Лиан Хърн

Възмездието

(книга трета от "Кланът Отори")

Предговор

Въпросните събития се случват в месеците след сватбата между Отори Такео и Ширакава Каеде в храма Тераяма. Бракът засилва решимостта на Каеде да наследи владението Маруяма и да предостави на Такео средствата, които са му необходими, за да осъществи отмъщението за смъртта на своя осиновител Шигеру и да заеме мястото си като глава на клана Отори. Този брак обаче разпалва гнева на Араи Дайичи — военачалника, който понастоящем управлява по-голямата част от Трите провинции, и нанася жестоко оскърбление на владетеля Фудживара — благородника, който смята Каеде за своя годеница.

Предходната зима Такео, преследван от истинските си роднини, намира убежище в Тераяма, където му е предоставен подробен архив за дейността на Племето, воден години наред от Шигеру. Игуменът на манастира му предава и Джато — меча на Отори. По пътя към храма Такео минава през много премеждия, които застрашават дори живота му, но го спасява низвергнатият Джо-Ан — член на забранената секта на Скритите. Джо-Ан отвежда младия Отори в тайно планинско светилище, за да чуе пророчеството на една свята жена, което гласи: „Във вените ти тече смесена кръвта на три рода. Роден си сред Скритите, но животът ти вече не е тайна и не ти принадлежи. Земята ще поднесе онова, което Небето желае. Земите ти ще се простират от море до море, но мирът настъпва с цената на пролятата кръв. Пет битки ще ти го донесат — четири ще спечелиш и една ще загубиш…“

И селякът в най-затънтеното село

към луната ще повдигне чело,

а пък тя — уви! — нехае кой и как

съзерцател земен страда в тоя мрак…

От незрим планински вятър тук довян

доехтява на елен призивен зов без свян.

Вейка нейде тъжен лист отронва —

спомена за лятото прогонва.

Из „Тепавицата“ (Кинута) от Дзеами[1]

Предания за фамилията Отори

Герои

Кланове

Кланът Отори (Средната провинция; главен крепостен град: Хаги):

Отори Шигеру[2] — законен наследник на клана (1)[3].

Отори Такеши — негов по-малък брат, убит от клана Тохан (п.)[4].

Отори Такео — (по рождение Томасу) негов осиновен син (1).

Отори Шигемори — баща на Шигеру, убит в битката при Яегахара (п.).

Отори Ичиро — далечен роднина, учител на Шигеру и Такео (1).

Чийо; Харука — прислужници в имението (1).

Широ — дърводелец (1).

Отори Шоичи — чичо на Шигеру, понастоящем главен владетел в клана (1).

Отори Масахиро — негов по-малък брат (1).

Отори Йошитоми — синът на Масахиро (1).

Мийоши Кахей; Мийоши Гемба — братя, приятели на Такео (1).

Мийоши Сатору — техен баща, капитан на охраната в крепостта Хаги (3).

Ендо Чикара — главен васал (3).

Терада Фумифуса — пират (3).

Терада Фумио — негов син, приятел на Такео (1).

Рьома — рибар, незаконен син на Масахиро (3).

Кланът Тохан (Източната провинция; главен крепостен град: Инуяма):

Ийда Садаму — господар на клана (1).

Ийда Нариаки — негов братовчед (3).

Андо; Абе — негови васали (1).

Владетелят Ногучи — негов съюзник (1).

Господарката Ногучи — негова съпруга (1).

Джунко — прислужница в имението Ногучи (1).

Кланът Сейшуу (съюз на няколко древни фамилии; Западната провинция; главни крепостни градове: Кумамото и Маруяма):

Араи Дайичи — военачалник (1).

Нива Сатору — васал (2).

Нива Джункей — васал (2).

Акита Цутому — васал (2).

Сонода Мицуру — племенник на Акита (2).

Маруяма Наоми — владетелка на областта Маруяма, любима на Шигеру (1).

Марико — нейна дъщеря (1).

Сачие — нейна прислужница (1).

Сугита Харуки — васал (1).

Сугита Хироши — негов племенник (3).

Сакаи Масаки — братовчед на Хироши (3).

Владетелят Ширакава (1).

Каеде — неговата най-голяма дъщеря, братовчедка на господарката Маруяма (1).

Аи; Хана — негови дъщери (2).

Аяме; Манами — прислужници в имението (2).

Акане (2).

Амано Тензо — васал на Ширакава (1).

Шоджи Кийоши — главен васал на владетеля Ширакава (1).

Племето

Фамилията Муто:

Муто Кенджи — учител на Такео, господарят (1).

Муто Шизука — племенница на Кенджи и компаньонка на Каеде (1).

Зенко; Таку — нейни синове (3).

Муто Сейко — съпруга на Кенджи (2).

Муто Юки — тяхна дъщеря (1).

Муто Юзуру — братовчед (2).

Кана; Мияби — прислужници (3).

Фамилията Кикута:

Кикута Исаму — истинският баща на Такео (п.).

Кикута Котаро — негов братовчед, господарят (1).

Кикута Госабуро — по-малък брат на Котаро (2).

Кикута Акио — техен племенник (1).

Кикута Хаджиме — борец (2).

Садако — прислужница (2).

Фамилията Курода:

Курода Шинтаро — известен наемен убиец (1).

Кондо Киичи (2).

Имаи Казуо (2).

Кудо Кейко (2).

Други

Владетелят Фудживара — благородник, прокуден от столицата и пратен в изгнание (2).

Мамору — негово протеже и компаньон (2).

Оно Риеко — негов братовчед (3).

Мурита — васал (3).

Мацуда Шинген — игумен на Тераяма (2).

Кубо Макото — монах, най-близкият приятел на Такео (1).

Джин-Емон — бандит (3).

Джиро — син на земеделец (3).

Джо-Ан — низвергнат от обществото (1).

Коне

Раку — сив, с черна грива и опашка; първият кон на Такео, впоследствие го подарява на Каеде.

Кю — черен, принадлежал на Шигеру, изчезнал в Инуяма.

Аои — черен (полубрат на Кю).

Ки — дорестият кон на Амано.

Шън — дорестият кон на Такео (много интелигентен).

Първа глава

Перото лежеше в дланта ми. Държах го внимателно, със съзнанието за неговата възраст и крехкост. Въпреки годините белотата му все още бе прозирна, а яркочервените връхчета по края — все така искрящи.

— Произхожда от крилото на свещената птица хоо[5] — обясни ми Мацуда Шинген, игуменът на храма в Тераяма. — Твоят осиновител Шигеру го е получил, когато е бил едва петнайсетгодишен — дори по-млад, отколкото си ти сега. Споменавал ли ти е за него, Такео?

Поклатих глава. Двамата с Мацуда стояхме в неговата стая в единия край на манастира, недалеч от главния двор на храма. Отвън, заглушавайки обичайните звуци на светата обител и монотонното припяване и камбаните, долиташе напрегнатият шум от подготвителни дейности и от множество хора, които пристигаха и заминаваха. Чувах Каеде, съпругата ми, зад портите да разговаря с Амано Тензо за проблемите, свързани с изхранването на армията ни по време на похода. Готвехме се да поемем към Маруяма — голямото владение в Западната провинция, на което Каеде бе законна наследница, — за да го изискаме от нейно име… и ако се наложеше, да се сражаваме за него. Откакто зимата бе свършила, към Тераяма се стичаха воини, за да се присъединят към мен, и понастоящем вече разполагах с близо хиляда души, разквартирувани в постройките на храма и в околните села, без да се броят местните земеделски стопани, които също подкрепяха делото ми.

Амано бе родом от Ширакава — наследственото имение на съпругата ми — и нейният най-доверен васал, отличен конник и опитен с всички животни. В дните непосредствено след сватбата ни Каеде и нейната помощница Манами бяха проявили значителни умения в подготовката и разпределението на храна и потреби. Обсъждаха всичко с Амано и го пращаха да предава решенията им на мъжете. Онази сутрин той пресмяташе волските коли и товарните коне, с които разполагахме. Опитах се да престана да слушам, да се съсредоточа върху онова, което ми казваше Мацуда, но бях неспокоен и изгарях от желание да потеглим.

— Имай малко търпение — рече Мацуда меко. — Това ще отнеме само минута. Какво знаеш за свещената птица?

Неохотно насочих вниманието си отново към перото в дланта си и се опитах да си припомня какво ми бе обяснил моят предишен учител Ичиро, докато живеех в къщата на владетеля Шигеру в Хаги.

— Знам, че е легендарна свещена птица, която се явява във време на справедливост и мир. И се изписва със същия йероглиф както името на моя клан — Отори.

— Правилно — усмихна се Мацуда. — Не се явява често, тъй като в днешно време справедливостта и мирът са рядкост. Но Шигеру я е видял и аз смятам, че образът й го е вдъхновил да се посвети на тези добродетели. Тогава му казах, че свещените пера са обагрени с кръв, и наистина неговата кръв, неговата смърт продължават да ни призовават към действие — както теб, така и мен.

Взрях се по-внимателно в перото. Лежеше върху белега на дясната ми длан, останал на мястото, където бях изгорил ръката си преди много време в Мино — родното ми село — в деня, когато Шигеру ми бе спасил живота. Ръката ми освен това беше белязана с правата линия на Кикута — фамилията от Племето, към която принадлежах и от която бях избягал предишната зима. Сякаш всичко — наследството ми, миналото и бъдещето ми — бе там, положено в дланта ми.

— Защо ми го показвате сега?

— Скоро потегляш на път. Прекара с нас цяла зима, учи и тренира, за да се подготвиш за изпълнението на последните нареждания, които си получил от Шигеру. Исках да споделиш неговото проникновение, да помниш, че неговата цел бе справедливостта и че тя трябва да стане и твоята.

— Никога няма да го забравя — обещах. Поклоних се почтително над перото, като го държах внимателно в двете си ръце, и го поднесох обратно на игумена.

Той го пое, поклони се над него и го постави обратно в малката полирана кутия, от която го бе извадил. Не казах нищо повече, мислейки за онова, което бе сторил за мен Шигеру. Осъзнавах, че продължавах да му бъда длъжник.

— Ичиро ми разказа за свещената птица, докато ме учеше да си пиша името — рекох накрая. — Когато миналата година се видях с него в Хаги, той ме посъветва да го чакам тук, но вече не разполагам с много време. Трябва да потеглим за Маруяма до края на седмицата — откакто се бе стопил снегът, все повече се притеснявах за своя възрастен учител, тъй като знаех, че владетелите Отори — чичовците на Шигеру — се опитваха да си присвоят къщата и земите в Хаги, които ми принадлежаха по право, а Ичиро упорито им се противопоставяше.

Тогава още не знаех, но Ичиро вече е бил мъртъв. Научих го на следния ден. Тъкмо разговарях с Амано в двора, когато долових глъч в подножието на хълма — гневни викове, тичащи нозе, тропот на копита. Звукът от устремени нагоре по склона коне бе неочакван и слисващ. Обикновено никой не идваше до храма в Тераяма, яздейки. Хората се изкачваха пеша по стръмната планинска пътека, а ако бяха твърде болни или стари, ползваха услугите на яки носачи.

Секунди по-късно ги чу и Амано. Аз вече тичах към портите на храма и давах заповеди на стражите. Те тутакси се заеха да затворят портите и да ги залостят. Мацуда бързешком прекоси двора и дойде при нас. Не носеше броня, но на пояса му висеше меч. Преди да успеем да си разменим и дума, от стражницата се разнесе предупредителен вик.

— Кой смее да язди до портите на храма? Слезте от конете и се приближете до това място на покой с нужното уважение!

Беше гласът на Кубо Макото. Един от младите монаси воини на Тераяма, през последните няколко месеца той бе станал моят най-близък приятел. Изтичах до дървената ограда от колове и се изкачих по стълбата до стражницата. Макото ми посочи с жест отверстието за наблюдение.

През процепите успях да видя четирима конници. Изкачили хълма в галоп, сега те изопнаха юздите и спряха задъханите си, пръхтящи коне. Бяха въоръжени до зъби, а на шлемовете им ясно личеше гербът на клана Отори. За момент си помислих, че може да са пратеници на Ичиро. После погледът ми падна върху кошницата, завързана към едно от седлата. Сърцето ми се вкамени. Не ми беше трудно да се досетя какво можеше да има в нея.

Конете пристъпваха нервно и се изправяха на задните си крака не само от изтощение след продължителния галоп, но и от безпокойство. Два от тях вече имаха кървави рани върху хълбоците. От тясната пътека се изсипа тълпа от гневни люде, въоръжени със сърпове и тояги. Разпознах някои от тях — бяха земеделци от близкото село. Воинът отзад се втурна към тях, размахвайки меч, и те отстъпиха леко, но без да се разпръснат, запазвайки заплашителната си стойка в плътен полукръг.

Водачът на конниците им хвърли презрителен поглед и после извика към портите с рязък глас:

— Аз съм Фува Досан от клана Отори в Хаги. Господарите Шоичи и Масахиро ме изпратиха с вест за самозванеца, наричащ себе си Отори Такео.

Макото извика в отговор:

— Ако сте мирни вестоносци, слезте от конете и приберете мечовете си. Портите ще бъдат отворени.

Вече знаех какво е съобщението им. Усещах как зад очните ми ябълки се разпалваше сляпа ярост.

— Няма нужда — отвърна Фува презрително. — Посланието ни е кратко. Предайте на така наречения Такео, че Отори отхвърлят неговите претенции. Ето как ще се разправят с него и с всеки, който дръзне да го последва.

Мъжът до него пусна юздите върху врата на коня си и отвори кошницата. Извади от нея онова, което се опасявах, че ще видя. Хванал главата на Ичиро за кока на темето, той я залюля и я метна над зида в двора на храма. Тя тупна глухо върху наболата в градината трева.

Измъкнах от пояса си Джато — меча, който бях наследил от Шигеру.

— Отворете портите! — изкрещях. — Отивам при тях.

Втурнах се надолу и с няколко скока взех стъпалата, следван от Макото. Щом портите се отвориха, воините на Отори обърнаха конете си и размахвайки мечове, ги подкараха срещу обградилата ги стена от хора. Вероятно бяха решили, че селяните няма да посмеят да ги нападнат. Дори аз се изненадах от онова, което последва. Вместо да се разделят, за да им сторят път, мъжете се хвърлиха към конете. Двама от селяните загинаха тутакси, разсечени на две от остриетата на воините, но после първият кон бе повален и ездачът му рухна насред разгневената тълпа. Другите бяха сполетени от сходна съдба. Нямаха шанс да приложат уменията си за бой с меч — бяха съборени от конете и пребити до смърт като кучета.

Макото и аз се опитахме да възпрем селяните и накрая успяхме да ги отстраним от телата. Възстановихме спокойствието само след като отсякохме главите на воините и наредихме да ги изложат на показ на храмовите порти. Известно време необузданите защитници ги обсипваха с хули, след което се оттеглиха надолу по хълма, като на висок глас редяха обещания, че ако и други посмеят да доближат храма и да оскърбят владетеля Отори Такео — Ангела на Ямагата, — ще се разправят с тях по същия начин.

Макото трепереше от ярост — и някаква друга емоция, за която искаше да разговаря с мен, — но тогава аз нямах време. Върнах се зад зидовете. Каеде бе донесла бели кърпи и вода в дървена купа. Коленичи на земята зад вишневите дръвчета и невъзмутимо уми главата. Кожата бе синкавосива, очите — полузатворени, а вратът — отсечен не чисто, а с няколко удара. При все това тя държеше главата с нежност, грижливо и ласкаво, все едно бе скъп и красив предмет.

Коленичих до нея, пресегнах се и докоснах косата. Беше прошарена, но в смъртта лицето изглеждаше по-младо, отколкото последния път, когато го бях видял, докато Ичиро все още беше жив в къщата в Хаги, печален и спохождан от призраци, при все това с волята да ми засвидетелства любов и да ми даде напътствия.

