се от това цяла зима…

— Да, владетелят Фудживара иска да се ожени за мен. Но засега успявам да се измъквам.

— Тогава трябва да сключим брак незабавно. Дошла си тук да посетиш храма?

— Такова бе намерението ми. После трябваше да отида в Инуяма…

Тя огледа жадно лицето му. Изглеждаше по-възрастен, костите му бяха по-изпъкнали, очертанията на устните — по-решителни. Косите му, по-къси от тогава, не бяха събрани отзад на кок както на воините, а падаха свободно върху челото му, гъсти и блестящи.

— Ще пратя хора да те съпроводят нагоре в планината. Довечера ще дойда в женската постройка на храма. Имаме да планираме толкова неща… Не ме поглеждай в очите — добави той. — Не искам да те приспивам…

— Нямам нищо против. Сънят рядко ме спохожда. Нека ме обгърне до довечера, после часовете ще полетят. Когато ме приспа предния път, в съня ми се яви Бялата богиня и ми каза да бъда търпелива, да те чакам. Тук съм, за да й благодаря за този съвет и за това, че ми спаси живота…

— Разбрах, че си била на косъм от смъртта… — каза той, но не можа да продължи. След малко заговори с усилие: — Муто Шизука с теб ли е?

— Да.

— И имаш васал от Племето на име Кондо Киичи?

Тя кимна.

— Трябва да ги отпратиш. Засега остави другите си хора тук. Имаш ли още една жена, която да те придружи?

— Да — отвърна Каеде. — Но мисля, че Шизука не би сторила нещо, което да ти навреди — още докато говореше, си помисли: „Всъщност откъде съм толкова сигурна? Може ли наистина да имам доверие на Шизука? А на Кондо? Вече съм била свидетел на неговата безпощадност.“

— Племето ме осъди на смърт — поясни Такео. — По тази причина всеки от тях представлява опасност за мен.

— А не е ли опасно да излизаш вън от храма просто така?

Той се усмихна:

— Никога не съм позволявал някой да ме затваря и да не ме пуска навън. През нощта предпочитам да проучвам околността. Трябва да познавам терена, в случай че Отори замислят да ме нападнат през границата. Тъкмо се връщах, когато изведнъж видях Раку. И той ме позна. Чу ли го?

— Не, но знам, че той също те чака — каза тя и усети как в корема й плъзва тъга. — Всички ли желаят смъртта ти?

— Няма да успеят. Още не. Довечера ще ти обясня защо.

Тя изпита неистов копнеж да се озове в прегръдките му. Усети как тялото й се устреми към неговото. В същия момент той откликна и я пое в обятията си. Тя почувства ударите на сърцето му, устните му, които докоснаха врата й. В следващия миг той прошепна:

— Някой вече е буден. Трябва да тръгвам — тя не бе чула нищо. Такео се отдръпна нежно от нея. — До довечера — прошепна.

Каеде отправи поглед към него, дирейки очите му, с тайната надежда да потъне в сън, но Такео вече го нямаше. Не можа да сподави тревожния си вик. Нямаше и следа от него, нито в двора, нито отвъд. Чановете звъннаха рязко, сякаш раздвижени от дъха на някой, който минава под тях. Сърцето й блъскаше в гърдите. Нима току-що бе видяла неговия призрак? Сънуваше ли и ако бе така, какво щеше да завари, когато се събудеше?

— Какво търсите тук, господарке? — попита Манами с писклив от тревога глас. — Ще простинете до смърт!

Каеде се загърна по-плътно в робата си. Наистина трепереше.

— Не можах да спя — каза тя бавно. — Сънувах сън…

— Влезте вътре. Ще пратя да ви донесат чай — Манами нахлузи сандалите си и пое припряно през двора.

Покрай стрехите се стрелкаха лястовици. Конете изцвилваха от време на време, докато ги хранеха. Както и по-рано, Каеде безпогрешно разпозна пръхтенето на Раку. Въздухът бе остър, но тя усещаше и аромат на цъфнали цветчета. Сърцето й преливаше от надежда. Не беше сън. Не беше сън! Такео беше тук. След няколко часа щяха да бъдат заедно. Не искаше да влиза вътре. Искаше да остане тук, където го бе видяла, да си спомни погледа му, докосването му, уханието му.

Манами се върна. Носеше поднос с чаши и чай. Смъмри я отново и я накара да влезе в стаята. Шизука тъкмо се обличаше. Хвърли поглед към Каеде и възкликна:

— Да не сте видели Такео?

Каеде не отвърна веднага. Взе си чаша чай от Манами и отпи бавно. Знаеше, че трябва да внимава какво говори — Шизука бе от Племето, а те бяха осъдили Такео на смърт. Тя го бе уверила, че Шизука няма да му причини зло, но как можеше да е сигурна? Въпреки това установи, че не може да владее изражението си, че не може да спре да се усмихва, все едно маската се бе счупила и паднала.

— Отивам в храма… Веднага! — рече тя. — Трябва да се приготвя. Манами ще дойде с мен. Шизука, можеш да тръгнеш още днес да видиш синовете си. Вземи със себе си и Кондо…

— Ама аз мислех, че Кондо ще дойде с вас в Инуяма — възпротиви се тя. — Да ви пази…

— Промених си решението. Той идва с теб. И двамата трябва да тръгнете незабавно!

— Така е заръчал Такео, нали? — усмихна се Шизука. — Не можете да се преструвате пред мен, господарке. Знам, че сте го видели…

— Казах му, че няма да му причиниш зло — продължи Каеде. — Така ли е?

Шизука отвърна рязко:

— По-добре не ми задавайте този въпрос. Но ако не го видя, няма как да му навредя, нали? Колко време възнамерявате да останете в храма? Не забравяйте, че Араи ви очаква в Инуяма…

— Не знам, Шизука, не знам… Всичко зависи от Такео — не можа да се сдържи и продължи: — Той ми каза, че иска да се оженим. И ще го сторим.

— Не бива да правите нищо, преди да се видите с Араи — каза Шизука настоятелно. — Ако се омъжите без одобрението му, ще го засегнете. Това за него ще бъде тежко оскърбление. Не можете да си позволите да го превърнете в свой враг. Той е вашият най-силен съюзник. Ами владетелят Фудживара? Та вие сте като сгодена за него. И него ли ще уязвите?