— Кой е той? — попита тихо Каеде.

— Ичиро. Беше мой учител в Хаги. И на Шигеру.

Сърцето ми бе твърде натежало, за да можех да продължа. Премигах няколко пъти, за да прогоня сълзите. Споменът за последната ни среща изплува в съзнанието ми. Щеше ми се да му бях казал повече, да му бях изразил благодарността и уважението си. Запитах се как ли бе умрял, дали смъртта му е била унизителна и мъчителна. Копнеех безжизнените очи да се отворят, безкръвните устни да заговорят. Колко невъзвратими са покойниците, колко окончателно си отиват от нас! Дори когато душите им се завръщат, те не говорят за собствената си смърт.

Аз съм роден и отгледан сред Скритите, а те вярват, че само онези, които следват заповедите на Тайния бог, ще се срещнат отново в отвъдното. Всички други ще бъдат погълнати от пламъците на ада. Не знаех дали моят осиновител Шигеру е бил вярващ, но той бе запознат с учението на Скритите и в мига на своята смърт изрече техни молитви заедно с името на Просветления. Ичиро — неговият съветник и иконом — никога не бе давал и най-малък признак за нещо подобно, даже напротив — от самото начало бе подозирал, че Шигеру ме е спасил от военачалника Ийда Садаму, подложил на унищожение Скритите, и ме бе наблюдавал като корморан за всичко, което би могло да ме издаде.

Но аз вече не изповядвах ученията от моето детство и не можех да повярвам, че човек с честността и верността на Ичиро е попаднал в ада. Затова и негодуванието ми към несправедливостта на това убийство бе толкова силно — съзнавах, че сега имах да отмъщавам за още една смърт.

— Те заплатиха за нея с живота си — каза Каеде. — Защо им е било да убиват един старец и да си търсят белята, като ти донесат главата му? — тя отми последните следи от кръв и уви главата в парче чисто бяло платно.

— Мисля, че владетелите Отори искат да ме предизвикат — отвърнах. — Биха предпочели да не нападат Тераяма; сторят ли го, ще се натъкнат на войниците на Араи. Вероятно се надяват да ме примамят отвъд границата и да ме причакат там.

Копнеех за една такава среща, за да ги накажа веднъж завинаги. Смъртта на воините временно бе уталожила яростта ми, но усещах, че тя продължава да тлее в сърцето ми. При все това бях длъжен да проявя търпение; стратегията ми бе първо да се оттегля в Маруяма и там да събера войската си. Нищо не можеше да ме накара да променя това свое решение.

Допрях чело в тревата, сбогувайки се с моя учител. Манами излезе от постройката за гости и коленичи на известно разстояние зад нас.

— Донесох кутия, господарке — прошепна тя.

— Дай ми я — рече Каеде.

Беше малка кошница, изплетена от върбови клонки и ивици от боядисана в червено кожа. Тя я пое и я отвори. От вътрешността се разнесе мирис на алое. Каеде положи белия вързоп вътре и подреди около него листата от алое. После остави кутията на земята пред себе си и тримата отново се поклонихме.

Малка пойна птичка поде своята пролетна песен и от вътрешността на гората откликна кукувица — първата, която чувах през тази година.

Траурната церемония бе на другия ден. Погребахме главата до гроба на Шигеру. Уредих за Ичиро да бъде сложен нов надгробен камък. Копнеех да науча какво се бе случило с Чийо — възрастната жена, — както и с останалите от дома на Шигеру в Хаги. Терзаеше ме мисълта, че къщата сигурно вече не съществува, че най-вероятно е била опожарена заедно с помещението за чаена церемония, със стаята на горния етаж, където бяхме седели тъй често, съзерцавайки градината, със славеевия под — че всичко това е унищожено завинаги. Изпитвах неистово желание да хукна към Хаги и да изискам наследството си, преди да са ми го отнели. Знаех обаче, че точно това се надяваха да сторя и владетелите Отори.

Петима земеделски стопани умряха намясто и още двама издъхнаха по-късно от раните си. Погребахме ги в гробището на храма. Два от конете бяха пострадали твърде тежко и Амано милостиво нареди да ги убият, за да не се мъчат, но другите два бяха невредими. Единият ми се понрави особено; беше красив черен жребец, който ми напомняше за Кю — коня на Шигеру — и спокойно можеше да му бъде брат. По настояване на Макото погребахме воините на Отори с подобаващата церемония, като се помолихме духовете им, изпълнени с негодувание заради позорната им смърт, да не ни преследват.

Същата вечер игуменът дойде в помещението за гости и разговаряхме до късно през нощта. Макото и Мийоши Кахей — един от моите съюзници и приятели от Хаги — също бяха с нас. Гемба — по-малкият брат на Кахей — бе изпратен предварително в Маруяма да уведоми главния васал на владението Сугита Харуки за предстоящото ни пътуване. Предишната зима Сугита бе уверил Каеде, че ще я подкрепи в претенциите й за владението. Каеде не остана с нас — по ред причини както тя, така и Макото изпитваха някакво неудобство в присъствието на другия и тя го избягваше всеки път, когато това беше възможно; аз обаче предварително й бях казал да седне зад тънката преграда, за да може да чуе изреченото. Исках впоследствие да чуя мнението й. В краткото време след сватбата ни бях започнал да разговарям с нея така, както с никого през живота си. Бях мълчал толкова дълго, че сега сякаш не съумявах да споделя всичките си мисли с Каеде. Разчитах на нейната преценка и мъдрост.

— Значи сега си във война — рече игуменът — и твоята армия влезе в първото си сражение.

— Силно казано армия — обади се Макото. — Сбирщина селяни! Как възнамеряваш да ги накажеш?

— Какво искаш да кажеш? — попитах в отговор.

— Земеделците нямат право да убиват воини — обясни той. — Всеки друг в твоето положение щеше да им наложи най-жестоко наказание. Щяха да бъдат разпънати на кръст, сварени в масло или одрани живи.

— Ако хората на Отори ги заловят, няма да им се размине — измърмори Кахей.

— Те се биха заради мен — рекох. Лично аз смятах, че воините си бяха заслужили позорния край, макар и да съжалявах, че не ги бях убил със собствените си ръце. — Нямам никакво намерение да ги наказвам. По-скоро се тревожа как да ги защитя.

— Свалил си оковите на великана — рече Макото. — Да се надяваме, че ще съумееш да го озаптиш.

Игуменът се подсмихна, отпивайки от чашата си. Освен разсъжденията, които бе споделил с мен относно справедливостта, той ме бе обучавал на стратегия цяла зима и след като бе изслушал теориите ми за завземането на Ямагата и разни други планирани начинания, прекрасно знаеше какви чувства питаех към моите земеделци.

— Отори търсят начин да ме предизвикат — казах му аз, както бях обяснил по-рано и на Каеде.

— Да, ти трябва да устоиш на изкушението — отвърна той. — Естествено, първият ти порив е да потърсиш отмъщение, но дори и да победиш войската им в пряк сблъсък, те просто ще се оттеглят в Хаги. Една продължителна обсада би означавала гибел. Градът на практика е непревземаем, а рано или късно ще ти се наложи да се справиш и с армията на Араи в тила си.

Араи Дайичи бе военачалникът от Кумамото, който се бе възползвал от поражението на клана Тохан, за да установи господството си над Трите провинции. Предишната година бях предизвикал гнева му, изчезвайки с Племето, а сега бракът ми с Каеде със сигурност щеше да го доведе до ярост. Той разполагаше с огромна армия и не ми се щеше да влизам в стълкновение с нея, преди да съм усилил собствената си военна мощ.

— В такъв случай трябва първо да отидем в Маруяма, както го бях планирал. Но ако оставя храма без закрила, възможно е вие и селяните от околността да бъдете наказани от Отори.

— Можем да съберем доста хора тук, зад зидовете — рече игуменът. — Мисля, че разполагаме с достатъчно оръжия и провизии, за да устоим на Отори, ако действително решат да ни нападнат. Лично аз не смятам, че ще го сторят. Араи и неговите съюзници няма да отстъпят Ямагата без ожесточен бой, а мнозина от хората на Отори няма да смеят да унищожат това място, което е свещено за клана. И бездруго повече ще ги вълнува мисълта, как да те заловят — той млъкна за момент и после продължи: — Не можеш да поемеш на война, без да си готов на жертви. В сраженията, които водиш, ще загиват хора и ако загубиш, мнозина от тях, в това число самият ти, може да се окажете обречени на мъчителна смърт. Отори не признават осиновяването ти, не знаят нищо за потеклото ти; по тяхно мнение ти си самозванец, не принадлежиш към тяхната класа. Не можеш да не предприемеш действия, защото това ще доведе до смъртта на мнозина. Дори твоите селяни го знаят. Седмина умряха днес, но останалите не тъжат. Те празнуват победата си над онези, които са те оскърбили.

— Зная — рекох, хвърляйки поглед към Макото. Той бе стиснал устни и макар че лицето му изглеждаше безизразно, почувствах неодобрението му. За пореден път си дадох сметка за слабостите ми като командващ. Страхувах се, че Макото и Кахей, отгледани и възпитани във войнската традиция, ще започнат да ме презират.

— Присъединихме се към теб по собствена воля, Такео — продължи игуменът, — заради верността си към Шигеру и защото вярваме в справедливостта на твоята кауза.

Сведох глава в поклон, приемайки упрека и заклевайки се мислено, че повече никога няма да му се наложи да ми говори по този начин.

— Тръгваме за Маруяма вдругиден.

— Макото ще дойде с теб — каза игуменът. — Както знаеш, той е превърнал твоята кауза в своя собствена.

Макото кимна в знак на съгласие, извивайки устни едва забележимо.

По-късно същата вечер, някъде към втората половина от часа на плъха[6], когато вече се канех да си легна до Каеде, долових гласове отвън и няколко мига след това Манами ни повика тихо, за да ни уведоми, че е пристигнал монах със съобщение от стражницата.

— Заловихме пленник — рече той, когато излязох да говоря с него. — Забелязахме го да се крие в храстите край портата. Стражите го подгониха и щяха да го убият намясто, но той извика името ви и каза, че бил ваш човек.

— Ще дойда да говоря с него — рекох и взех Джато, подозирайки, че непознатият може да е само низвергнатият Джо-Ан. Той ме беше видял в Ямагата, след като бях избавил от мъчения брат му и други членове на Скритите, предавайки ги на смъртта. Именно той ме бе нарекъл Ангела на Ямагата. После ми бе спасил живота по време на отчаяното ми пътуване към Тераяма през зимата. Бях обещал, че ще му проводя пратеник през пролетта и че трябва да чака, докато получи вест от мен, но Джо-Ан действаше по непредсказуем начин, обикновено в отговор на онова, което самият той наричаше гласа на Тайния бог.

Беше тиха топла нощ, във въздуха вече се чувстваше влажността на лятото. Сред клоните на кедрите звучеше зов на кукумявка. Джо-Ан лежеше на земята в двора току до самите порти. Беше овързан грубо, краката му бяха свити под него, а ръцете — стегнати на гърба. Лицето му бе набраздено от ивици мръсотия и кръв, косата му бе сплъстена. Той движеше устни в безмълвна молитва. Двама монаси го наблюдаваха от безопасно разстояние, изкривили лица в презрителна гримаса.

Извиках името му и той отвори очи. Видях как в тях проблесна облекчение. Опита се с мъка да застане на колене и падна ничком, без да може да се подпре с ръце. Лицето му се заби в прахта.

— Отвържете го — наредих аз.

Единият от монасите каза:

— Той е от низвергнатите. Не бива да го пипаме.

— А как го вързахте?

— Тогава още не знаехме — отвърна другият.

— Можете след това да се почистите. Този човек ми спаси живота. Отвържете го!

С неохота те се приближиха до Джо-Ан, вдигнаха го и разхлабиха въжетата, с които бе омотан. Той пропълзя напред и се просна по очи в краката ми.

— Изправи се, Джо-Ан — рекох. — Защо си тук? Казах ти да дойдеш, когато те повикам. Имаш късмет, че не са те убили, като се появяваш без предупреждение, без позволение.

Последния път, когато го видях, бях дрипав почти като него, беглец, грохнал от изтощение и глад. Сега си давах ясна сметка за робата, която носех, за прическата със сресани по типичния за воините начин коси, за меча в пояса. Знаех, че гледката, в която разговарям с един низвергнат, ще изуми монасите. Част от мен се почувства изкушена да заповяда Джо-Ан да бъде изхвърлен, да отрече, че изобщо сме имали някакви взаимоотношения, и да го зачеркне завинаги от живота си. Ако наредях на стражите, те щяха да го убият незабавно, без всякакво колебание. Но не можех да го сторя. Той ми беше спасил живота; нещо повече — в името на връзката помежду ни, тъй като и двамата бяхме родени сред Скритите, бях длъжен да се държа с него не като с низвергнат, а като с човек.

— Никой няма да ме убие, преди Тайният да ме призове у дома — изрече той тихо, вдигайки очи към мен. — Дотогава моят живот ви принадлежи.

Там, където стояхме, нямаше почти никаква светлина, само лампата, която монахът бе донесъл от стражницата и бе поставил на земята до нас, но аз виждах, че очите на Джо-Ан пламтят. Питах се, както и неведнъж по-рано, дали не е пришълец от друг свят.

— Какво искаш?

— Трябва да ви кажа нещо. Много е важно. Ще останете доволен, че съм дошъл.

Монасите бяха отстъпили назад, за да се отдалечат от скверното присъствие, но все още бяха достатъчно близо, за да ни чуят.

— Трябва да говоря с този човек — рекох. — Къде да отидем?

Те се спогледаха тревожно и по-възрастният предложи:

— Може би в беседката в градината?

— Не е необходимо да идвате с мен.

— Трябва да охраняваме владетеля Отори — каза по-младият.

— Този човек не е заплаха за мен. Оставете ни сами, но кажете на Манами да донесе вода, храна и чай — те се поклониха и тръгнаха. Докато пресичаха двора, вече си шепнеха разпалено. Чувах всяка тяхна дума. Въздъхнах. — Ела с мен — обърнах се към Джо-Ан.

Той закуцука след мен към беседката, която се намираше в градината, недалеч от изкуственото езеро. Повърхността му блестеше на сиянието на звездите и от време на време някоя риба скачаше над водата, а после цопваше обратно сред фонтан от пръски. Зад езерото насред тъмнината се открояваха сивкавобелите камъни на гробовете. Зовът на кукумявката прозвуча отново, този път по-близо.

— Бог ми каза да дойда при вас — рече той, когато се настанихме на дървения под на беседката.

— Не бива да говориш така открито за Бог — упрекнах го. — Намираш се в храм. Монасите не обичат Скритите повече от воините.

— Вие сте тук — рече той тихо. — Вие сте нашата надежда и нашата закрила.

— Аз съм един. Не мога да защитя всички ви от отношението на цяла една страна.

Той помълча миг-два. После каза:

— Тайният бог никога не престава да мисли за вас, дори вие да сте го забравили.

Не исках да слушам подобно послание.

— Какво имаш да ми кажеш? — попитах нетърпеливо.

— Мъжете, които видяхте миналата година… въглищарите… отнасяха своето божество обратно в планината. Срещнах ги на пътеката. Те ми казаха, че войската на господарите Отори е плъзнала навсякъде, наблюдават всички пътища около Тераяма и Ямагата. Отидох да се уверя лично. Навсякъде има скрити войници. Ще ви причакат в засада веднага щом тръгнете. Ако искате да излезете от тук, ще трябва да си проправяте път с бой.

Джо-Ан се беше втренчил в мен в очакване да види реакцията ми. Мислено се изругах, че бях останал тъй дълго в храма. През цялото време бях с ясното съзнание, че основните ми оръжия са бързината и изненадата. Трябваше да съм тръгнал още преди няколко дни. Все отлагах заминаването, очаквайки Ичиро. Преди сватбата излизах всяка нощ, за да проверявам пътищата около храма за всеки случай. Но откакто Каеде дойде при мен, вече не можех да се откъсна от нея. Сега бях в капана на собствената си нерешителност и липса на бдителност.

— Колко са според теб?

— Пет-шест хиляди.

А аз нямах и хиляда. Казах му го.

— Значи ще трябва да прекосите планината — заключи той. — Както сторихте през зимата. Има пътека, която върви на запад. Никой не я наблюдава, защото в прохода все още има сняг.

Взех да разсъждавам трескаво. Знаех пътеката, за която говореше. Тя минаваше покрай светилището, където Макото бе решил да прекара зимата, преди аз да се появя, залитайки от снега, докато бягах от Племето към Тераяма. Няколко седмици по-рано бях я огледал лично и се бях върнал, когато преспите бяха станали твърде дълбоки, за да продължа да газя напред. Представих си собствената си войска — мъже, коне, волове… воловете никога нямаше да преминат, но хората и конете биха могли. По възможност щях да наредя да тръгнат през нощта, тъй че Отори щяха да си мислят, че все още сме в храма… Трябваше да започна веднага, да се посъветвам с игумена незабавно.

Мислите ми бяха прекъснати от Манами и един от прислужниците. Мъжът носеше купа с вода, а Манами — поднос, върху който имаше купа ориз със зеленчуци и две чаши чай. Тя остави подноса на пода, гледайки Джо-Ан с такова отвращение, все едно виждаше усойница. В реакцията на слугата имаше не по-малко ужас. Запитах се за момент дали това, че ме виждат да общувам с низвергнати, нямаше да навреди на репутацията ми. Казах им да ни оставят сами и те побързаха да се подчинят, макар че чух Манами да мърмори недоволно през целия обратен път до постройката за гости.

Джо-Ан уми ръцете и лицето си, после събра длани, за да изрече първата молитва на Скритите. Дори когато се улових, че откликвам на познатите думи, почувствах, че ме връхлита вълна на раздразнение. Той бе рискувал за пореден път собствения си живот, за да ми донесе тази изключително важна вест, но ми се щеше да е по-предпазлив и сърцето ми се сви при мисълта за бремето, в което можеше да се превърне.

Когато приключи с яденето, казах:

— По-добре тръгвай. Чака те дълъг път до дома.

Той не отговори, а остана да седи мълчаливо, с леко извърната глава, сякаш се вслушваше — поза, която вече ми бе достатъчно добре позната.

— Не — отвърна той накрая. — Трябва да дойда с вас.

— Невъзможно. Не те искам с мен.

— Бог го иска — рече той.

Нищо не можех да сторя, за да го разубедя, освен да го убия или да го затворя, а и двете изглеждаха твърде подла отплата за помощта, която ми бе оказал.

— Добре — рекох, — но не можеш да останеш в храма.

— Няма — съгласи се той хрисимо. — Трябва да доведа другите.

— Кои други, Джо-Ан?

— Останалите от нас. Онези, които дойдоха с мен. Вие видяхте някои от тях в щавачницата край реката…

Да, помнех ги, помнех и начина, по който се взираха след мен с пламтящи погледи. Знаех, че разчитаха на мен за закрила и въздаване на справедливост. Спомних си за перото — именно справедливост бе онова, което желаеше Шигеру. Трябваше да я постигна в негова памет и в името на тези живи хора.

Джо-Ан отново сбра длани и благодари за храната.

В тишината се разнесе плясък от подскочила над водната повърхност риба.

— Колцина са? — попитах.

— Трийсетина. Крият се в планината. През последната седмица пресичат границата поединично и по двама.

— Границата не се ли охранява?

— Имаше сблъсъци между хората на Отори и Араи. В момента цари затишие. Всички граници са отворени. Отори показаха ясно, че засега не възнамеряват да предизвикват Араи, нито се надяват отново да завземат Ямагата. Единственото, което искат, е да отстранят вас.

Това сякаш бе задача на всички.

— Хората подкрепят ли ги?

— Разбира се, че не! — възкликна той с едва сдържано нетърпение. — Вие знаете кого подкрепят, Ангела на Ямагата. Както и всички ние. Иначе защо ще сме тук?

Не бях сигурен, че желая подкрепата им, но не можех да не се впечатля от смелостта им.

— Благодаря ти — рекох.

Тогава той се усмихна, откривайки липсващите си зъби, напомняйки ми за мъченията, които вече бе изстрадал заради мен.

— Ще ви пресрещнем от другата страна на планината. Тогава ще имате нужда от нас, сам ще се уверите.

Наредих на стражите да отворят портите и се сбогувах с него. Проследих с поглед мършавата му изкорубена фигура, докато потъна в мрака. От гората долетя писък на женска лисица, наподобяващ вопъл на призрак. Потръпнах. Джо-Ан изглеждаше напътстван и поддържан от някаква мощна свръхестествена сила. Макар и вече да не вярвах в нея, се ужасявах от мощта й подобно на суеверно дете.

Върнах се в постройката за гости настръхнал. Свалих дрехите си и въпреки късния час наредих на Манами да ги отнесе, да ги изпере добре, за да ги очисти от скверността, и после да дойде в банята. След като ме изтърка целия, се потопих в горещата вана за десет-петнайсет минути. Преоблякох се в чисти дрехи и пратих прислужницата да повика Каеде, а после да попита игумена дали бих могъл да говоря с него. Течеше първата половина от часа на вола[7].

В коридора срещнах Кахей, разказах му накратко за случилото се и заедно с него отидох в стаята на игумена, пращайки слугата да доведе Макото от храма, където изпълняваше нощно бдение. Стигнахме до решението, че ще придвижим цялата армия по най-бързия начин, с изключение на малката група конници, които щяха да останат в Тераяма и в случай на нужда да се бият като ариергард.

Кахей и Макото незабавно поеха към селото отвъд портите, за да вдигнат Амано и останалите мъже и да започнат да приготвят храна и екипировка за дългия път. Игуменът нареди на слугите да уведомят монасите, тъй като не искаше в това време на нощта да удрят камбаните, за да не послужат като предупреждение за шпионите. Аз се върнах при Каеде.

Тя ме очакваше вече в своите нощни одежди, с пуснати коси, които покриваха гърба й като втора роба, наситено черни на фона на бялата й кожа. От гледката, която представляваше, всеки път дъхът ми секваше. Каквото и да станеше с нас, никога нямаше да забравя тази пролет, която преживяхме заедно. Животът ми изглеждаше пълен с незаслужена благодат, но тази бе най-върховната.

— Манами каза, че пристигнал някакъв низвергнат, че си го пуснал вътре и си разговарял с него — в гласа й звучеше потресът, който бе изживяла и личната й прислужница.

— Да, казва се Джо-Ан. Срещнах го в Ямагата — съблякох се, сложих си нощната роба и седнах срещу нея, опирайки колене о нейните.

Очите й потърсиха лицето ми.

— Изглеждаш изтощен. Ела и си легни.

— Така и ще направя. Трябва да се опитаме да поспим няколко часа. Поемаме на път призори. Воините на Отори са обградили храма; затова трябва да прехвърлим планината.

— Низвергнатият ли ти донесе тази вест?

— Рискувал е живота си, за да дойде да ми го съобщи.

— Защо? Откъде го познаваш?

— Помниш ли деня, в който пристигнахме тук с владетеля Шигеру?

Каеде се усмихна:

— Никога няма да го забравя.

— Предишната нощ аз се изкачих в крепостта и сложих край на страданията на затворниците, увесени върху стените. Те бяха от Скритите… чувала ли си за тях?

Каеде кимна:

— Шизука ми разказа малко за тях. Били измъчвани по същия начин от хората на Ногучи.

— Единият от мъжете, които убих, беше братът на Джо-Ан. Джо-Ан ме видя, когато излязох от рова, и помисли, че съм ангел.

— Ангелът на Ямагата! — произнесе Каеде бавно. — Когато се върнахме същата нощ, целият град говореше за него.

— Оттогава съм го срещал няколко пъти… сякаш съдбите ни са преплетени по някакъв начин. Миналата година ми помогна да стигна дотук. Ако не беше Джо-Ан, щях да загина в снега. По пътя ме отведе да видя една свята жена и тя каза някои неща за живота ми…

Не бях разказал на никого, дори и на Макото, дори и на Мацуда, за думите на пророчицата, но сега пожелах да ги споделя с Каеде. Прошепнах й някои от тях — че в мен е смесена кръвта на три рода, че съм роден сред Скритите, но че собственият ми живот вече не ми принадлежи, че ми е отредено да управлявам от море до море, когато Земята предостави онова, което Небето желае. Бях си повтарял тези думи отново и отново и както вече съм споменавал, понякога им вярвах, а понякога — не. Казах й, че мирът ще ни бъде донесен от пет битки — четири победни и една загубена, но не й казах какво бе предсказала светицата за собствения ми син — че ще умра от неговата ръка. Реших, че за нея това ще е твърде ужасно бреме, но истината бе, че не желаех да говоря за нещо друго, което бях скрил от нея — че жена от Племето, дъщерята на Муто Кенджи, носеше моето дете.

— Ти си роден сред Скритите? — повтори тя предпазливо. — Но Племето те е изискало заради потеклото на баща ти. Шизука се опита да ми го обясни…

— Когато дойде за първи път в къщата на Шигеру, Муто Кенджи ни разкри, че баща ми е бил Кикута, от Племето. За разлика от Шигеру обаче той не е знаел, че освен това баща ми е бил наполовина Отори — вече бях показал на Каеде документите, които го потвърждаваха. Бащата на Шигеру — Отори Шигемори — бе мой дядо.

— А майка ти? — попита тя тихо. — Ако смяташ, че можеш да ми кажеш…

— Майка ми бе една от Скритите. Аз бях отгледан сред тях. Семейството ми бе изклано в едно далечно селце — Мино, от хората на Ийда, които щяха да убият и мен, ако Шигеру не ме беше спасил — замълчах за миг и после изрекох онова, за което не бях допускал, че ще изплува дори в мислите ми. — Имах две сестри, малки момичета. Мисля, че и те са били убити. Бяха на девет и на седем години.

— Колко ужасно! — възкликна Каеде. — И мен вечно ме е страх за сестрите ми. Надявам се, че когато пристигнем в Маруяма, ще можем да пратим да ги доведат при нас. Дано засега да са в безопасност.

Останах безмълвен, замислен за Мино, където всички се бяхме чувствали тъй защитени.

— Колко странен е бил животът ти — продължи Каеде. — Когато те срещнах за първи път, почувствах, че криеш всичко. Наблюдавах те как си отиваш, сякаш потъваш в мрака на някакво тайно място. Исках да те последвам там. Исках да науча всичко за теб.

— Ще ти го разкажа, но нека сега да си легнем и да отдъхнем.

Каеде отгърна топлата завивка и двамата се сгушихме в постелята. Взех я в обятията си, разхлабвайки робите и на двамата, за да мога да чувствам кожата й до своята. Тя викна на Манами да угаси лампите. След миг стъпките на жената заглъхнаха, но мирисът на дим и масло продължаваше да се долавя в стаята.

Вече познавах всички звуци в обгърнатия от нощта храм; периодите на пълна тишина, нарушавани през равни интервали от тихите стъпки на множество нозе, когато монасите ставаха в мрака и отиваха да се молят, приглушеното припяване, внезапния звън на камбана. Тази вечер обаче повтарящият се хармоничен ритъм бе нарушен от шума на хора, които постоянно заминаваха или пристигаха. Бях неспокоен, чувствайки, че трябва да участвам в подготовката, и все пак не бързах да оставя Каеде.

— Какво означава да си един от Скритите?

— Бях отгледан и възпитан във вяра, която вече почти не изповядвам — щом изрекох това, тилът ми настръхна, сякаш бях пронизан от леден дъх. Беше ли истина, че доброволно се бях отказал от вярата на моето детство — онази, в името на която близките ми бяха предпочели да пожертват живота си, вместо да я отрекат?

— Говореше се, че Ийда наказал Шигеру, защото бил един от Скритите… и заради моята сродница — владетелката Маруяма — прошепна Каеде.

— Шигеру никога не ги е споменавал пред мен. Знаеше молитвите им и ги изрече, преди да умре, но последната дума преди смъртта му бе името на Просветления.

Дотогава почти не бях размишлявал върху този момент. Той бе изтрит от ужаса на последвалите събития, както и от съкрушителната ми скръб. Същия ден обаче на два пъти се бях сещал за него и внезапно свързах думите на пророчицата с онова, което ми бе казал Шигеру. „Всичко е едно“, бе рекла тя. Значи и Шигеру бе вярвал в същото. Отново долових странния й смях и ми се стори, че виждам как той ми се усмихва. Усещах, че внезапно ми се е разкрила някаква всеобхватна същност, нещо, което никога не бих могъл да изразя с думи. Сякаш сърцето ми, застинало в удивление, бе пропуснало един удар. В съзнанието ми, обгърнато от безмълвие, връхлетяха едновременно няколко образа — спокойствието на Шигеру миг преди смъртта му, състраданието на пророчицата, собственото ми усещане за чудо, очакването, с което живеех от първия ден на пристигането ми в Тераяма, перото с червените връхчета от свещената птица, което бях държал върху дланта си… Видях истината, която се криеше зад ученията и вярата, видях как човешкият стремеж замъглява чистотата на живота, осъзнах със съжаление как всички ние сме подвластни на желанието и затова сме уязвими пред смъртта — колкото воинът, толкова и низвергнатият, свещеникът, земеделецът и дори самият император. Как бих могъл да назова тази яснота? Рай? Бог? Съдба? Или с безчет имена, като имената на безбройните древни духове, за които хората вярвали, че обитават тази земя? Те всички бяха лица на безликото, израз на неизразимото, части от истина, но никога пълната истина.

— А господарката Маруяма? — попита Каеде, озадачена от дългото ми мълчание.

— Мисля, че беше вярваща, но никога не сме разговаряли за това. Когато се запознахме, тя начерта знака на Скритите в дланта ми.

— Покажи ми — прошепна Каеде.

Взех ръката й в своята и прокарах пръст върху дланта й, описвайки знака на Скритите.

— Опасни ли са? Защо всички ги мразят?

— Не, не са. Тяхната вяра им забранява да отнемат живот и по тази причина те изобщо не се отбраняват. Убедени са, че в очите на техния Бог всички са равни и че след смъртта им той ще ги съди за делата им. Могъщи владетели, като Ийда, ненавиждат това учение. Такова е отношението и на по-голямата част от класата на воините. Ако всички са равни и Бог вижда всичко, излиза, че е грешно хората да бъдат подлагани на подобни жестокости. Ако всички мислеха като Скритите, нашият свят би изчезнал от лицето на земята.

— И ти вярваш във всичко това?

— Не вярвам, че такъв Бог съществува, но съм убеден, че всички трябва да бъдат възприемани като равни. Низвергнати от обществото, земеделци, Скритите — те до един трябва да бъдат закриляни от жестокостта и алчността на воинската класа. Затова искам да използвам всеки, който е готов да ми помага. Не ме е грижа дали е селянин или низвергнат. Ще го приема в армията си.

Каеде не отговори; предположих, че тези идеи й се струват непонятни и отблъскващи. Дори и да не вярвах вече в Бога на Скритите, не можех да отрека, че учението им бе неизменна част от същността ми. Замислих се за поведението на земеделците към воините на Отори при портите на храма. Одобрявах го, защото гледах на тях като на равни, но Макото бе слисан и възмутен. Прав ли беше? Наистина ли смъквах оковите на великан, когото после нямаше да съумея да озаптя?