— Не мога да се омъжа за Фудживара! — извика Каеде. — Той знае най-добре от всички, че мога да се омъжа единствено за Такео. На всички останали нося смърт. Но за Такео нося живот… И той на мен…

— Светът не е устроен по този начин — каза Шизука. — Спомнете си какво ви каза владетелката Маруяма, колко лесно всеки военачалник и воин може да смаже една жена, ако реши, че тя поставя под съмнение властта му над нея. Фудживара очаква да се ожени за вас… Възможно е вече да се е допитал до Араи и сигурно е получил благословията му. Освен това Такео е настроил всички от Племето против себе си, което значи, че няма как да оцелее. Не ме гледайте така… Мъчно ми е, че ви причинявам болка. Но го правя, защото толкова ви обичам, че не мога да премълча. Бих могла да ви се закълна, че никога няма да му навредя, но това ще е без значение — има стотици други, които ще се опитат да го сторят. Рано или късно някой от тях ще успее. Никой не може да избяга от Племето завинаги. Трябва да приемете, че това ще е съдбата му. Какво ще правите след смъртта му? Сама, без ничия помощ, без подкрепата на всички, които са били на ваша страна, но вие сте отхвърлили или оскърбили? Няма да имате и най-малка надежда за Маруяма и ще загубите даже собственото си имение Ширакава. Сестрите ви ще бъдат обречени на гибел заедно с вас. Араи е вашият върховен господар. Трябва да отидете в Инуяма и да приемете решението му, за кого да се омъжите. В противен случай ще го разгневите. Повярвайте ми, зная как разсъждава.

— Може ли Араи да попречи на настъпващата пролет? — попита Каеде. — Може ли да заповяда на снега да не се топи?

— Всички мъже предпочитат да вярват, че могат. А жените постигат своето, като подхранват тази вяра, а не като я оспорват.

— Владетелят Араи ще узнае и друго — каза Каеде глухо. — Приготвяй се. Двамата с Кондо трябва да тръгнете след час.

Тя се обърна. Сърцето й биеше лудо, вълнението преливаше от тялото й. Не можеше да мисли за нищо друго, освен да бъде заедно с Такео. Появата му, близостта му отново бяха разпалили треската в нея.

— Направо сте обезумели — рече Шизука. — Загубили сте си разсъдъка. Навличате гибел на себе си и на семейството си!

Сякаш в потвърждение на страховете на Шизука внезапно се разнесе грозен шум; къщата застена, преградите загракаха, чановете зазвъняха, когато земята се разтресе в мощен гърч.

Десета глава

Веднага щом снегът взе да се топи и размразяването започна, подобно на течаща вода плъзна мълва, че се намирам в Тераяма, че ще се опълча срещу владетелите Отори и ще предявя претенции за наследството си. И подобно на течаща вода, първо на тънка струйка, а после на талази, към храма в планината поеха воини. Имаше и такива без господари, но повечето бяха Отори, които признаваха правото ми на законен наследник на Шигеру и намираха претенциите ми за основателни. Моята история се бе превърнала в легенда и аз, изглежда, бях станал герой не само за младежите от класата на воините, но и за земеделските стопани и селяните от владението на Отори, които бяха стигнали до отчаяние след свирепата зима, увеличените данъци и безмилостните закони, наложени от Шоичи и Масахиро — чичовците на Шигеру.

Въздухът бе изпълнен със звуците на пролетта. Върбите се бяха окичили със своите златистозелени кичури. Лястовици се стрелкаха над наводнените ниви и виеха гнездата си под стрехите на храмовите постройки. Всяка нощ изпълнението на жабите се усилваше. Покрай дигите бяха нацъфтели цветя — кукуряк, лютиче и яркорозов глушник. Чапли, ибиси и жерави се връщаха към реките и вировете.

Игуменът Мацуда Шинген ми разреши да използвам всички ресурси и възможности на храма и така прекарах първите седмици на пролетта в организиране на хората, които идваха при мен, в екипирането и въоръжаването им. Ковачи и оръжейници, дошли от Ямагата и от други места, отвориха работилниците си в подножието на свещената планина. Всеки ден пристигаха нови търговци — предимно джамбази и оръжейници — и обикновено успяваха да осъществят добри продажби. Аз самият също купувах коне и оръжия. Независимо от броя на хората, с които разполагах, и въоръжението им моите главни оръжия винаги щяха да бъдат бързината и изненадата. Нямах нито времето, нито средствата да събера огромна армия от пешаци както Араи. Налагаше ми се да разчитам на малка, но подвижна конница.

Сред първите пристигнали бяха братята Мийоши — Кахей и Гемба — с които бях тренирал в Хаги. Онези дни, когато се сражавахме с дървени мечове, ми изглеждаха невъзможно далечни. Появата им означаваше много за мен, много повече, отколкото самите те подозираха, когато коленичиха и помолиха за позволение да се присъединят към мен. Това означаваше, че най-добрите от хората на Отори не бяха забравили Шигеру. Те доведоха със себе си още трийсет мъже и също толкова желани вести от Хаги.

— Шоичи и Масахиро знаят, че се готвиш да се завърнеш — каза ми Кахей. Той бе няколко години по-голям от мен и имаше известен воински опит, тъй като на четиринайсет бе участвал в битката при Яегахара. — Но не се боят особено, защото не те възприемат насериозно. Смятат, че още след първата схватка ще те разгромят и ти ще избягаш с подвита опашка… — после ми се усмихна. — Не искам да те обиждам, но са с впечатлението, че си някакъв слабак…

— Виждали са ме само като такъв — отвърнах. Спомних си Абе, васала на Ийда, който плати с живота си, задето ме бе подценил. — В известен смисъл са прави. Вярно е, че съм млад и познавам войната само на теория, но правото е на моя страна и изпълнявам волята на Шигеру.

— Хората говорят, че си Божи избраник — рече Гемба. — Казват, че си надарен със способности, които не са от този свят…

— Много добре знаем! — възкликна Кахей. — Помниш ли битката с Йошитоми? Но той смяташе, че тези способности са ти от лукавия, не от Бог.

Бях се сражавал срещу сина на Масахиро в една схватка с дървени мечове. Той бе по-добър от мен в боя с меч, но аз имах други умения, които той смяташе за измама, и ги бях използвал, за да му попреча да ме убие.

— Взели ли са ми къщата и земята? — попитах. — Чух, че възнамерявали да го сторят.

— Все още не — главно защото старият ни учител Ичиро отказва да им ги предаде. Дал им е да разберат, че няма да ги отстъпи без бой. Владетелите не изпитват особено желание да влизат в разпра с него и с оцелелите хора на Шигеру… Те са най-верните ти поддръжници.

С облекчение научих, че Ичиро е жив. Надявах се скоро да тръгне и да дойде тук в храма, където можех да го закрилям. Откакто почна топенето на снеговете, го чаках всеки ден.

— Освен това не са сигурни в отношението на гражданите — намеси се Гемба. — Сега не искат да разпалват ничие недоволство. Страхуват се от въстание.

— Винаги са предпочитали да заговорничат тайно — отбелязах.

— Те наричат това преговори — рече Кахей неприязнено. — Пробвали ли са се да преговарят с теб?

— Нямам никакви вести от тях. Освен това няма нищо за преговаряне. Те са виновни за смъртта на Шигеру. Опитаха се да го убият в собствената му къща и като не успяха, го предадоха на Ийда. Не мога да се споразумея с тях, дори и да го предложат…

— Какво си намислил? Как ще действаш? — попита Кахей, присвивайки очи.

— Няма начин да атакувам Отори в Хаги. Изискват се много повече средства и възможности от тези, с които разполагам. Мисля, че трябва да се обърна към Араи… но няма да правя нищо, преди да дойде Ичиро. Той каза, че ще пристигне, щом пътят се изчисти.

— Изпрати ни в Инуяма — предложи Кахей. — Сестрата на майка ни е омъжена за един от васалите на Араи. Можем да установим дали зимата е променила отношението му към теб.

— Когато му дойде времето, ще го сторя — обещах, радостен, че разполагам с възможност да подходя към Араи по заобиколен начин. Не споделих с тях, нито с другиго, решението, което вече бях взел — първо да отида при Каеде, където и да се намираше, и да се оженя за нея, да получа чрез брака ни власт върху земите на Ширакава и Маруяма и така да стоя на по-различни позиции пред Араи. Стига тя все още да ме искаше и да не се бе омъжила…

С всеки следващ пролетен ден неспокойствието ми нарастваше. Времето бе непостоянно — един ден слънчево, друг — мразовито и ветровито. Сливите цъфнаха насред градушка. Дори когато вишневите дръвчета напъпиха, все още беше студено. Но вече навсякъде личаха признаците на настъпващата пролет и най-вече, изглежда, в собствената ми кръв. Подчиненият на строга дисциплина живот през току-що отминалата зима ме бе направил по-издръжлив от всякога — физически и умствено. Обучението на Мацуда, несъмнената му привързаност към мен, съзнанието, че съм потомък на клана Отори — всичко това ми бе вдъхнало нов вид увереност и самочувствие. Вече не се терзаех толкова от мисли за раздвоената си природа, от противоречиви чувства за дълг и вярност. Не давах външен израз на безпокойството, което все повече ме терзаеше. Учех се да не показвам нищо, да не се издавам по никакъв начин. Ала нощем мислите ми се устремяваха към Каеде, последвани от мощно желание. Копнеех за нея, страхувах се, че може да се е омъжила за друг и да съм я загубил завинаги. Когато не можех да спя, се измъквах от стаята и напусках храма, изследвах околността и понякога стигах чак до Ямагата. Часовете в медитация, учене и тренировки бяха усъвършенствали всичките ми умения и не се боях, че някой може да ме разкрие.

С Макото се виждахме всеки ден, за да учим заедно, но по негласно споразумение не се докосвахме. Приятелството ни бе преминало на друго ниво, което, чувствах, щеше да продължи до края на живота ни. Не спях и с жени. Те не се допускаха в храма, а опасенията, че може да ме убият, ме държаха далеч от публичните домове; освен това не исках да създам още едно дете. Често мислех за Юки. Не можах да устоя и минах покрай дома на родителите й в една безлунна нощ в края на втория месец. Цветовете на цъфналото сливово дръвче се открояваха в мрака, но в къщата не светеше и при портата имаше само един пазач. Бях чул, че през есента хората на Араи я били преобърнали наопаки. Сега изглеждаше опустяла. Дори мирисът на ферментиращи соеви зърна бе изчезнал.

Мислех за нашето дете. Бях сигурен, че ще е момче, отгледано и възпитано от Племето в омраза към мен и по всяка вероятност предопределено да изпълни пророчеството на сляпата старица. Това, че знаеш бъдещето, не означава, че можеш да го избегнеш — ето част от горчивата скръб на човешкия живот.

Питах се къде ли е Юки в този момент — може би в някое тайно селце на север от Мацуе; често мислех и за Кенджи, баща й. Той вероятно не бе толкова далеч, сигурно се спотайваше в някое от планинските села на Муто, без да знаеше, че тайната мрежа от скришни убежища на Племето ми е известна до последна подробност. Бях наизустил архива, оставен от Шигеру, но още не знаех какво точно щях да правя с тази информация. Можех да се възползвам от нея, за да си купя опрощението на Араи, или да я използвам лично, за да унищожа тайната организация, която ме бе осъдила на смърт.

Преди много време Кенджи се бе заклел да ме закриля до края на дните ми. Аз зачеркнах това негово обещание като част от нечестната му природа и не му бях простил за ролята му в предателството на Шигеру. Но в същото време си давах сметка, че без него нямаше да успея да осъществя отмъщението си, и не можех да забравя, че същата нощ той ме бе последвал обратно в крепостта. Ако можех да избирам нечия помощ, щеше да е неговата, но не смятах, че някога би се опълчил срещу решенията на Племето. Срещнехме ли се, щяхме да сме като врагове — всеки от нас дирейки възможност да отнеме живота на другия.

Веднъж, както се прибирах призори, чух забързано дишане на животно и изненадах на пътеката вълк. Той можеше да ме подуши, но не ме виждаше. А аз се бях приближил достатъчно, за да различа ярката козина зад ушите му, да усетя дъха му. Той оголи зъби от страх, отстъпи, обърна се и потъна в храстите. Чух го как спира и души отново с обоняние, остро като моя слух. Нашите светове на сетивата се застъпваха — моят бе по-силният в чуването, а неговият — в обонянието. Запитах се какво ли би било да влезеш в дивия и самотен свят на вълка. В Племето ме знаеха като Кучето, но аз предпочитах да се виждам в мислите си като този вълк, без повече да съм нечия собственост.