Каеде попита тихо:

— Скритите смятат ли, че жените са равни с мъжете?

— В очите Божии те са. Обикновено свещениците са мъже, но ако няма мъж на подходящите години, тогава по-възрастните жени могат да служат вместо тях.

— Би ли ми позволил да се бия в твоята армия?

— При уменията, които притежаваш, ако не беше тази, която си, щях с радост да се сражавам рамо до рамо с теб, както го сторихме в Инуяма. Но ти си наследницата на Маруяма. Ако загинеш в битка, нашата кауза ще бъде загубена безвъзвратно. Освен това не бих могъл да го понеса — придърпах я до себе си и зарових лице в косите й. Имаше и още нещо, за което трябваше да говоря с нея. Отнасяше се за едно друго убеждение на Скритите, което класата на воините намираше за непонятно — че е забранено да отнемеш дори собствения си живот. Прошепнах: — Тук сме в безопасност. Поемем ли на път обаче, всичко ще е различно. Надявам се, че ще можем да останем заедно, но ще има периоди, в които ще бъдем разделени. Много хора желаят смъртта ми, но тя няма да настъпи, преди пророчеството да се сбъдне и нашата мирна страна да се е разпростре от море до море. Искам да ми обещаеш, че каквото и да се случи, каквото и да ти кажат, никога няма да повярваш, че съм умрял, докато не го видиш със собствените си очи. Обещай, че няма да посегнеш на живота си, преди да ме видиш мъртъв.

— Обещавам — изрече тя тихо. — И ти трябва да сториш същото.

Дадох й обета, който бях получил от нея. Тя заспа, но аз останах да лежа буден в мрака и да размишлявам над онова, което ми бе разкрито. Каквото и да ми бе дадено, то не бе заради мен самия, а в името на всичко онова, което можех да постигна — една страна, в която цари мир и справедливост, в която свещената птица не само ще се яви, но и ще свие гнездо и ще отгледа малките си.

Втора глава

Сънят ни беше кратък. Събудих се още по тъмно, за да чуя отвъд зидовете на храма нестихващо трополене на хора и коне, поели в боен ред нагоре по планинската пътека. Извиках Манами и после събудих Каеде и й казах да се облече. Щях да се върна за нея, щом настъпеше време да тръгваме. Поверих й освен това ковчежето с архива на Шигеру. Знаех, че трябва да бъде охраняван непрестанно като гаранция за моето бъдеще срещу смъртната присъда, която ми бе издадена от Племето, както и за евентуалния съюз с Араи Дайичи, понастоящем най-могъщия военачалник в Трите провинции.

В храма вече кипеше трескава дейност — монасите се подготвяха не за своите молитви на разсъмване, а за отпор срещу войската на Отори и за възможна продължителна обсада. Горящите факли хвърляха трептящи сенки по суровите лица на мъжете, които се готвеха за война. Навлякох кожена броня, обшита с червено и златно. За първи път щях да я нося с реална цел. С нея се чувствах по-възрастен и се надявах да ми вдъхне увереност. Развиделяваше се, когато отидох при портите да наблюдавам как хората ми поемат на път. Макото и Кахей вече бяха тръгнали в челните редици. От долината се обаждаха дъждосвирци и фазани. Капчици роса бяха обрамчили стръкчетата бамбукова трева и ефирните паяжини, изплетени помежду им — нежни плетеници, бързо стъпкани от тежки нозе.

Когато се върнах, Каеде и Манами бяха облечени в мъжки одежди за езда. Каеде бе сложила и бронята, предназначена за паж, която й бях подбрал. Бях заръчал да й изковат меч и тя го бе втъкнала в пояса си заедно с един нож. Набързо хапнахме малко студена храна и после се върнахме там, където ни чакаше Амано с конете.

С него бе и игуменът — с шлем, кожена броня и меч в пояса. Коленичих пред Мацуда в знак на признателност за всичко, което бе сторил за мен. Той ме прегърна бащински.

— Проводи пратеници до Маруяма — рече той ведро. — Ще бъдеш там преди новолуние.

Доверието, което имаше в мен, ме ободри и ми вдъхна сили.

Каеде яздеше Раку — сивия кон с черната грива и опашка, който й бях подарил, а аз — взетия от воините на Отори черен жребец, който Амано бе нарекъл Аои. Някои от жените, които пътуваха с армията, се движеха с товарни коне. Между тях беше и Манами, която охраняваше ковчежето с архива на Шигеру, завързано с ремък на седлото зад гърба й. Присъединихме се към множеството, поело по криволичещата пътека през гората и нагоре по стръмния планински склон, по която двамата с Макото бяхме слезли предишната година, газейки в първия сняг. Небето искреше в утринното зарево, слънцето едва докосваше снежните върхове и ги обагряше в розово и златно. Въздухът бе достатъчно мразовит, за да вкочани страните и пръстите ни.

Хвърлих поглед назад към храма, към широките му полегати покриви, които като големи кораби плаваха сред море от свежа зеленина. Изглеждаше обгърнат от вечен покой на утринното слънце, а покрай стрехите му прехвърчаха бели гълъби. Помолих се да бъде съхранен такъв, какъвто изглеждаше в този момент, да не бъде опожарен или разрушен в предстоящата битка.

Червеникавото утринно небе изпълни заканата си. Не след дълго от запад нахлуха сиви облаци. Първо започна да ръми, а после заваля проливен дъжд. Докато се катерехме към прохода, дъждът премина в суграшица. Конниците се справяха по-добре от носачите с тежки кошове на гърба, но снегът под нозете ни ставаше все по-дълбок и конете също започнаха да се движат с мъка. Смятах, че участието в битка ще бъде героично дело под звуците на сигнални раковини и развети знамена. Изобщо не предполагах, че ще представлява такъв тежък поход не срещу врагове от плът и кръв, а срещу времето и планината, едно мъчително изкачване все по-нагоре и по-нагоре.

Накрая конете почнаха да се дърпат и двамата с Амано слязохме, за да ги водим. Докато минем през прохода, вече бяхме мокри до кости. Пътеката бе твърде тясна, за да мога да се придвижа назад или напред и да проверя армията си. Щом започнахме слизането, видях как се виеше като тъмна змия върху току-що навалелия сняг — грамадно многокрако същество. Отвъд скалите и сипеите, които се появиха, след като дъждът почна да топи снега, се простираха гъсти гори. Ако ни дебнеха там в засада, щяхме да се озовем в ръцете им.

Но горите бяха безлюдни. Хората на Отори ни очакваха от другата страна на планината. Озовали се под закрилата на дърветата, застигнахме Кахей, който бе спрял, за да даде почивка на челния отряд. Ние сторихме същото, позволявайки на хората да отдъхнат на малки групи и да се нахранят. Непрекъснатият преход бе продължил пет-шест часа, но със задоволство установих, че както воините, така и земеделците го бяха понесли добре.

По време на престоя ни дъждът се усили. Безпокоях се за Каеде заради неразположението й през последните няколко месеца, но макар че явно мръзнеше, тя не се оплакваше. Хапна малко, само че нямахме нищо топло, а и не можехме да губим време за палене на огньове. Манами бе необичайно мълчалива, наблюдаваше Каеде внимателно и трепваше нервно при всеки звук. Веднага щом стана възможно, продължихме напред. По моя преценка преваляше пладне. Склонът стана по-полегат и скоро пътеката се разшири достатъчно, за да мога да яздя отстрани. Оставих Каеде с Амано и избързах напред, пришпорвайки коня си в лек галоп надолу по склона към челото на колоната, където открих Макото и Кахей.

Макото, който познаваше местността по-добре от всички ни, каза, че на известно разстояние пред нас се намира малкото градче Киби, разположено на отсрещния бряг на реката, където трябваше да спрем за пренощуване.

— Охранявано ли е?

— В най-добрия случай само от малък гарнизон. Няма крепост, а и самият град почти не е укрепен.

— Чия е земята?

— Араи назначи там един от своите управители — отвърна Кахей. — Предишният владетел и синовете му се биха на страната на Тохан при Кушимото и загинаха до един. Някои от васалите се присъединиха към Араи, а другите останаха без господар, избягаха в планината и станаха разбойници.

— Прати хора пред нас да кажат, че искаме подслон за през нощта. Нека обяснят, че не търсим стълкновение, а само преминаваме. Ще видим какъв ще е отговорът.

Кахей кимна, извика трима от хората си и ги прати в галоп да изпълнят задачата, а ние продължихме по-бавно. Пратениците се върнаха след по-малко от час. Конете им дишаха тежко — бяха изцапани с кал до коленете, а ноздрите им бяха зачервени и потръпваха.

— Реката е придошла и мостът е отнесен — докладва водачът им. — Опитахме се да преплуваме отсреща, но течението е твърде силно. Дори и да бяхме успели, пешаците и товарните коне няма да се справят.

— А някакви пътища покрай реката? Къде е следващият мост?

— Източният път минава през долината и води обратно към Ямагата, право при Отори — отвърна Макото, — а южният се отклонява от реката и през планинската верига отвежда до Инуяма, но по това време на годината проходът няма да е отворен.

Ако не успеехме да прекосим реката, щяхме да се озовем в капан!

— Ела с мен — рекох на Макото. — Нека огледаме сами.

Наредих на Кахей да се погрижи армията да продължи бавно напред, с изключение на тилния отряд от стотина мъже, които трябваше да проверят източния път, в случай че някой бе тръгнал да ни преследва по този маршрут.

С Макото не бяхме изминали и километър, когато чух звука — несекващия мрачен грохот на мощна река. Придошла от топящите се снегове, неумолими като сезона, пролетната река разливаше жълтеникавозелените си води в околността. Излязохме от гората, продължихме да яздим напред между бамбуковите дръвчета и когато накрая се озовахме сред тръстиките край брега, имах чувството, че сме стигнали до самото море. Нашарена от дъжда, с цвета на небето, водната повърхност се простираше пред нас, докъдето ни стигаше погледът. Вероятно бях ахнал, защото Макото отбеляза:

— Не е толкова зле, колкото изглежда. По-голямата част са напоени нивя.

Тогава забелязах квадратните очертания на диги и пътеки. Оризищата щяха да бъдат блатисти, но плитки; и все пак през средата им течеше самата река. Беше около трийсет метра на ширина и бе заляла защитните диги, което означаваше най-малко три метра дълбочина. Видях остатъците от дървения мост — две колони, чиито тъмни върхове едва се подаваха насред виещите се води. Изглеждаха неизразимо окаяни под проливния дъжд, подобно на всички човешки мечти и амбиции, съсипани от природата и времето.

Взирах се в реката и се питах дали бихме могли да я преплуваме, или пък трябваше да опитаме да възстановим моста, когато изведнъж на фона на постоянния рев на водата долових шум от човешка дейност. Съсредоточих се и добих усещането, че различавам гласове, звън на брадва и после несъмнено трясък от сгромолясващо се дърво.

Нагоре по течението вдясно от мен реката правеше завой покрай един бент и на това място гората стигаше доста по-близо до брега. Видях останките от нещо, което можеше да е било товарен док или пристан — вероятно за превозване на дървен материал от гората до града. Обърнах коня си и поех през оризищата към бента.

— Какво има? — попита Макото, следвайки ме.

— Там има някой — отвърнах и се вкопчих в гривата на Аои, който се подхлъзна и замалко да се строполи.

— Върни се! — извика зад гърба ми Макото. — Не е безопасно. Не можеш да отидеш сам!

Чух го как смъква лъка си и нагласява стрела на тетивата. Конете прецапаха през плитките води. В съзнанието ми постепенно изплува неясен спомен… за една друга река, пак непроходима, но по други причини. Знаех какво… кого… щях да заваря там.

Беше Джо-Ан, полугол и целият подгизнал, със своите трийсетина или дори повече мъже. Бяха взели дъски от пристана, отнесен встрани от придошлите води, бяха отсекли дървета и срязали достатъчно тръстика, за да измайсторят един от техните плаващи мостове.

Щом ме видяха, престанаха да работят и един след друг се свлякоха на колене в калта. Стори ми се, че разпознах някои от лицата, които бях видял в щавачницата. Бяха още по-мършави и окаяни от преди, но очите им пламтяха със същия копнеж и надежда. Опитах се да си представя какво им бе струвало да напуснат заедно с Джо-Ан своята територия, да нарушат всички закони, които забраняваха сеченето на дървета, заради мъглявото обещание, че аз ще им осигуря справедливост и мир. Не ми се искаше да мисля какви страдания ги очакваха, ако излъжех надеждите им.

— Джо-Ан! — викнах. Той се приближи и спря отстрани до коня ми. Животното изпръхтя при появата му и се опита да отскочи назад, но той хвана юздите и го успокои. — Кажи им да продължават да работят — после добавих: — Значи дългът ми към теб нараства още повече.

— Нищо не ми дължите — отвърна той. — На Бог дължите всичко.

Макото препусна към нас и аз се улових, че се надявам да не бе чул думите на Джо-Ан. Конете ни докоснаха муцуни и черният жребец изцвили, опитвайки се да ухапе другия. Джо-Ан го плесна по врата.

Макото сведе поглед към него.

— Низвергнати? — възкликна той недоумяващо. — Какво правят тук?

— Спасяват ни живота. Строят плаващ мост.

Той дръпна юздите и накара коня си да отстъпи няколко крачки. Видях как изви устни под шлема си.

— Никой няма да го използва… — започна той, но аз го прекъснах.

— Ще го използват по мое нареждане. Това е единственият ни изход.

— Можем да си проправим път обратно до моста в Ямагата…

— И да загубим преднината, която вече сме спечелили? И бездруго са пет пъти повече от нас. А и нямаме път за отстъпление. Изключено. Ще прекосим реката по плаващия мост. Върни се и доведи хора да работят заедно с низвергнатите. Нека останалите да подготвят преминаването!

— Никой няма да мине по този мост, щом е построен от низвергнати… — рече той и нещо в гласа му ме вбеси. Беше същото чувство, което бях изпитал месеци по-рано, когато стражите на Шигеру бяха пуснали Кенджи в градината на къщата в Хаги, заблудени от хитростите му, без да подозират, че е изкусен наемен убиец от Племето. Можех да закрилям хората си, но само ако те ми се подчиняваха. Забравих, че Макото е по-възрастен, по-мъдър и по-опитен от мен. Оставих яростта да ме залее. — Незабавно изпълни заповедта ми! Трябва да ги убедиш, в противен случай ще те държа отговорен. Нека воините изпълняват ролята на охрана, докато товарните коне и пешаците преминават реката. Доведи стрелци, които да прикриват моста. Ще прекосим реката преди падането на нощта.

— Владетелю Отори — той сведе глава в поклон и конят му пое обратно, прецапвайки през оризищата, и после нагоре по склона отвъд.

Проследих с поглед как потъва в бамбуковата горичка, и после насочих вниманието си към работата на низвергнатите. Те свързваха насъбраните дъски и току-що отсечените трупи, сглобявайки салове, които полагаха върху купчини тръстика, овързана на снопи с изплетени от дървесна кора и коноп въжета. След като поредният сал беше готов, го пускаха на вода и го завързваха за вече закрепените на място. Но силното течение изтласкваше саловете обратно към брега.

— Трябва да се закотви на другия бряг — рекох на Джо-Ан.

— Някой ще преплува отсреща — отвърна той.

Един от по-младите мъже взе едно навито въже, завърза единия му край около кръста си и се гмурна в реката. Но течението се оказа твърде силно за него и го повлече. Видяхме как размаха ръце над повърхността и после изчезна под жълтите води. Изтеглиха го обратно полуудавен.

— Дайте ми въжето — рекох.

Джо-Ан погледна тревожно към брега.