После настъпи утрото. Беше в края на третия месец, когато вишните всеки миг щяха да разцъфтят. Когато небето просветля, вървях нагоре по стръмната пътека, вперил поглед в планинските върхове, които изгряващото слънце обагряше в розово. И тогава зърнах моя Раку. Беше сред десетина непознати коне, завързани пред странноприемницата. Сякаш никой вътре още не се бе събудил, макар че отсреща през двора чух да се отваря врата. Погледът ми се зарея над конете и в същия миг Раку обърна глава, видя ме и изцвили радостно.

Бях го оставил като дар на Каеде. Той бе единствената ми собственост, останала след падането на Инуяма. Възможно ли бе тя да го е продала или да го е подарила на някого? Или щом той бе тук, значеше, че и тя е наблизо?

Между конюшните и помещенията за гости в странноприемницата имаше малък вътрешен двор с борове и каменни фенери. Влязох вътре. Знаех, че има още някой наоколо, чувах нечие дишане зад капаците на прозорците. Отправих се към верандата, тласкан от неистово желание да разбера дали е Каеде, и в същото време сигурен, че в следващия момент ще я видя.

Беше даже по-прекрасна, отколкото си я спомнях. След болестта бе станала по-слаба и крехка, което подчертаваше изящните й черти, нежността на китките и врата й. Сърцето ми биеше така, че заглушаваше околния свят. После, осъзнавайки, че за миг ще останем сами, преди обитателите на странноприемницата да се събудят, излязох от прикритието си и коленичих пред нея.

Твърде скоро след това чух, че жените в стаята почват да се надигат. Станах невидим и се отдалечих безшумно. Чух как Каеде ахна слисана, и си дадох сметка, че още не бях й казал за уменията ми като потомък на Племето. Имахме да си говорим за толкова неща — дали някога щяхме да разполагаме с достатъчно време? Когато минах под чановете, те звъннаха. Видях, че конят ми ме търси, но без да може да ме види. После възвърнах реалните си очертания. Крачех нагоре по хълма, преливайки от жизненост и радост, все едно бях изпил някаква вълшебна отвара.

Както всеки ден, отидох в гробищата при храма и коленичих пред гроба на Шигеру. В този ранен час под кедрите беше пусто и сумрачно. Слънцето докосваше короните им; отвъд долината мъглата се стелеше по склоновете и върховете, сякаш плуваха в пяна.

Водопадът струеше в неспирен ромон, съпроводен от тихото бълбукане на водата, която течеше през канали и тръби към езерцата и водохранилищата в градината. Чувах монасите, отдадени на молитва, напевния ритъм на сутрите, внезапния ясен звън на храмова камбана. Радвах се, че Шигеру почива тук, в това място на мир и покой. Обърнах се към неговия дух и го помолих за сила и мъдрост. Казах му онова, което той без съмнение вече знаеше — че възнамерявам да изпълня последната му воля. И най-вече — че ще се оженя за Ширакава Каеде.

Внезапно земята се разтърси. Бях обладан от сигурност, че постъпвам правилно, но и от чувството за неотложност. Трябваше да се венчаем незабавно.

Промяна в мелодията на водата ме накара да се обърна. В голямото изкуствено езеро, току на повърхността, се мятаха и биеха с опашки шарани — искряща рогозка от червено и златно. Вперил поглед в тях със спокойно и ведро лице, Макото ги хранеше.

Червено и златно изпълниха очите ми — цветовете на сполуката, цветовете на женитбата.

Той видя, че го гледам, и извика:

— Къде беше? Пропусна закуската.

— Ще хапна по-късно — изправих се и тръгнах към него. Не можех да сдържам вълнението си. — Владетелката Ширакава е тук. Ще отидеш ли с Кахей да я съпроводиш до женското помещение за гости?

Той хвърли последната шепа просо във водата.

— Ще кажа на Кахей, но предпочитам да не ходя. Не искам да й напомням за болката, която й причиних.

— Може би си прав. Да, кажи на Кахей. Нека я доведат тук преди пладне.

— Защо е дошла? — попита Макото, хвърляйки ми кос поглед.

— На поклонение, да изрази благодарността си за оздравяването си. Но сега, когато вече е тук, възнамерявам да се оженя за нея.

— Просто ей така? — засмя се той невесело.

— Защо не?

— Опитът ми по отношение на браковете е твърде ограничен, но смятам, че при такива важни фамилии, като Ширакава, или ако се стигне дотам — Отори, е нужно съгласие, владетелите на клана трябва да заявят одобрението си.

— Аз съм владетелят в моя клан и заявявам своето съгласие — отвърнах шеговито, чувствайки, че той създава излишни проблеми.

— Твоят случай е малко по-различен. Но на кого се подчинява владетелката Ширакава? Семейството й може да има други планове за нея…

— Тя няма семейство — усетих, че почвам да се дразня.

— Не се дръж като глупак, Такео. Всички имат семейство, особено неомъжените момичета, които са наследници на големи владения…

— Аз имам и законното право, и моралното задължение да се оженя за нея, тъй като тя е била годеница на моя осиновител — в тона ми вече звучеше яд. — Шигеру недвусмислено изрази волята си да го сторя!

— Не се дразни — каза той, след като замълча за момент. — Знам какво изпитваш към нея. Казвам само онова, което ще чуеш от всекиго.

— И тя ме обича!

— Любовта няма нищо общо с брака — той поклати глава и ме изгледа така, все едно бях дете.

— Нищо не е в състояние да ме спре! Тя е тук. Няма повече да допусна да си отиде от мен. Ще се оженим още тази седмица.

Заби храмовата камбана. Един от по-възрастните монаси пое през градината, като ни гледаше неодобрително. Докато си разменяхме реплики, Макото говореше с приглушен глас, но моят тон бе висок и настъпателен.

— Трябва да отивам на медитация — каза той. — Може би и за теб ще е по-добре. Помисли, преди да пристъпиш към действие.

— Вече съм решил. Ти отивай да медитираш! Аз ще кажа на Кахей. И после ще говоря с игумена.

Времето, в което обикновено ходех при него всяка сутрин за два часа упражнения по бой с меч, вече минаваше. Побързах да намеря братята Мийоши и успях да ги настигна надолу по хълма. Бяха тръгнали да говорят с оръжейника.

— Владетелката Ширакава? — попита Кахей. — Безопасно ли е да я доближим?

— Защо го казваш? — попитах аз.

— Не се обиждай, Такео, но всички знаят легендата за нея. Тя носи смърт на мъжете.

— Само ако я пожелаят — добави Гемба, видя изражението ми и продължи: — Така говорят хората!