— Не, господарю — възкликна умолително той. — Когато хората ви дойдат, някой от тях може да преплува до отсрещния бряг.

— Когато хората ми дойдат, мостът трябва да е готов — отсякох. — Дай ми въжето.

Джо-Ан го отвърза от младежа, който вече седеше и плюеше вода, и ми го подаде. Омотах го около кръста си и пришпорих коня си напред. Въжето се плъзна върху хълбоците му и го накара да подскочи. Подвикнах му, за да го окуража, и той мръдна ухо назад, сякаш за да ме чуе. Направи няколко крачки, все още стъпвайки по дъното. После водата стигна до гърдите му и той заплува. Опитах се да държа главата му обърната към мястото, където се надявах да стъпим на сушата, но колкото и да бе силен и устремен, течението се оказа по-силно и ни отнесе надолу към останките на някогашния мост.

Хвърлих поглед към него и онова, което видях, никак не ми хареса. Течението влечеше клони и други отпадъци към стърчащите колони и ако конят ми се оплетеше в тях, щеше да се уплаши и да удави и двама ни. Усещах мощта на реката, което ме изпълваше с ужас. Него също. Беше свил уши досами главата си и трескаво въртеше очи. За щастие ужасът му вдъхна сили. Той направи едно неистово усилие, замахвайки едновременно с четирите си крака. Минахме на няколко педи отвъд средата на реката и внезапно течението отслабна. След малко конят успя да стъпи на дъното и вече с опора под краката, като привеждаше и изправяше глава, с мощни стъпки пое напред, опитвайки се да излезе от водата. Успя да се измъкне на твърда почва и спря с приведена глава, дишайки тежко, напълно изтощен. Свлякох се от гърба му и го потупах по врата с думите, че баща му вероятно е бил воден дух, за да може да плува толкова добре. И двамата бяхме подгизнали — приличахме по-скоро на риби или жаби, отколкото на сухоземни животни.

Усещах опъването на въжето около кръста си и се боях, че може да ме повлече обратно във водата. Добрах се къде с пълзене, къде с лазене до малка горичка при самия бряг на реката. Дърветата обграждаха малко светилище — ако се съдеше по белите статуи, бе посветено на лисичето божество[8] — и бяха потънали до ниските си клони в придошлата река. Тя се плискаше в нозете на статуите, от което лисиците изглеждаха така, сякаш плуваха. Преметнах въжето през ствола на най-близкото дърво — малък клен, който тъкмо започваше да се разлиства — и започнах да дърпам. Беше вързано за още по-здраво въже; усещах тежестта му, когато, подгизнало от водата, с неохота взе да излиза от реката. След като прецених, че издърпаната част е достатъчно дълга, го омотах около друго, по-голямо дърво. Хрумна ми, че по някакъв начин щях да оскверня светилището, но в онзи момент не ме беше грижа кое божество, дух или демон оскърбявах, стига да успеех да прекарам хората си невредими през реката.

През цялото време се ослушвах. Въпреки дъжда не можех да повярвам, че мястото е толкова пусто, колкото изглеждаше; беше до мост край път, който изглеждаше използван. През съскането на дъжда и грохота на реката откъм гората долавях зов на ястреби, квакане на стотици жаби и дрезгав грак на гарвани. Но къде бяха всички хора?

След като завързах въжето здраво, десетима от низвергнатите преминаха реката, като се държаха за него. Много по-опитни от мен, те оправиха възлите ми и увиха въжето около гладките клони на клена, използвайки ги като скрипци. Бавно и с усилие задърпаха саловете, като дишаха тежко и напрягаха мишци с изопнати като въжета мускули. Реката не ги пускаше, разгневена от нахлуването в нейната територия, но мъжете упорстваха и саловете, поддържани на повърхността от тръстиковите им легла, откликваха като волове и се придвижваха към нас сантиметър по сантиметър. Едната страна на плаващия мост бе притисната от течението към колоните. Иначе, мисля си, реката щеше да ни победи. Вече виждах, че мостът скоро щеше да бъде завършен, но от Макото, който трябваше да се върне с воините, нямаше и следа. Бях загубил всякаква представа за времето, а облаците бяха твърде надвиснали и тъмни, за да мога да определя положението на слънцето, но предположих, че е минал най-малко час. Нима Макото не бе успял да ги убеди? Бяха ли свърнали към Ямагата, както бе предложил? Най-близък приятел или не, щях да го убия със собствените си ръце, ако бе така. Напрегнах слух, но единственото, което чувах, бяха реката, дъждът и жабите.

Отвъд светилището, където бях застанал, от водата тръгваше път. Зад него се виждаха планините с разперена над тях бяла мъгла, която се спускаше на бели ленти над склоновете. Конят ми трепереше. Реших, че трябва да го пораздвижа малко, за да го сгрея, тъй като нямах представа, как можех да го изсуша. Яхнах го и поех нататък по пътя с мисълта, че от по-високото можеше да ми се открие по-добра видимост към реката.

Недалеч пред мен се виждаше паянтова постройка от дърво и хоросан, с груб покрив от тръстика. Пътят до нея бе препречен с дървена бариера. Запитах се какво ли може да е — не приличаше на граничен пост на владение, а и не се виждаха никакви стражи.

Когато приближих, видях, че на бариерата са закрепени човешки глави — някои наскоро отрязани, а други — с вече оголени черепи. Дори нямах време да изпитам отвращение, когато зад гърба си чух звука, който очаквах — тропот на коне и хора, от другата страна на реката. Обърнах се и през завесата на дъжда видях челния отряд на моята армия, който излизаше от гората и газейки през водата, се насочваше към моста. Познах Кахей по шлема му. Той яздеше начело, а редом с него бе Макото.

Камък ми падна от сърцето. Обърнах Аои; той видя в далечината силуетите на другарите си и изцвили силно. В отговор от вътрешността на бараката се разнесе мощен вик. Земята се разтресе, когато вратата се отвори с трясък и от там излезе най-грамадният мъж, когото бях виждал някога, по-грамаден даже от великана на въглищарите.

Първата ми мисъл бе, че е човекоядец или демон. Беше близо два метра висок и едър като вол, но въпреки туловището му главата му изглеждаше огромна, все едно черепът му не спираше да расте. Косата му бе дълга и сплъстена, имаше гъсти твърди мустаци и брада и очи, които не бяха с човешка форма, а кръгли като на животно. Беше само с едно ухо — голямо, месесто и увиснало. На мястото на другото през космите проблясваше синьо-сивкав белег.

— Ееей! — изрева той с гръмовния си глас. — К’во мислиш, че прайш на моя път?

— Аз съм Отори Такео. Превеждам армията си през реката. Махни бариерата!

Той се изсмя; беше като звука от скална лавина в планината.

— Никой не минава оттук, ако Джин-Емон не каже, че може. Върни се и кажи това на армията си!

Дъждът се беше усилил; денят бързо гаснеше. Бях изтощен, гладен, мокър и замръзнал.

— Освободи пътя! — викнах нетърпеливо. — Ще минем оттук.

Той тръгна към мен, без да отговори. Носеше оръжие, но го държеше зад гърба си, тъй че не можех да видя какво е. Чух звука, преди да видя движението на ръката — наподобяваше звънтене на метал. С едната ръка дръпнах юздите, за да обърна главата на коня, а с другата измъкнах Джато. Аои също чу звука и видя как десницата на великана се устреми напред. Отскочи встрани и пръчката с верига профуча край ушите ми, виеща като вълк. В единия край на веригата имаше окачена тежест, а сопата, към която бе прикрепен другият, беше с втъкнат в нея сърп. Никога не бях виждал такова оръжие и нямах представа, как да се бия срещу него. Веригата се разлюля отново и уцели коня по десния заден крак. Аои изцвили пронизително от болка и страх и се хвърли напред. Рязко освободих крака от стремената, плъзнах се от другата страна на коня и се обърнах с лице към великана. Очевидно бях попаднал на някакъв луд, който щеше да ме убие, ако не го изпреварех.

Той ми се ухили — сигурно съм му изглеждал като джудже, като досадна муха, като жалка играчка. Долових зараждащото се движение в мускулите му и раздвоих образа си, хвърляйки се наляво. Веригата премина безпрепятствено през фалшивия ми двойник. Джато се устреми във въздуха между нас и вряза острие в десницата му, точно над китката. Обикновено такъв удар би отсякъл ръката, но моят противник явно имаше кости от камък. Усетих как рамото ми тръпне от сблъсъка, и за момент си помислих, че мечът ми ще заседне в ръката му като брадва в дърво.

Джин-Емон издаде стон, приличен на скърцане, немного по-различен от звука на планината, когато замръзва, и прехвърли сопата в другата си ръка. От раната му изби кръв, която бе толкова тъмночервена, че изглеждаше почти черна, и взе да капе, но без да блика, както човек би очаквал. Веригата изфуча отново и аз тутакси станах невидим, обмисляйки дали да не се оттегля към реката, и питайки са къде са хората ми, когато се нуждаех от тях. После видях незащитено пространство, пронизах го с Джато и забих острието в оголената плът. Раната, оставена от меча ми, бе огромна, но противникът ми пак почти не прокърви. Заля ме нова вълна на ужас. Биех се с нещо нечовешко, свръхестествено. Имах ли някакъв шанс да го победя?

При следващото замахване веригата се уви около меча ми. С тържествуващ вик Джин-Емон го дръпна от ръцете ми. Джато прелетя през въздуха и падна на няколко метра от нас. Великанът тръгна към мен, като размахаше ръце — вече бе наясно с хитростите ми. Останах неподвижен. Имах нож в пояса си, но не исках да го вадя, за да не залюлее отново веригата си и този път да сложи край на живота ми. Исках това чудовище да ме погледне. Той стигна до мен, сграбчи ме за раменете и ме повдигна от земята. Не знам какви бяха намеренията му — може би да ми прегризе гърлото с огромните си зъби и да ми изпие кръвта. Помислих си: „Той не е моят син, значи не може да ме убие“ и се втренчих в очите му. Те не изразяваха нещо повече от очите на звяр, но когато срещнаха моите, видях как се окръглят от удивление. Почувствах в тях тъпата му злоба, бруталната му и безжалостна природа. Осъзнах силата, която имах в себе си, и я оставих да избликне от мен. Очите му взеха да се замъгляват. Той изстена глухо, отслаби хватката си, олюля се и рухна на земята като огромно дърво под брадвата на секач. Хвърлих се настрани, тъй като не исках да свърша прикован под туловището му, и се претърколих към мястото, където лежеше Джато, карайки Аои, който обикаляше нервно наоколо, да отскочи и отново да се изправи на задните си крака. С меч в ръка се втурнах обратно към Джин-Емон; той лежеше на земята и хъркаше, потънал в дълбокия сън на Кикута. Опитах се да вдигна огромната глава, за да я отсека, но тя се оказа прекалено тежка, а не исках да рискувам острието на меча си. Затова забих Джато в гърлото му и срязах артерията и гръкляна му. Дори тук кръвта течеше мудно. Той подритна с крака, изви гръбнак, но не се събуди. Накрая дишането му секна.

Бях решил, че е сам, но в този момент от бараката се разнесе някакъв шум. Обърнах се и видях някакъв значително по-дребен мъж, който изскочи от вратата. Крещеше нещо несвързано; втурна се през дигата зад постройката и изчезна в гората.

Преместих бариерата сам, вперил поглед в черепите, питайки се чии ли са. Два от по-старите паднаха, докато премествах дървената преграда, и от очните им кухини изпълзяха насекоми. Сложих ги на тревата и се върнах при коня си смразен и отвратен. Кракът на Аои бе натъртен и кървеше от мястото, където го бе уцелила веригата, но не изглеждаше да е счупен. Можеше да ходи, само че куцаше силно. Поведох го обратно към реката.

Срещата изглеждаше като кошмар, но колкото повече размишлявах над нея, толкова по-добре се чувствах. Джин-Емон трябваше да ме е убил — отсечената ми глава сега трябваше да е окачена на бариерата наред с другите, — но благодарение на придобитите ми от Племето способности се бях отървал от него. Той като че ли представляваше неоспоримо потвърждение на пророчеството. След като такъв великан не бе в състояние да ме убие, тогава кой ли би могъл? Докато стигнах до реката, вече чувствах прилив на сили. Само че онова, което видях, ги превърна в ярост.

Мостът си беше на мястото, но на отсамната страна бяха само низвергнатите. Останалата част от армията ми си стоеше на отсрещния бряг. Низвергнатите се бяха свили един в друг с характерното си навъсено изражение, което почвах да възприемам като тяхна реакция на лишената от всякаква логика ненавист на света към тях. Джо-Ан бе седнал на земята и се взираше мрачно във вихрещата се вода. Щом ме видя, се изправи.

— Не искат да преминат реката, господарю. Ще трябва да отидете и да им заповядате.

— Ще отида — отвърнах с нарастващ гняв. — Вземи коня, измий му раната и ходи с него наоколо да не замръзне.

Джо-Ан пое юздите.

— Какво се е случило?

— Имах среща с един демон — отвърнах кратко и стъпих на моста.

Щом ме видяха, мъжете, които чакаха на другия бряг, нададоха викове, но никой не посмя да стъпи на отсрещния край на моста. Не беше лесно да се върви по него — клатушкаше се и от време на време потъваше във водата, а реката го дърпаше и люлееше. Аз обаче почти се затичах и това ми напомни за славеевия под, който бях прекосил тъй леко в Хаги. Обърнах се към на духа на Шигеру и го помолих за подкрепа.

На отсрещната страна Макото слезе от коня и ме хвана за ръката.

— Къде беше? Уплашихме се, че си мъртъв.

— Можеше и да бъда — възкликнах побеснял. — А вие къде бяхте? — преди да успее да ми отговори, при нас дойде Кахей. — Защо е това закъснение? — попитах гневно. — Накарайте мъжете да се размърдат.

Кахей се поколеба:

— Страх ги е от оскверняване заради низвергнатите.

— Слез от седлото! — наредих аз и когато той скочи на земята, ги оставих да почувстват истинската сила на яростта ми. — Заради вашата глупост замалко не умрях. Щом дам заповед, тя изисква незабавно подчинение независимо какво смятате за нея. Ако не ви отърва, още сега поемайте обратно към Хаги, към храма, където ще да е, но далеч от очите ми — говорех приглушено, защото не исках да ме чуе цялата армия, но видях как се засрамиха от думите ми. — А сега пратете във водата първо конниците, които са готови да плуват. По моста да минат товарните коне с охрана в края на колоната, а след тях — пешаците, и то не повече от трийсетина наведнъж.

— Владетелю Отори — рече Кахей, метна се на седлото и се отдалечи в галоп към строените воини.

— Прости ми, Такео — каза тихо Макото.

— Следващия път ще те убия. Дай ми коня си.

Яздейки, поех покрай редиците от чакащи войници и повторих командата.

— Не се страхувайте от оскверняване — рекох. — Аз вече преминах по моста. Ако има нещо скверно, нека падне върху мен — бях изпаднал в състояние, граничещо с екстаз. Струваше ми се, че нищо, било то на небето, или на земята, не можеше да ми навреди.

С мощен вик първият воин се устреми с коня си към водата, а останалите препуснаха след него. Първите товарни коне бяха качени на моста и за мое облекчение той ги издържа. След като преминаването на реката вече беше в ход, се върнах към редиците, давах команди и успокоявах пешаците, докато стигнах до мястото, където Каеде чакаше с Манами и останалите жени, които ни придружаваха. Амано държеше конете редом с тях. Щом ме видя, Каеде засия. Косите й лъщяха от дъжда, а по миглите й искряха ситни капчици.

Слязох от коня и подадох юздите на Амано.

— Какво се е случило с Аои? — попита той, разпознавайки коня на Макото.