— Била толкова красива, казват, че видиш ли я, нямало как да не я пожелаеш — Кахей доби мрачно изражение. — Пращаш ни на сигурна смърт.

Нямах настроение за цирковете им, но думите им показваха още по-ясно колко важно бе да се оженим. Каеде бе казала, че е в безопасност единствено с мен, и вече разбирах защо. Единствено бракът й с мен щеше да я спаси от проклятието, което тегнеше над нея. Бях сигурен, че никога няма да представлява опасност за мен. Други мъже, които я бяха пожелавали, вече не бяха между живите, но аз бях слял тялото си с нейното и бях жив.

Нямах намерение да обяснявам всичко това на братята Мийоши.

— Доведете я в женските помещения за посетители колкото се може по-скоро — отсякох. — Погрижете се да не я съпровожда никой от хората й. Кондо Киичи и Муто Шизука да заминат още днес. Тя ще води със себе си само една прислужничка. Отнасяйте се към тях с най-голяма вежливост. Кажете й, че ще отида при нея след часа за обяд.

— Такео наистина е смелчага! — измърмори Гемба.

— Госпожица Ширакава още тази седмица ще стане моя съпруга.

Това ги стресна. Видяха, че съм сериозен, и си замълчаха. Поклониха се официално и безмълвно поеха към стражницата, откъдето взеха със себе си още петима-шестима мъже. Вече отвъд портата пуснаха още няколко шеги по мой адрес, без да осъзнават, че ги чувам. Помислих си да ги догоня и добре да ги подредя, но вече бях закъснял за срещата с игумена.

Заслушан в смеха им, който заглъхваше надолу по склона, поех бързо към главната постройка на храма, където се провеждаха тренировките ни. Мацуда вече беше там, облечен в монашеската си роба. Аз все още бях с грубите одежди, които бях носил през нощните си митарства — разновидност на черната униформа на Племето: панталони до коленете, гамаши и ботуши с обособен палец, удобни както за бой с меч, така и за катерене по зидове и тичане по покриви.

Мацуда изобщо не изглеждаше затруднен от дългите поли и широките ръкави на робата си. Обикновено приключвахме тренировките така: аз — задъхан и облян в пот, а той — благ и спретнат, все едно бе прекарал тези два часа в молитви.

Коленичих пред него, за да се извиня за закъснението си. Той ме огледа с насмешливо изражение, но не каза нищо, а само посочи с глава към бойната тояга. Взех я от стойката. Беше тъмна на цвят, почти черна, по-дълга от Джато и много по-тежка. Откакто тренирах с нея ежедневно, мускулите на китките и ръцете ми бяха станали по-здрави и гъвкави и най-накрая, изглежда, бях преодолял травмата, която Акио ми бе причинил в Инуяма. Първоначално тоягата беше като твърдоглав кон, който отказва да захапе юздечката; постепенно се бях научил да я владея, докато вече можех да я управлявам така сръчно, както чифт пръчици за хранене.

В тренировката тази прецизност бе също толкова необходима, колкото и в истинския бой, тъй като едно погрешно движение можеше да пукне череп или да строши гръдна кост. Не разполагахме с достатъчно хора, за да рискуваме да се убиваме или да се нараняваме по време на упражнение.

Щом вдигнах тоягата в готовност за бой, усетих, че ме залива вълна от умора. Почти не бях спал предишната нощ и не бях ял от последната вечеря. Тогава си помислих за Каеде, представих си я така, както я бях видял по-рано — коленичила на верандата. Силите ми се възвърнаха. В тази част от секундата осъзнах колко съвършено необходима бе тя за мен.

Обикновено не бях равностоен партньор на Мацуда. Но нещо ме бе променило, бе обединило всички елементи от обучението ми и ги бе сляло в едно цяло — някакъв твърд, неразрушим дух избликна от сърцевината на съществото ми и се вля в ръката, която стискаше меча. За първи път си дадох сметка, че съм четирийсет години по-млад от Мацуда. Видях възрастта и уязвимостта му. Проумях, че зависи от моята пощада.

Отказах се от атаката си и отпуснах тоягата. В този момент неговата намери незащитеното място и ме уцели отстрани по врата с удар, който ме замая. За щастие не го стори с всичка сила. Обичайно ясните му очи сега пламтяха от неподправен гняв.

— Това да ти е за урок — изръмжа той. — Първо, да не закъсняваш и, второ, да не си позволяваш мекушавост, докато се биеш! — отворих уста да кажа нещо, но той отсече: — Не спори! Първо ми даваш някакъв знак, че не си губя времето с теб, а после се отказваш. Защо? Не защото си ме съжалил, надявам се? — аз поклатих глава. Той въздъхна: — Не можеш да ме заблудиш. Видях го в очите ти. Видях момъка, който дойде тук миналата година и бе затрогнат от Сешу. Това ли искаш да бъдеш? Художник? Тогава ти казах, че можеш да се върнеш тук, да учиш и да рисуваш… това ли искаш?

Не бях склонен да отговоря, но той настоя с поглед и аз отроних:

— Част от мен може да го пожелае, но още е рано. Първо трябва да изпълня волята на Шигеру.

— Сигурен ли си? Ще се посветиш ли на това с цялото си сърце?

Чух, че тонът му е съвършено сериозен, и отвърнах по същия начин:

— Да.

— Ще водиш много мъже в битка, някои от тях ще изпращаш на сигурна смърт. Убеден ли си, че си готов? Ако имаш някаква слабост, Такео, тя е именно тази — твърде жалостив си. Онова, от което се нуждае един воин, е много повече от изблик на безпощадност или на гняв. Мнозина ще умрат, докато те следват, ти самият ще отнемеш живота на десетки хора. Тръгнеш ли по тази пътека, трябва да я следваш докрай. Не можеш да спираш атаката си или да сваляш защитата си, защото си изпитал съжаление към своя противник.

Усетих как лицето ми пламва.

— Няма да се повтори. Не исках да ви обидя. Простете.

— Ще ти простя, ако повториш това движение и го изпълниш докрай!

Той зае изходно положение, като ме гледаше право в очите. Нямах опасения да срещна погледа му — той не бе подвластен на съня на Кикута, а и аз никога не го бях пробвал върху него. Не бях прибягвал до невидимост или до второто си аз, макар че понякога, в разгара на битката, усещах как фалшивият ми образ почва да се изплъзва.

Тоягата му разсичаше въздуха като светкавица. Престанах да мисля за друго, съсредоточих се върху противника си и движението на оръжието, върху пода под нозете ни и пространството около нас, което запълвахме почти като в танц. Още два пъти стигах до момента, в който съзирах превъзходството си над него, и не се поколебах да се възползвам, завършвайки движението докрай.

Когато свършихме, дори Мацуда лъщеше от пот, макар и леко. Докато триехме лицата си с пешкирите, които ни бе донесъл Норио, игуменът каза:

— Не мислех, че от теб може да излезе добър боец с меч, но ти се справи по-добре, отколкото очаквах. Когато се съсредоточиш, не си зле, даже никак… — онемях от тази похвала. Той се засмя: — Не се възгордявай. Ще се видим следобед. Надявам се, че си готов с проучването на военните стратегии?

— Да, отче. Но има нещо друго, за което трябва да говоря с вас.

— Нещо за владетелката Ширакава?

— Как разбрахте?

— Вече чух, че пристига на посещение в храма. За нас това е голяма чест. По-късно през деня ще отида да я видя.

Изреченото звучеше като небрежен разговор за обикновен гост, но вече познавах Мацуда твърде добре — той не правеше нищо просто така. Опасявах се, че ще има същите възражения относно брака ми с Каеде, които бе изразил Макото, но рано или късно бях длъжен да го уведомя за намеренията си. Всичко това просветна в главата ми за миг, след което ми хрумна, че ако трябва да подиря нечие позволение, то това е неговото.

Паднах на колене и рекох:

— Искам да се оженя за владетелката Ширакава. Може ли да получа благословията ви и възможно ли е церемонията да се извърши тук?

— Това ли е причината, която я води в храма? Има ли разрешение от своето семейство?

— Не, дошла е с друга цел, иска да се поклони в израз на благодарност за оздравяването си. Но това бе едно от последните нареждания на владетеля Шигеру към мен… да се оженя за нея… и сега съдбата ми я води… — долових в гласа си умолителна нотка.

Игуменът също я чу. Усмихна се и каза:

— Проблемът не е от твоя страна, Такео, тъй като ти трябва да сториш точно това. Но тя не може да се омъжи без одобрението на своя клан, на владетеля Араи… Имай търпение, поискай разрешението му. Миналата година той се отнасяше благосклонно към този брак. Имаме всички основания да смятаме, че все още мисли така.

— Може да ме убият всеки момент! — възкликнах. — Нямам време да бъда търпелив! А има и друг, който иска да се ожени аз нея.

— Сгодени ли са?

— Официално — не. Но очевидно той очаква бракът да се състои. Благородник е, имението му е до нейното.

— Фудживара…

— Познавате ли го?

— Знам кой е. Всички го знаят освен полуграмотните като теб. Това е много подходящ съюз. Именията ще се слеят, синът на Фудживара ще наследи и двете и което е по-важно, тъй като Фудживара почти със сигурност ще се върне в столицата, при това скоро — Араи ще разполага с приятел в двора на императора.

— Нищо подобно няма да стане, защото тя ще стане моя съпруга, и то преди края на седмицата!

— Двамата заедно ще те смажат — беше вперил очи в лицето ми.

— Не и ако Араи смята, че мога да му помогна да унищожи Племето. А когато сключим брак, незабавно ще се преместим в Маруяма. Господарката Ширакава е законна наследница на владението, както и на собствеността на баща си. Това ще ми предостави средствата, от които се нуждая, за да се изправя срещу Отори.

— Като стратегия не е зле — рече Мацуда. — Но е твърде рисковано, тъй като може да настроиш Араи срещу себе си. Според мен по-добре е да му служиш известно време и да усвоиш изкуството на войната. А и не ти трябва да се сдобиваш с враг като Фудживара. Този ход, колкото и да е дързък, може напълно да съсипе надеждите ти. Не бих искал да стана свидетел на това. Държа да видя изпълнена волята на Шигеру. Струва ли си риска?

— Нищо няма да ми попречи да се оженя за нея — заявих приглушено, но твърдо.

— Ти си влюбен. Не позволявай това да повлияе на преценката ти.

— Не е просто любов. Тя е моят живот и аз съм нейният.

Той въздъхна:

— На определена възраст всички мислим така за една или друга жена. Повярвай ми, това е преходно…

— Отори Шигеру и Маруяма Наоми са се обичали силно години наред — посмях да заявя аз.

— Е, да, сигурно има някаква лудост в кръвта на Отори — отвърна той рязко, но изражението му се смекчи и погледът му стана замислен. — Истина е — рече той накрая. — Тяхната любов просъществува до смъртта им. И озаряваше всичките им планове и надежди. Ако се бяха оженили и бяха осъществили съюза, за който мечтаеха, обединявайки Средната провинция и Запада, кой знае какво биха постигнали… — той се пресегна и ме потупа по рамото. — Като че ли техните духове сега жадуват втори шанс чрез теб и владетелката Ширакава. Съгласен съм, че имението Маруяма би било идеалната база за начинанията ти. Само заради това… и заради паметта на мъртвите ще дам съгласието си за този брак. Можеш да се заемеш с нужната подготовка.

— Никога не съм присъствал на сватба — признах, след като се поклоних доземи с признателност. — Какво трябва да се направи?

— Жената, която придружава Каеде, ще знае. Питай нея. Надявам се, че не ме е обзела старческа сенилност…

Наближаваше време за обяд. Отидох да се измия и да се преоблека. Премених се грижливо с една от другите копринени роби с герба на Отори на гърба, които бях получил, когато пристигнах в Тераяма след дългия поход през снега. Ядох разсеяно, без да усещам вкуса на храната, наострил слух за пристигането на Каеде. Накрая чух гласа на Кахей пред столовата. Викнах го и той дойде при мен.

— Владетелката Ширакава е в женското помещение за гости — рече той. — От Хаги пристигнаха още петдесет души. Ще ги разквартируваме в селото. Гемба го урежда…

— Ще се срещна с тях довечера — казах, въодушевен от двете новини.