— Ранен е, не знам колко зле. Оставих го на отсрещния бряг. Преплувахме реката — искаше ми се да разкажа на Амано каква смелост бе проявил конят, но нямахме никакво време. — Сега ще прекосим реката — рекох на останалите жени. — Низвергнатите построиха мост — Каеде бе вперила поглед в мен, без да казва нищо, но Манами тутакси отвори уста да възрази. Вдигнах ръка, за да я спра. — Няма друга възможност. Ще сторите каквото ви наредя — и повторих онова, което вече бях казал на мъжете — че ако има оскверняване, то ще засегне само мен.

— Владетелю Отори — измърмори тя с възможно най-пестеливия поклон, като ме наблюдаваше под око. Потиснах порива да я ударя, колкото и да ми се струваше, че го заслужава.

— Аз ще яздя ли? — попита Каеде.

— Не, мостът много се клати. Пеша ще е по-добре. Аз ще преплувам реката с коня ти.

Амано не пожела и да чуе за това.

— Има достатъчно коняри, които да преплуват — рече той, вперил поглед в подгизналата ми изкаляна броня.

— Нека един от тях да дойде с мен — казах. — Може да откара Раку и да доведе допълнителен кон за мен. Трябва да се върна на отсрещния бряг.

Не бях забравил мъжа, който избяга в гората. Ако беше отишъл да предупреди други за пристигането ни, исках да бъда там, за да се изправя срещу тях.

— Доведи Шън за владетеля Отори — викна Амано на един от конярите.

Мъжът пристигна при нас на дребен дорест кон и пое юздите на Раку. Сбогувах се набързо с Каеде, помолих я да се погрижи товарният кон, на който се намираше ковчежето с архива на Шигеру, да се озове невредим на другия бряг и отново яхнах коня на Макото. Поехме в галоп покрай редицата войници, които в момента се придвижваха бързо по моста. Двеста вече бяха преминали; Кахей ги организираше на малки групи с отделен водач.

Макото ме чакаше на брега. Върнах му коня и държах Раку, докато двамата с коняря нагазиха в реката. Наблюдавах дорестия кон Шън. Той влезе безстрашно в бързите води и заплува мощно и невъзмутимо, все едно бе нещо, което вършеше всеки ден. Конярят се върна по моста и взе Раку.

Двамата заплуваха към отсрещния бряг, а аз се присъединих към мъжете на плаващия мост. Те се клатушкаха и хлъзгаха подобно на плъховете в пристанището на Хаги, като гледаха да остават върху подгизналата повърхност колкото се може по-малко. Предполагах, че само неколцина от тях можеха да плуват. Някои ме поздравиха, а един-двама ме докоснаха по рамото, все едно аз прогонвах злото и носех късмет. Вдъхнах им кураж, доколкото можах, като се пошегувах за горещите вани и превъзходната храна, които ни чакаха в Маруяма. Те изглеждаха в добро разположение на духа, макар и на всички ни да беше ясно, че Маруяма все още е твърде далеч.

На другия бряг казах на коняря да изчака Каеде с Раку. Яхнах Шън. Беше дребен и не се отличаваше с особена красота, но в него имаше нещо, което ми допадаше. След като наредих на войниците да ни следват, застанах начело и поех напред заедно с Макото. Трябваха ми стрелци, които да бъдат до нас. За кратко време бяха сформирани две групи от по трийсет мъже. Наредих им да се скрият зад дигата и да чакат сигнала ми.

Тялото на Джин-Емон все още лежеше при бариерата, а наоколо цареше тишина, все едно мястото бе пусто.

— Това има ли нещо общо с теб? — попита Макото, поглеждайки с отвращение огромното туловище и изложените глави.

— Ще ти разкажа по-късно. С него имаше още един, който избяга. Подозирам, че ще се върне с други. Кахей каза, че областта гъмжала от разбойници. Вероятно великанът е карал хората да си плащат, за да използват моста; който му е отказвал, се е прощавал с главата си.

Макото слезе, за да огледа по-внимателно.

— Някои са били воини — рече той, — при това съвсем млади. Трябва да му отсечем главата като възмездие — той извади меча си.

— Недей — предупредих го. — Костите му са като от гранит. Ще си повредиш острието.

Той ми хвърли недоверчив поглед и без да каже нищо, с рязко движение стовари меча си върху врата на Джин-Емон. Оръжието изстена почти с човешки глас. Мъжете около нас ахнаха от удивление и ужас. Макото се втренчи слисан в строшеното острие и после ме погледна засрамен.

— Прости ми — рече отново. — Трябваше да те послушам.

Яростта ми се възпламени. Извадих собствения си меч, а пред очите ми сякаш падна червена пелена по стария познат начин. Как можех да защитавам хората си, ако те не ми се подчиняваха? Макото бе пренебрегнал заповедта ми пред всичките тези войници. Заслужаваше да умре. Почти бях загубил контрол, готов да го посека намясто, когато изведнъж чух в далечината тропот на конски копита, което ми припомни, че имах други, действителни врагове.

— Това не беше човек, а демон — заявих на Макото. — Нямаше как да го знаеш. Сега ще трябва да се сражаваш с лъка си.

Дадох знак на войниците наоколо да запазят тишина. Те застинаха намясто, все едно се бяха вкаменили; дори конете не помръдваха. Дъждът бе стихнал и вече само леко ръмеше. В гаснещата мъглива светлина изглеждахме като армия от призраци.

Стоях безмълвен и слушах как разбойниците се приближават, прецапвайки през мокрия терен, и след малко те изникнаха от мъглата — над трийсетина конници и още толкова пешаци. Представляваха пъстроцветна парцалива банда — някои от тях очевидно воини без господари, с добри коне и хубави преди време брони, други просто сган, оцеляла след десет години война — бегълци от жестоки господари на имения или от сребърните мини, крадци, побъркани, убийци. Разпознах мъжа, който бе побягнал от бараката; сега тичаше до стремето на движещия се начело кон. Щом бандата спря сред пръски кал и мътна вода, той ме посочи и отново изкрещя нещо неразбираемо.

Ездачът се провикна:

— Кой си ти, дето си убил нашия другар и спътник Джин-Емон?

Отвърнах:

— Отори Такео. Водя хората си към Маруяма. Джин-Емон ме нападна без причина и си плати за това. Пуснете ни да минем или ще заплатите същата цена.

— Върни се там, откъдето си дошъл — изръмжа той в отговор. — Ние тук мразим Отори.

Мъжете около него се изсмяха подигравателно. Той се изплю на земята и размаха меч над главата си. Аз вдигнах ръка, давайки знак на стрелците.

Тутакси въздухът се изпълни със звука на летящи стрели; това е зловещ шум — съскането и потракването на остриетата, глухото тупване, когато се забиват в живата плът, писъците на ранените. Но тогава нямах време да разсъждавам над него, защото главатарят им пришпори коня си и препусна към мен с вдигнат над главата меч.

Конят му бе по-голям от Шън, а ръката му стигаше по-далеч от моята. Шън бе привел напред уши, а очите му бяха спокойни. Точно преди разбойникът да нанесе удара си, конят ми отскочи встрани и се обърна почти във въздуха, тъй че да мога да посека противника си в гръб, разпаряйки врата и рамото му, докато неговият меч се стовари в празното пространство, където се бях намирал само преди миг.

Главатарят не беше нито великан, нито демон, а най-обикновено човешко същество. От раните му бликна алена човешка кръв. Конят му продължи галопа си, а той се олюля на седлото и после внезапно рухна на земята.

Междувременно, все така невъзмутим, Шън вече се беше върнал в изходно положение, за да посрещне следващия нападател. Мъжът нямаше шлем и Джато разцепи главата му на две, разпръсвайки наоколо кръв, мозък и кости. Мирисът на кръв ни обгръщаше отвсякъде, примесен с дъжд и кал. Все повече наши воини настъпваха, за да се включат в битката, и скоро разбойниците бяха напълно разбити. Оцелелите от сблъсъка се опитаха да избягат, но ние ги догонихме с конете и ги посякохме. Яростта през целия ден се трупаше в мен, разпалена от неподчинението на Макото; сега тя изригна в тази кратка кървава схватка. Бях разгневен заради закъснението, наложено ни от тези поставени извън закона глупаци, и искрено удовлетворен, че всички до един си бяха платили за това. Не беше кой знае каква битка, но ние я спечелихме по безспорен начин, предоставяйки си възможност да опитаме вкуса на кръвта и победата.

Приключихме сражението с трима убити и двама ранени. По-късно ми съобщиха за още четирима мъртви — бяха се удавили. Един от спътниците на Кахей — Шибата от клана Отори — разбираше малко от билки и лечителство. Той почисти и наложи раните. Кахей препусна пред нас към града, за да види какво може да намери за подслон, поне за жените, а Макото и аз организирахме останалата част от армията да се движат по-бавно. Той пое командването, а аз се върнах при реката, където последните ни хора вече преминаваха по плаващия мост.

Джо-Ан и другарите му все още стояха скупчени край самата вода. Джо-Ан стана и дойде при мен. За момент усетих порив да сляза и да го прегърна, но се възпрях и мигът отмина. Казах:

— Благодаря ти, благодаря и на всички твои хора. Вие ни спасихте от гибел.

— Никой от тях не ни благодари — отбеляза той, сочейки с жест мъжете, които ги подминаваха в строй. — За щастие служим на Бог, не на тях.

— С нас ли идвате, Джо-Ан? — попитах. Не ми се щеше да преминат реката обратно и да понесат кой знае какви наказания, задето бяха прекосили границата и бяха секли дървета, помагайки на човек, обявен вън от закона.

Той кимна. Изглеждаше изтощен и аз бях обзет от угризения. Не желаех низвергнатите да се движат с нас — страхувах се от реакцията на воините ми и си давах сметка за недоволството и съпротивата, която щеше да предизвика присъствието им — само че не можех да ги изоставя тук.

— Трябва да разрушим моста — рекох, — за да не позволим на Отори да ни последват.

Той кимна отново и даде нареждания на останалите. Те се изправиха вяло и се заеха да развързват ликото, с което бяха свързани саловете. Аз спрях неколцина пешаци и селяни, които носеха сърпове и ножове за кастрене, и им наредих да помогнат на низвергнатите. Щом срязаха въжетата, саловете се разделиха. Течението незабавно ги пое и ги отнесе насред реката, където буйните води се заеха да довършат разрушаването им.

За миг вперих поглед в мътните води, след което повторих благодарностите си към низвергнатите и им казах да се движат заедно с войниците. После отидох при Каеде.

Тя вече бе яхнала Раку и чакаше под заслона на дърветата край светилището на лисичето божество. С бърз поглед установих, че Манами се е настанила на гърба на товарния кон, а зад нея, вързано с ремъци, се намираше ковчежето с архива на Шигеру. След това вече имах очи единствено за Каеде. Лицето й беше бледо, но тя седеше с изправен гръб върху сивия жребец и наблюдаваше преминаващите редици на воините с лека усмивка. В тази сурова обстановка Каеде, която бях виждал предимно сдържана и овладяна в елегантно обкръжение, изглеждаше щастлива.

Още щом я видях, бях завладян от неистово желание да я прегърна. Помислих си, че ще умра, ако скоро не спя с нея. Не бях очаквал да се почувствам така и изпитах срам. Смятах, че трябва да бъда загрижен за нейната безопасност; освен това бях предводител на армия; имах хиляда души, за които да се тревожа. Болезненото желание, което изпитах към съпругата си, ме смути дотолкова, че бях обзет от свян.

Тя ме видя и пое с Раку към мен. Конете изцвилиха един към друг. Коленете ни се докоснаха. Щом приближихме сведени глави, аз долових уханието й на жасмин.

— Пътят вече е чист — рекох. — Можем да продължаваме.

— Кои бяха онези хора?

— Разбойници, предполагам — бях лаконичен, защото не исках да я оскверня с думи за кръв и смърт. — Кахей избърза напред, за да ви намери къде да пренощувате.

— Ще спя на открито, ако мога да легна при теб — каза тя с приглушен глас. — Никога не бях усещала свободата, но днес, по време на пътуването, в дъжда, с всички тези трудности, се почувствах свободна.

Ръцете ни се докоснаха за миг, после аз продължих напред с Амано и заговорих за Шън. Очите ми горяха и исках да скрия чувствата си.

— Не съм яздил кон като него. Сякаш знае какво си мисля.

Амано се усмихна и около присвитите му очи се образуваха ситни бръчици.

— Питах се дали ще ви хареса. Доведоха ми го преди около две седмици; предполагам, че е бил или откраднат, или взет, след като собственикът му е бил убит. Не мога да си представя, че някой може доброволно да се раздели с него. Това е най-умният кон, който съм виждал. Черният е по-представителен… повече привлича погледите… но за себе си знам кой бих предпочел да яздя в битка — той ми се усмихна. — Владетелят Отори има късмет с конете. На някои хора им върви. То си е като дар; добрите животни сами ви намират.

— Да се надяваме, че това е добро предсказание за бъдещето — отвърнах.

Подминахме бараката. Мъртвите бяха положени в редици покрай дигата. Точно си мислех, че трябва да оставя хора да изгорят или да погребат труповете, когато пред нас настана смут. Яздейки трудно, между войниците се запромъква един от хората на Кахей, като крещеше да му сторят път и ме призоваваше по име.

— Владетелю Отори! — каза той, заковавайки коня си току пред нас. — Трябва да дойдете в челото. Пристигнаха някакви земеделци, които искат да говорят с вас.

Откакто бяхме прекосили реката, все се питах къде ли са местните. Макар че оризищата бяха наводнени, не личеше да са засети. Напоителните канали бяха обрасли с бурени и въпреки че в далечината виждах сламените покриви на селски къщи, над тях не се виеше дим и не се долавяха никакви признаци за човешка дейност. Пейзажът изглеждаше зловещ и пуст. Помислих си, че Джин-Емон и бандата му са подплашили, прогонили или убили всички стопани и селяни. Изглежда, вестта за смъртта му се бе разпространила бързо и бе накарала някои от тях да излязат от укритията си.

Поех в лек галоп през редиците. Мъжете ме поздравяваха с викове и изглеждаха радостни, някои дори пееха. Явно настъпващата нощ не ги притесняваше, явно имаха пълна вяра в способността ми да им намеря храна и подслон.

В челото на армията Макото бе дал заповед за спиране. Група земеделци бяха приседнали на пети в калта. Когато стигнах до тях и скочих от коня, те се проснаха по очи.

Макото каза:

— Дошли са да ни благодарят. Близо година вече разбойниците тероризирали околността. Тази пролет хората дори не могли да засеят, защото се страхували от тях. Великанът убил мнозина техни синове и братя, а много от жените били похитени.

— Седнете и вдигнете глава — им рекох. — Аз съм Отори Такео — те се подчиниха, но щом чуха името ми, отново сведоха глава в поклон. Повторих заповедта си. — Джин-Емон е мъртъв — те отново се простряха по очи. — Можете да сторите с тялото му каквото пожелаете. Приберете останките на своите роднини и ги погребете подобаващо — млъкнах, исках да ги питам за храна, но се опасявах, че онова, с което разполагаха, бе тъй малко, че щях да ги осъдя на гладна смърт, след като си тръгнехме.

Най-възрастният между тях, очевидно старейшината, заговори колебливо:

— Господарю, какво можем да сторим за вас? Бихме нахранили хората ви, но те са толкова много…

— Погребете мъртвите и не ни дължите нищо — отвърнах. — Но ни трябва подслон за вечерта. Какво можете да ни кажете за най-близкия град?

— Ще ви посрещнат с охота — отвърна той. — Киби е на около час път пеша. Имаме нов господар — един от хората на Араи. Тази година много пъти изпраща воини да се разправят с разбойниците, но винаги хората му търпяха поражение. Последния път Джин-Емон уби двамата му синове, както и моя най-голям син. Това е брат му Джиро. Вземете го със себе си, владетелю Отори.

Джиро бе година-две по-млад от мен, болезнено слаб, но с интелигентно лице под набраздената от дъжда мръсотия.

— Ела тук, Джиро — наредих му аз, при което момъкът се изправи и застана до главата на дорестия кон. Шън го подуши внимателно, сякаш го изучаваше. — Обичаш ли коне? — той само кимна, твърде развълнуван от факта, че се бях обърнал направо към него, за да каже каквото и да било. — Ако баща ти може да се лиши от теб, позволявам ти да продължиш с мен към Маруяма — реших, че би могъл да се присъедини към конярите на Амано.

— Вече трябва да тръгваме — подшушна ми Макото.

— Донесохме каквото можахме — каза земеделецът и махна към останалите мъже.

Те свалиха торбите и кошниците от раменете си и извадиха оскъдни приношения и храна — просени питки, папратови филизи и различна дива зеленина от планината, няколко малки солени сливи и сушени кестени. Не исках да ги взема, но почувствах, че ако откажа, това би било равносилно на опозоряване за земеделците. Пратих двама войници да съберат храната и да вземат торбите.

— Сбогувай се с баща си — рекох на Джиро.

Видях как по-възрастният мъж внезапно се навъси в усилие да сдържи сълзите си. Съжалих, че бях приел момчето, не само защото това щеше да бъде отговорност за още един живот, а и защото лишавах баща му от помощта, която щеше да му окаже при възстановяване на запуснатите оризища.

— Щом пристигнем в града, ще го пратя обратно.

— Не! — възкликнаха едновременно баща и син, а лицето на момъка пламна.

— Нека дойде с вас — помоли бащата. — В миналото мъжете от моя род са били воини. Родителите на родителите ми се захванали със земеделие, за да не умрат от глад. Ако Джиро ви служи, може отново да стане воин и да възстанови славата на рода.

— Ще е по-добре, ако остане тук и помага за възстановяването на нивите — отвърнах. — Но ако наистина държиш, може да дойде с нас.

Пратих момчето назад да помогне на Амано за конете, с които се бяхме сдобили от разбойниците, и му казах да се върне при мен, след като получи един от тях. Питах се какво ли бе станало с Аои; не го бях виждал, откакто го оставих с Джо-Ан, а оттогава сякаш бяха минали дни. Двамата с Макото яздехме коляно до коляно начело на нашата армия; хората ни бяха уморени, но с висок дух.

— Беше добър ден, добро начало — рече ми той. — Ти се справи изключително добре въпреки моята тъпотия.

Спомних си гнева, който бях изпитал към него. Сега сякаш се бе изпарил — от него нямаше и следа.

— Да забравим за това. Би ли определил случилото се като битка?

— За новаци си беше истинско сражение — отвърна той. — И победа. След като си я спечелил, можеш да я окачествиш, както си искаш.

„Значи остават още три победи и едно поражение“, помислих си аз и почти незабавно се запитах дали това бе доказателство, че пророчеството се сбъдва. Можеше ли да го тълкувам, както ми беше угодно? Почвах да проумявам силата и опасността, които криеше — как щеше да влияе на живота ми независимо дали вярвах в него. Думите ми бяха казани, аз ги бях чул, никога нямаше да мога да ги изтрия от съзнанието си. При все това не бях способен да им се доверя сляпо.

Джиро се върна в галоп яхнал Ки — дорестия кон на Амано.

— Господарят Амано смята, че трябва да си смените коня, и ви изпраща своя. Мисли, че няма да успее да спаси черния. Кракът му трябва да си почива и няма да може да върви редом с останалите. А никой тук не може да си позволи да държи животно, което не върши работа.

За миг изпитах мъка за смелия и красив кон. Потупах Шън по врата.

— С този ми е добре.

Джиро се смъкна от гърба на дорестия Ки и пое юздите на Шън.

— Ки изглежда по-добре — отбеляза той.

— Трябва да създаваш добро впечатление — поясни ми Макото сухо.

Сменихме конете; дорестият пръхтеше бодро и изглеждаше свеж, все едно сега пристигаше от ливадата. Джиро се опита да яхне Шън, но щом се озова на седлото, конят сведе глава, метна задница и го хвърли от гърба си. Двамата с Макото избухнахме в гръмък смях.

— Така ти се пада, задето го обиди…

За негова чест Джиро също се засмя. Изправи се на крака и се извини сериозно на Шън, който след това му позволи да го яхне без повече протести.

Момчето се поотърси от срамежливостта си и взе да ни показва разни забележителности по пътя — планина, на която живеели таласъми, светилище, чиято вода лекувала и най-дълбоките рани, крайпътен извор, който не бил пресъхвал от хиляда години. Предположих, че също като мен и той бе прекарал детството си на воля в планината.

— Можеш ли да четеш и да пишеш, Джиро?

— Малко — отвърна той.

— Ще се наложи да учиш усърдно, за да станеш воин — рече Макото с усмивка.

— Не трябва ли просто да знам да се бия? Упражнявал съм се със сопа и лък.

— Първо е необходимо да си образован, иначе краят ти няма да е по-добър от този на разбойниците.

— А вие голям воин ли сте, господарю? — заяждането на Макото вдъхна смелост на Джиро да се държи по-непринудено.

— Ни най-малко. Аз съм монах.

Върху лицето на Джиро се изписа изумление.

— Простете, че ви го казвам, ама изобщо не приличате на такъв!

Макото пусна юздите върху врата на коня и смъкна шлема си, показвайки бръснатата си глава. Потърка скалпа си и окачи шлема си на седлото.

— Надявам се, че владетелят Отори няма да допуска повече битки за днес!

След близо час стигнахме града. Къщите наоколо изглеждаха обитаеми, оризищата бяха по-добре поддържани, дигите — поправени, а оризовите разсади — вече покарали. В една-две от по-големите постройки горяха лампи и хвърляха оранжеви отблясъци върху прокъсаните прегради. В други върху пръстения под на кухните горяха огньове и от там се носеше аромат на гозби, от който ни потекоха лигите.

Виждаше се, че градът преди време е бил защитен с крепостна стена, но скорошни сражения бяха разрушили зидовете на много места, а портите и наблюдателните кули бяха унищожени от пожар. Леката мъгла смекчаваше суровите очертания на разрухата. Реката, която бяхме преминали, течеше от едната страна на града; нямаше следи от мост, но очевидно преди време превозът с лодки бе процъфтявал, макар че сега повечето от тях бяха повредени. Мостът, където Джин-Емон бе поставил своята бариера, представляваше връзката на този град със света.

Кахей ни очакваше пред развалините на главните порти. Наредих му да остане с хората, докато вляза в града, съпроводен от Макото, Джиро и малък охранителен отряд. Намерението ми го изпълни с тревога.

— По-добре да отида аз, в случай че има някакъв капан — предложи той.

Аз обаче не смятах, че това полуразрушено място представлява някаква опасност; освен това чувствах, че е по-разумно да се срещна лично с управителя на Араи, все едно очаквах неговото приятелство и съдействие. Едва ли би посмял да ми откаже помощ в очите, но ако решеше, че се страхувам от него, сигурно нямаше да се поколебае да ме отреже.

Както бе казал Кахей, крепост нямаше, но в центъра на града върху едно възвишение се издигаше голяма дървена резиденция, чиито стени и порти бяха поправени наскоро. Самата къща изглеждаше запусната, но относително незасегната от разрушенията. Когато се приближихме, портите се отвориха и от тях излезе мъж на средна възраст, следван от малка група въоръжени мъже.

Познах го незабавно. Той се биеше на страната на Араи, когато западната армия навлезе в Инуяма, и го бе съпровождал в пътуването му до Тераяма. При последната ми среща с Араи беше сред присъстващите. Казваше се Нива, припомних си аз. Нима неговите синове бяха убити от Джин-Емон? Лицето му носеше белезите на старостта и пресните следи от наскоро преживяна скръб.

Дръпнах юздите на дорестия кон и обявих с висок глас:

— Аз съм Отори Такео, син на Шигеру и внук на Шигемори. Не възнамерявам да сторя зло на хората ви. Двамата със съпругата ми Ширакава Каеде се придвижваме с армията си към нейното владение Маруяма. Моля ви за помощ, нуждаем се от храна и подслон за една нощ.

— Помня те добре — отвърна той. — Мина време от последната ни среща. Аз съм Нива Джункей. Управлявам тези земи по заповед на владетеля Араи. Търсиш ли съюз с него?

— Бих го сторил с най-голямо удоволствие — рекох. — Веднага щом обезпеча владението на съпругата си, ще се отправя към Инуяма, за да засвидетелствам почитта си към него.

— Май доста неща са се променили в живота ти — рече той. — Предполагам, че съм ти длъжник; вятърът довя вестта, че си убил Джин-Емон и разбойниците му.

— Истина е, че Джин-Емон и всичките му хора са мъртви — казах. — Връщаме главите на воините за подобаващо погребение. Ще ми се да бяхме пристигнали по-рано, за да ви спестим мъката.

Той кимна, стиснал устни тъй плътно, че изглеждаха като тънка черна линия, но не каза нито дума за синовете си.

— Бъди мой гост — рече, опитвайки се да придаде малко жизненост на вялия си глас. — Добре сте дошли. Постройката на клана е отворена за хората ти — повредена е, но покривът си е на място. Останалите могат да лагеруват край града. Ще ви предоставим каквото можем за храна. Моля те, доведи съпругата си в моя дом — жените от семейството ми ще се погрижат за нея. Ти и стражите ти, разбира се, също ще отседнете у нас — той млъкна за момент и после добави горчиво, изоставяйки официалностите: — Осъзнавам, че ти предлагам само онова, което иначе би си взел сам. Заповедта на владетеля Араи е да бъдеш задържан. Но аз не успях да защитя този район от една банда разбойници. Каква надежда бих имал срещу армия с числеността на твоята?

— Признателен съм! — реших да не обръщам внимание на тона му, отдавайки го на скръбта. Но се почудих от оскъдното наличие на войници и продоволствия, очевидната беззащитност на града, от наглостта на разбойниците. Араи вероятно едва удържаше тази провинция; задачата да се справи с останките от войската на Тохан сигурно поглъщаше всичките му сили и средства.

Нива ни предостави чували с просо и ориз, сушена риба и соев пастет, които бяха разпределени между хората наред с даровете на земеделците. В знак на благодарност гражданите приветстваха армията и според възможностите си предоставиха храна и подслон на хората. Бяха разпънати шатри и запалени огньове; конете бяха нахранени и напоени. Съпровождан от Макото, Амано и Джиро, обиколих редиците, наполовина ужасѐн от собственото си невежество и неопитност, наполовина удивен, че въпреки това хората ми бяха настанени за първата нощ от нашия поход. Разговарях със стражите, поставени от Кахей, и после с Джо-Ан и низвергнатите, които се бяха скупчили недалеч от тях. Помежду им, изглежда, бе възникнал неловък съюз.

Бях склонен и аз да остана на пост през цялата нощ — щях да чуя всяка приближаваща се армия дълго преди всеки друг, — но Макото ме убеди да се върна и да си почина поне за няколко часа. Джиро отведе Шън и дорестия кон в конюшните на Нива, а ние се отправихме към жилището му.

Каеде вече бе пристигнала там и бе настанена в една стая със съпругата на Нива и с другите жени от домакинството. Копнеех да остана насаме с нея, но си дадох сметка, че едва ли щях да имам тази възможност. Очакваше се тя да спи в женското помещение, а аз да бъда с Макото и Кахей и с неколцината стражи и вероятно в съседство с Нива и хората му.

Възрастна жена, която ни каза, че е някогашната дойка на съпругата на Нива, ни отведе в помещението за гости. То беше обширно и съразмерно, но рогозките бяха стари и замърсени, а стените — осеяни с плесен. Прозорците все още бяха отворени и вечерният бриз довяваше мирис на цветя и на току-що напоена земя, но градината бе занемарена и потънала в бурени.

— Ваната е готова, господарю — рече ми тя и ме отведе до дървената постройка на банята в дъното на верандата.

Помолих Макото да пази отвън и казах на старицата да ме остави сам. Едва ли някой би могъл да изглежда по-безобиден от нея, но не желаех да поемам никакъв риск. Бях избягал от Племето, бях осъден от тях на смърт и знаех прекрасно как наемните им убийци можеха да се явяват в какви ли не превъплъщения.

Старицата се извини, че ваната не е особено гореща, и изрази недоволството си от липсата на дърва за огрев и храна. Водата трудно можеше да се нарече дори хладка, но нощта не беше студена и успях някак си да изтъркам тялото си от калта и кръвта. Отпуснах се във ваната, проверявайки пораженията от деня. Не бях ранен, но имах натъртвания и синини, които не бях усетил. Ръцете ми над лактите носеха следите от желязната хватка на Джин-Емон — спомнях си я добре, — а на дясното ми бедро имаше огромна синина, която бе почнала да потъмнява. Нямах представа, от какво се бе получила. Китката, която Акио ми бе изкълчил преди толкова време в Инуяма и вече смятах за оздравяла, отново ме наболяваше, вероятно от съприкосновението с нечовешката сила на Джин-Емон. Казах си, че на следващия ден трябва да я стегна с кожена превръзка. Оставих мислите ми да се реят за известно време и вече се унасях, когато чух женски стъпки навън, после вратата се плъзна встрани и в банята влезе Каеде.

Знаех, че е тя, бях я разпознал по походката, по уханието й.

— Донесох лампи. Възрастната жена каза, че вероятно си я отпратил, защото е твърде грозна. Накара ме да дойда вместо нея — рече Каеде. Постави лампите на пода и светлината в помещението се промени. После усетих ръцете й върху врата си, плъзнаха се по него и с леки движения взеха да разнасят болезнената скованост. — Помолих я да извини грубостта ти, но тя каза, че там, където била отрасла, жената винаги се грижела за мъжа в банята и че аз трябва да сторя същото за теб.

— Великолепен обичай — усмихнах се в отговор, полагайки усилия да не застена на глас.

Ръцете й се плъзнаха по раменете ми. Всепоглъщащото желание, което бях изпитал към нея, ме заля отново. За миг ръцете й ме изоставиха. Долових въздишка на коприна, когато развърза пояса си и го остави да се свлече на пода. Приведе се напред, за да прокара пръсти по слепоочията ми, и аз усетих как гърдите й докоснаха врата ми.

Изскочих от ваната и я поех в обятията си. Възбудата й не отстъпваше по сила на моята. Не исках да я положа на дървения под на банята. Вдигнах я и тя сключи нозе около мен. Щом проникнах в нея, почувствах трепетните вълни на връхлитащата я наслада. Телата ни се сляха в едно подобно на сърцата ни. После двамата все пак легнахме на пода, макар че беше мокър и грапав, и останахме дълго притиснати един в друг.

Когато заговорих, беше, за да се извиня. Отново изпитах срам от силата на желанието си. Тя беше моя съпруга, а аз се бях държал с нея като с проститутка.

— Прости ми — рекох, — съжалявам.

— Толкова те желаех! — възкликна Каеде почти шепнешком. — Страхувах се, че няма да бъдем заедно тази нощ. Аз трябва да те помоля за извинение. Май нямам никакъв срам!

Притеглих я към себе си и зарових лице в косите й. Онова, което изпитвах към нея, бе като магия. Боях се от силата й, но не можех да й устоя, а и насладата, която ми доставяше, бе по-силна от всичко друго в живота.

— Като магия е — рече Каеде, сякаш четеше мислите ми. — Толкова е силна, че не мога да й се противопоставя. Любовта винаги ли е такава?

— Не знам. Не съм бил влюбен в никого освен в теб.