Оставих го да яде и се върнах в стаята си, където коленичих при писалището и извадих свитъците, които игуменът ми бе казал да прочета. Имах чувството, че ще умра от нетърпение, докато видя Каеде отново, но постепенно изкуството на войната ме погълна — разказите за спечелени и загубени битки, разборът на стратегия и тактика, ролите, изпълнявани от Земята и Небето. Задачата, която ми бе поставил, бе как да бъде превзет град Ямагата. Решението трябваше да бъде само теоретично, нищо повече; Ямагата все още се управляваше от Араи чрез неговия временен губернатор, макар че пристигаха сведения, според които Отори планирали да си върнат града — тяхна бивша собственост — и затова събирали армия на южната си граница близо до Цувано. Намерението на Мацуда бе да осъществи връзка с Араи от мое име и да ни помири, след което аз да служа на Араи, докато уреждам въпроса с наследството си от клана Отори. Сега обаче си дадох ясна сметка, че ако рискувам отново да предизвикам негодуванието на Араи, женейки се за Каеде, може да ми се наложи да превзема Ямагата незабавно. Това придаде известен практически смисъл на изучаваните от мен стратегии.

Познавах града толкова добре; бях изследвал всяка негова улица; бях се качвал в крепостта. Познавах и терена наоколо, планините, долините, хълмовете и реките. Главният ми проблем беше, че хората под мое командване бяха твърде малко — не повече от хиляда. Ямагата бе процъфтяващ град, но зимата бе тежка за всички. Ако нападнех в началото на пролетта, дали крепостта щеше да издържи на една продължителна обсада? Дали дипломацията щеше да доведе до капитулация там, където силата щеше да се окаже безрезултатна? Какви преимущества имах пред защитниците?

Докато разсъждавах над тези проблеми, мислите ми се насочиха към Джо-Ан, низвергнатия. Бях казал, че ще го потърся през пролетта, но все още не бях сигурен дали исках. Никога нямаше да забравя жадния, страстен поглед в очите му, в очите на лодкаря и на останалите отритнати от обществото. „Той е твоят човек сега, бе казал Джо-Ан за лодкаря. Както и всички ние.“ Бих ли могъл да включа низвергнати в своята армия или пък земеделските стопани, които всеки ден идваха да се помолят и да оставят приношения при гроба на Шигеру? Не се съмнявах, че можех да разчитам на тези хора, ако ги приемех. Но така ли действаше воинската класа? Не бях чел за битки, в които са се сражавали селяни. Обикновено те стояха далеч от сраженията, мразейки еднакво и двете страни, а после безпристрастно ограбваха мъртвите.

Както често се случваше, пред погледа ми изплува лицето на стопанина, когото бях убил в тайната му нива на хълма зад Мацуе. Чух отново вика му: „Владетелю Шигеру!“ Повече от всичко друго исках да постигна покой за духа му. Но той ми напомни също за смелостта и решимостта на другарите си — резерв, който в момента отиваше нахалост. Ако го използвах, дали духът на убития щеше да престане да ме преследва?

Земеделците в земите на Отори както в настоящите им владения около Хаги, така и в отстъпените на Тохан, обичаха Шигеру. Те вече се бяха вдигали на бунт, изпълнени с гняв след смъртта му. Вярвах, че ще подкрепят и мен, но се страхувах, че ако ги използвам, това ще отслаби верността на собствените ми воини.

Върнах се пак към задачата за превземането на Ямагата — ако можех да се отърва от временния лейтенант, когото Араи бе назначил в крепостта, съществуваше много по-голяма вероятност градът да падне и без продължителна обсада. Онова, от което се нуждаех, бе наемен убиец, на когото можех да имам доверие. По признания на Племето аз бях единственият човек, който бе успял да се изкатери съвсем сам в крепостта на Ямагата, но подобно действие в качеството ми на главнокомандващ вече не изглеждаше добър замисъл. Мислите ми взеха някак да се реят, което ми напомни, че почти не бях спал предишната нощ. Запитах се дали не бих могъл да подготвям млади момчета и момичета по почина на Племето. Дори да не притежаваха вродени дарби, постигнатото от мен в значителна степен бе въпрос на обучение. Виждах всички преимущества на една мрежа от шпиони. Дали пък нямаше да има и някои недоволни членове на Племето, които можеха да бъдат убедени да ми служат? На този етап изоставих тази идея, но по-късно щях да се върна към нея.

Навън се постопли, а времето почна да тече още по-бавно. Събудени от зимния им сън, край прозорците забръмчаха мухи. Чух първото коприварче, което се обаждаше от гората, крилата на стрелкащите се лястовици и потракването на човчиците им, докато ловяха насекоми. Край мен ромоляха звуците на храма — стъпки на нозе, шумолене на роби, припяване, което ту се усилваше, ту заглъхваше, внезапен ясен звън на камбана.

От юг полъхваше лек ветрец, изпълнен с благоуханията на пролетта. До седмица двамата с Каеде щяхме да бъдем женени. Животът се надигаше край мен, обгръщаше ме със своята сила и енергия. А коленичил тук, аз се бях вглъбил в теорията на войната.

И когато с Каеде се срещнахме същата вечер, не разговаряхме за любов, а за стратегия. Нямахме нужда да говорим за любов; щяхме да сключим брак, да станем съпруг и съпруга. Но ако искахме да живеем достатъчно дълго, за да имаме деца, трябваше да действаме бързо за обединяване на силите си.

Съобщението на Макото, че тя събира армия, се оказа истина. От жена ми наистина щеше да излезе страховит съюзник! Тя се съгласи с мен, че трябва незабавно да отидем в Маруяма, и ми разказа за срещата си със Сугита Харуки през есента. Той очакваше вести от нея и тя предложи да пратим неколцина от хората й при него, за да го уведомят за намеренията ни. Съгласих се и предложих Гемба, по-младият от братята Мийоши, да отиде с тях. Не изпратихме никакво съобщение до Инуяма. Колкото по-малко знаеше Араи за плановете ни, толкова по-добре.

— Шизука каза, че нашият брак ще го вбеси — рече Каеде.

Предполагах, че бе права. Трябваше да постъпим по-разумно. Трябваше да проявим търпение. Вероятно ако се бяхме обърнали към Араи по съответния ред, чрез лелята на Кахей или чрез Мацуда, или даже чрез Сугита, той щеше да вземе решение в наша полза. Но и двамата бяхме обладани от неистово чувство за неотложност, знаейки колко кратък можеше да се окаже животът ни. И така, няколко дни по-късно се оженихме пред светилището, в сенките на дърветата около гроба на Шигеру, в съответствие с волята му, но против всички закони на нашата класа. Единственото ни оправдание бе, че и двамата не бяхме получили типичното за класата ни възпитание. И двамата бяхме избегнали по различни причини строгото обучение на повечето деца на воини в подчинение. Това ни даваше свободата да действаме според желанията си, но старейшините на класата ни щяха да ни накарат да си платим за това.

Времето бе все така топло под влиянието на южния вятър. На сватбения ни ден вишните цъфнаха — феерия от розово и бяло. Хората на Каеде бяха получили разрешение да се присъединят към моите и най-висшият по ранг сред тях, Амано Тензо, говореше като неин представител и от името на клана Ширакава.

Когато Каеде бе изведена от пазителката на светилището пременена в пищни червени и бели одежди, които Манами по някакъв начин бе успяла да й намери, тя изглеждаше красива като в безвремие, сякаш бе свято същество. Аз се нарекох Отори Такео и назовах Шигеру и клана Отори като мои предци. Разменихме си ритуалните чаши вино, три пъти по три, и когато свещените клонки бяха поднесени, внезапен пристъп на вятъра ни обсипа със снежен вихър от цветчета.

Може да е изглеждало като смразяваща поличба, но онази нощ след пиршеството и празненствата, когато накрая се озовахме сами, не мислехме за никакви предзнаменования. В Инуяма се бяхме любили, обладани от диво отчаяние, в очакване да умрем преди утрото. Сега обаче, в сигурното убежище на Тераяма, имахме време да изследваме телата си, да се отдадем един другиму, да си дарим взаимно наслада спокойно и без да бързаме… а и Юки добре ме бе обучила в изкуството на любовта.

Разговаряхме за живота си, след като се бяхме разделили, особено за детето. Разсъждавахме за душата му, запратена отново в кръговрата на живота и смъртта, помолихме се за нея. Аз разказах на Каеде за посещението си в Хаги и за бягството си през снежната пустош. Не й разправих за Юки, но и тя запази някои неща в тайна, тъй като, макар че ми спомена за владетеля Фудживара, не се впусна в подробности, като например споразумението, което бяха сключили. Знаех, че й е дал много пари и храна, и това ме разтревожи, тъй като ме накара да смятам, че неговите възгледи за брака са по-широки от нейните. Усетих да ме полазват леки тръпки, които може и да са били предупреждение, но тогава загърбих тази мисъл, защото не исках нищо да помрачава радостта ми.

Събудих се на разсъмване и я намерих да спи в обятията ми. Кожата й беше бяла, копринена под пръстите ми, топла и в същото време прохладна. Косите й, тъй дълги и гъсти, че ни покриваха като шал, ухаеха на жасмин. Бях мислил за нея като за недостижимо цвете високо в планината, но тя беше тук, беше моя. Клепачите ме засмъдяха от нахлулите в очите ми сълзи. Небето бе великодушно, божествата ме обичаха. Те ми бяха дали Каеде!

Няколко дни небето продължи да ни се усмихва, дарявайки ни с ласкаво пролетно време и слънце. Всички в храма изглеждаха щастливи заради нас — от Манами, която сияеше от радост, когато ни донесе чай първата сутрин, до игумена, който възобнови уроците ни, като ме дразнеше безмилостно, щом ме хванеше да се прозявам. Десетки люде се качваха в планината да носят дарове и да ни пожелават всичко най-хубаво точно както биха направили хората в Мино.

Само отношението на Макото бе по-различно.

— Отдай се на щастието си — каза ми той. — Радвам се за теб, повярвай ми, но се страхувам, че няма да е за дълго.

Вече го знаех, бях го научил от Шигеру. „Смъртта настъпва внезапно и животът е крехък и кратък, беше ми казал той в деня след като ми бе спасил живота в Мино. Никой не може да промени това нито с молитви, нито със заклинания.“ Точно тази крехкост на живота го правеше тъй драгоценен.

Затова и щастието ни беше толкова огромно и наситено — непрестанно осъзнавахме колко мимолетно може да се окаже.

Вишневите цветчета вече окапваха, дните нарастваха, наближаваше краят на сезона. Зимата на подготовката бе свършила; пролетта си отиваше, за да отстъпи място на лятото, а лятото бе сезонът на войната. Предстояха ни пет битки. Четири победи и едно поражение.

Благодарности

Бих желала да благодаря на Asialink Foundation и на всички мои приятели от Япония и Австралия, които ми помогнаха в проучванията и написването на „Клана Отори“.

Специално за „Пророчеството“ бих искала да благодаря на Сугияма Казуко за калиграфия и на Саймън Хигинс за неговите съвети относно бойните изкуства.

Лиан Хърн

Информация за текста

Lian Hearn

Grass for His Pillow, 2003

Издание:

Лиан Хърн. Пророчеството

Серия Кланът Отори, №2

Австралийска, първо издание

Редактор: Милена Трандева

Коректор: Юлия Шопова

Технически редактор: Станислав Иванов

ИК „Труд“, 2006 г.

ISBN 10: 954-528-636-9

ISBN 13: 978-954-528-636-0

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/21267

Последна корекция: 2 септември 2011 в 19:38

1

Японски поет (669–733), чието творчество е силно повлияно от учението на Конфуций. — Б.пр.

2

Тъмен шрифт — главни герои.

3

(1, 2, 3) — герои, които се появяват за първи път в първа, втора или трета част на трилогията.

4

(п.) — герои, починали преди началото на действието в Първа книга.

5

Сешу (Сешу, Сесю) — псевдоним на Тойо Ода (1420–1506), японски дзенбудистки монах и художник, корифей на пейзажистката школа, ученик на големия майстор Теншо Шубун, но многократно надминал славата на учителя си. — Б.пр.

6

От 13,00 до 15,00 часа. — Б.пр.

7

Драма от Зеами Мотокио (1364–1443), в която главно действащо лице е призракът на едноименния герой Ацумори, който се сдобрява със своя убиец Ренсей. — Б.пр.

8

Вид дърво с китайски произход, разпространено предимно в Източна Азия, високо ценено заради меката и леснообработваема дървесина. — Б.пр.

9

Един от най-големите герои в японския фолклор със затрогваща трагична съдба, пресъздадена в множество литературни и драматургични произведения. — Б.пр.

10

Пихтиеста каша от листа на японски пелин с лековити свойства при изгарянето й върху кожата. — Б.пр.

11

Спарид — вид риба, смятана за деликатес; перила — вид билка от семейството на ментата. — Б.пр.

12

Вид китайски порцелан със сиво-зеленикав цвят. — Б.пр.

Content

Лиан Хърн
Пророчеството
(книга втора от "Кланът Отори")

Предговор

Кланът Отори Герои

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Благодарности

Информация за текста

1