— И аз — когато се изправи, робата й беше подгизнала. Тя загреба с черпака вода от ваната и се изплакна. — Манами ще трябва да ми намери суха роба отнякъде — после въздъхна. — Сега, предполагам, трябва да се връщам при жените. Ще трябва да се опитам да поговоря с горката съпруга на владетеля Нива, която е покрусена от скръб. А ти за какво ще разговаряш с него?

— Ще разбера каквото мога за действията на Араи, за числеността на хората му и за областите, които се намират под негов контрол.

— Положението тук е плачевно — рече Каеде. — Всеки може да завземе това място.

— Смяташ ли че трябва да го сторим? — тази мисъл вече ми бе хрумнала, когато бях чул думите на Нива при портите. Аз също загребах вода от ваната, изплакнах се и се облякох.

— Можем ли да си позволим да оставим тук един гарнизон?

— Не. Според мен проблемът на Араи отчасти се състои в това, че е завзел твърде много земя за прекалено кратко време. Разпръснал е силите си на твърде голяма площ.

— Съгласна съм — рече Каеде, докато загръщаше робата си и връзваше пояса си. — Трябва да укрепим положението си в Маруяма и да си осигурим продоволствия. Ако земята там е занемарена както тук или както беше в родното ми имение, стигнем ли, ще ни бъде трудно да осигурим храна на хората си. Преди да бъдем воини, ще ни се наложи да станем земеделци.

Взрях се в нея. Косите й бяха мокри, лицето й излъчваше особена мекота и нежност след скорошния любовен акт. Никога не бях виждал толкова красиво създание, но зад всичко това се криеше мисъл, остра като меч.

Тя плъзна вратата встрани, обу сандалите си и коленичи.

— Лека нощ, господарю Такео — рече със сладък и свенлив глас, твърде различен от нейния собствен, изправи се гъвкаво и се отдалечи, полюлявайки бедра под тънката мокра роба.

Макото, който седеше отвън, я изпрати с поглед и странно изражение — може би на неодобрение или на ревност.

— Изкъпи се — рекох му, — макар че водата е почти студена. После трябва да отидем при Нива.

Кахей се върна да яде с нас. Възрастната жена помогна на Нива да сервира вечерята. Стори ми се, че за миг я видях да се подсмихва, докато поставяше подноса пред мен, но не вдигнах очи. Толкова бях изгладнял, че с мъка се удържах да не се нахвърля върху храната и да почна да я тъпча с шепи в устата си. Трапезата далеч не беше изобилна. По-късно жените се върнаха с чай и вино, след което ни оставиха сами. Завиждах им, че щяха да спят тъй близо до Каеде.

Виното отвърза езика на Нива, макар че не оправи настроението му, даже напротив — засили меланхолията му, която на моменти го докарваше до сълзи. Той бе приел града от Араи, смятайки, че ще стане дом за неговите синове и внуци. Сега вече бе загубил едните и никога нямаше да се сдобие с другите. В съзнанието му неговите момчета дори не бяха загинали достойно на бойното поле, а бяха позорно убити от някакво същество, което трудно можеше да се нарече човек.

— Не разбирам как си успял да го надвиеш — рече той, като ме измери с почти презрителен поглед. — Без да те засягам, но синовете ми бяха два пъти по-едри от теб, по-възрастни и по-опитни — той отпи голяма глътка и после продължи: — Пак така не ми стана ясно как си успял да убиеш Ийда. След като изчезна, за теб плъзна слух, че във вените ти течала странна кръв, която ти давала особена сила. Това да не е някакво магьосничество?

Усетих как Кахей до мен се напрегна. Като всеки воин той тутакси се засегна от предположението за магия. Не смятах, че Нива нарочно се държи оскърбително; според мен той бе твърде потиснат от скръб, за да си дава сметка, какво говори. Не му отвърнах. Той продължи да ме изучава, но аз не срещах погледа му. Почваше да ми се спи неудържимо; клепачите ми се затваряха, зъбите ми тръпнеха.

— Много слухове плъзнаха тогава — продължи Нива. — Изчезването ти беше голям удар за Араи. Той го прие много лично. Смяташе, че има някакъв заговор срещу него. От дълги години си имаше любовница… Муто Шизука. Ти познаваш ли я?

— Тя беше прислужница на съпругата ми — отвърнах, без да споменавам, че освен това е и моя братовчедка. — Беше пратена при нея лично от владетеля Араи.

— Оказа се, че била от Племето. И през всичкото това време Араи го знаел, ама не си давал сметка, какво означавало. Когато ти изчезна — явно за да се присъединиш към Племето, или поне така говореха всички, — това стана причина за какви ли не предположения… — Нива млъкна, а погледът му стана особено подозрителен. — Но вероятно знаеш тия работи по-добре от мен.

— Разбрах, че владетелят Араи възнамерявал да се опълчи срещу Племето — рекох предпазливо. — Но не съм чул какъв е резултатът.

— Не особено успешен. Някои от васалите му — аз не бях между тях! — го посъветвали да действа в съюз с Племето, както правел Ийда. Според тях най-добрият начин да ги контролираш бил да им плащаш. На Араи обаче това не му хареса — първо, не можеше да си го позволи, а и не му е в природата. Той държи нещата да са ясни и уредени, а и не търпи да го правят на глупак. Смяташе, че Муто Шизука, Племето и дори ти сте го измамили по някакъв начин.

— Никога не съм имал подобни намерения — рекох. — Но сега разбирам как може да са му изглеждали моите действия. Дължа му извинение. Веднага щом се установим в Маруяма, ще отида при него. Сега в Инуяма ли е?

— Прекара зимата там. Възнамеряваше да се върне в Кумамото и да смаже последните остатъци от съпротивата в крепостния град, да се придвижи на изток, да присъедини някогашните земи на Ногучи и тогава да организира действията си срещу Племето, почвайки от Инуяма — той сипа още вино на всички и гаврътна наведнъж пълна чаша. — Само че то е като да изкорениш сладък картоф — под земята има много повече, отколкото предполагаш, и колкото и внимателно да го вадиш, остават късчета, които покълват отново. Аз поразчистих някои членове тук; един от тях държеше пивоварната, друг беше дребен търговец и лихвар. Но всичко, до което се добрах, бяха двама-трима старци — чучела, нищо повече. Погълнаха отрова, преди да успея да измъкна каквото и да било от тях; останалите изчезнаха — той вдигна чашата с вино и се втренчи мрачно в нея. — Това ще раздвои Араи — рече накрая. — Той може да се справи с поддръжниците на Тохан, те са обикновен враг, ясен и открит, а и след смъртта на Ийда повечето загубиха куража си. Но в същото време да се опитваш да изтръгнеш от корен този скрит враг… Поставил си е непосилна задача и освен това почва да изчерпва средствата и възможностите си — изглежда, внезапно осъзна смисъла на изреченото и продължи припряно: — Не че не съм му предан. Дал съм клетва да му служа и ще устоя на думата си. Но все пак заплатих за нея с живота на синовете си.

Ние всички сведохме глави и тихо изрекохме съболезнованията си. Кахей каза:

— Става късно. Трябва да поспим малко, ще поемаме отново на път призори.

— Разбира се — Нива се изправи тромаво на крака и плесна с ръце.

Почти веднага се появи възрастната жена с лампа в ръка и ни поведе към определената за нас стая. Постелите вече бяха приготвени на пода. Аз отидох до нужника и после влязох в градината да проясня малко главата си от изпитото вино. Градът бе обгърнат от тишина. Имах чувството, че чувам дишането на хората си, потънали в дълбок сън. Откъм дърветата около храма се обади кукумявка, а в далечината се разнесе лай на куче. Изпъкналата луна на четвъртия месец бе увиснала ниско в небето; тънки рехави облаци прекосяваха незапълнения й диск. Небето беше забулено и се виждаха само най-ярките звезди. Замислих се над думите на Нива. Беше прав — изглеждаше почти невъзможно да се разкрие изкусната мрежа, която Племето бе разпънало в Трите провинции. Но Шигеру бе успял да го стори, а аз разполагах с архива му.

Върнах се в стаята. Макото вече спеше. Кахей разговаряше с двама от хората си, които бяха дошли да ни пазят. Каза ми, че е пратил други двама да охраняват помещението, където спеше Каеде. Аз си легнах, съжалих, че не е до мен, и за момент помислих дали да не пратя да я повикат, след което съм потънал в дълбоката река на съня.

Трета глава

През следващите няколко дни походът ни към Маруяма продължи без непредвидени събития. Вестта за смъртта на Джин-Емон и за унищожаването на бандата му ни бе изпреварила и заради нея хората ни посрещаха радушно. Движехме се бързо, с кратки нощи и дълги дни, възползвайки се докрай от благоприятното време преди началото на лелеяните дъждове.

Докато пътувахме, Каеде се опита да ме въведе в заплетените взаимоотношения, определящи обстановката във владението, което предстоеше да стане нейна собственост. Шигеру вече ми бе разказал част от неговата история, но не знаех почти нищо за сложната плетеница от бракове, осиновявания, случаи на смърт, някои от които можеха да се окажат убийства, ревност и интриги. Всичко това за пореден път ме изпълни с удивление, породено от силата на Маруяма Наоми — жената, която Шигеру бе обичал, която бе успяла да оцелее и да управлява като пълноправен владетел. Накара ме още по-горчиво да съжаля за нейната смърт, както и за неговата, и засили решимостта ми да продължа тяхното дело, целящо възцаряването на мир и справедливост.

— Двете с владетелката Маруяма поговорихме малко по време на едно такова пътуване — каза Каеде. — Но тогава яздехме в обратната посока, движехме се към Цувано, където те срещнахме. Тя ми каза, че жените трябва да прикриват своята сила и да се оставят да бъдат носени в паланкин, за да не бъдат смазани от могъщи военачалници и воини. Но ето аз яздя редом с теб, на Раку, на свобода. Никога повече няма да се кача в паланкин.

Беше ден, в който хем грееше слънце, хем валеше. Внезапно върху тъмен сив облак се открои дъга; миг-два слънцето продължи да грее дръзко; сипеха се сребърни капки дъжд. После небето бе забулено от облаци, слънчевите лъчи угаснаха, дъгата изчезна, а дъждът стана студен и пронизващ.

Бракът на владетелката Маруяма целял да подобри отношенията между клановете Сейшуу и Тохан. Избраният за нея съпруг бил от рода Тохан и се явявал роднина както на Ийда, така и на фамилията Ногучи. Бил много по-възрастен, с предишен брак и с вече пораснали деца. Благоразумието на един съюз чрез подобен обременяващ брак по онова време се поставяло под въпрос, и то не само от Наоми, която, макар и едва на шестнайсет, била отгледана и възпитана в традициите на Маруяма да мисли и да говори от свое име. При все това кланът държал на този съюз и той бил уреден. Докато владетелката Маруяма била жива, доведените деца й създавали редица проблеми. След смъртта на съпруга й те оспорили собствеността на владението — безуспешно. Единствената дъщеря била омъжена за братовчед на Ийда Садаму — Ийда Нариаки, който, както научихме междувременно, бил оцелял от клането в Инуяма и избягал в Западната провинция, откъдето понастоящем, изглежда, възнамерявал да възобнови претенциите си за владението. Владетелите от клана Сейшуу били разделени. Маруяма неизменно се наследявала по женска линия, но била последната собственост, която се придържала към една традиция, накърняваща достойнството на воинската класа. Нариаки бил осиновен от своя тъст преди брака на владетелката Маруяма и за мнозина бил единственият законен претендент за имота на своята съпруга.

Наоми била привързана към своя съпруг и скърбяла искрено, когато четири години по-късно той починал, оставяйки я с малка дъщеря и невръстен син. Била твърдо решена дъщеря й да наследи имението й. Синът й починал при загадъчни обстоятелства, по думите на някои — от отрова, а в годините след битката при Яегахара овдовялата Наоми привлякла вниманието на самия Ийда Садаму.

— Но тогава тя вече е познавала Шигеру — намесих се аз. Щеше ми се да знаех къде и как се бяха срещнали. — И сега ти си нейната наследница.

Майката на Каеде бе братовчедка на владетелката Маруяма и Каеде бе най-близката жива роднина по женска линия на предишната господарка на клана, тъй като Марико — дъщерята на владетелката Маруяма, бе загинала заедно с майка си в реката при Инуяма.

— Ако ми позволят да получа наследството си — отвърна Каеде. — В края на миналата година ме посети нейният главен васал Сугита Харуки. Тогава той се закле, че кланът в Маруяма ще ме подкрепи, но Нариаки може вече да се е разположил там.

— Тогава ние ще го изгоним.

Сутринта на шестия ден стигнахме до границата на владението. Кахей нареди на хората си да спрат на няколкостотин крачки преди нея и аз препуснах напред, за да се присъединя към него.

— Надявах се брат ми вече да ни е пресрещнал — рече той тихо.

И аз се бях надявал на същото. Мийоши Гемба бе пратен в Маруяма преди сватбата ми с Каеде със задачата да предаде вестта за нашето неминуемо пристигане. Оттогава нямахме вести от него. Освен че се тревожех за безопасността му, исках, преди да навлезем в областта, да разполагам с някаква информация за положението в нея, както и за местонахождението на Ийда Нариаки и за отношението на града към нас.

Бариерата се намираше на един кръстопът. Граничният пост бе потънал в тишина, а пътищата във всички посоки бяха пусти. Амано взе Джиро и двамата препуснаха на юг. Когато се върнаха, Амано викаше:

— Оттук е преминала голяма армия… Забелязахме следи от много копита и цели камари от конски изпражнения.

— В посока към владението?

— Да.

Кахей се приближи до граничния пост и извика:

— Има ли някой там? Владетелят Отори Такео води съпругата си господарката Ширакава Каеде, пряка наследница на владетелката Маруяма Наоми…

Откъм дървената постройка не последва отговор. От невидимо огнище се виеше тънка струйка дим. Не долавях никакъв звук освен шума от собствената ми армия, спряла зад мен, тропота на неспокойни коне и дишането на хиляда мъже. Побиха ме тръпки. Очаквах всеки миг да чуя свистене и потракване на стрели.

Препуснах с Шън към Кахей:

— Нека огледаме.

Той се взря в мен, но вече се беше отказал да ме убеждава да стоя назад. Двамата скочихме от седлата, викнахме на Джиро да поеме юздите на конете и извадихме мечове.

Самата бариера бе съборена на земята и строшена от щурма на множество мъже и коне, които я бяха стъпкали. Мястото бе обгърнато от особена тишина. Внезапно откъм гората се разнесоха стряскащо пронизителни трели на коприварче. На места небето бе забулено с големи сиви облаци, но дъждът за пореден път бе спрял и вятърът от запад бе лек.

Долових мирис на кръв и дим. Влязохме в стражницата и досами прага видяхме първия труп. Мъжът бе повален върху огнището и дрехите му тлееха. Щяха да са изгорели, ако не бяха подгизнали от кръвта, изтекла от разпорения му корем. Ръката му все още стискаше меч, но острието бе чисто. Зад него, проснати по гръб, лежаха още двама; дрехите им бяха изцапани с последните им изпражнения, но не с кръв.

— Били са удушени — рекох на Кахей. Изтръпнах, защото само членовете на Племето използваха гароти.

Той кимна, докато обръщаше единия, за да види герба на гърба му.

— Маруяма.

— От колко време са мъртви? — попитах, оглеждайки помещението.

Двама от мъжете явно бяха изненадани, а третият е бил посечен, преди да успее да използва меча си. Усетих как в гърдите ми се надига ярост, същата, която бях изпитал към стражите, когато бяха пуснали Кенджи в градината или когато се бе промъкнал незабелязано край тях, яростта към обикновените хора, които така лесно ставаха жертви на Племето. Биваха нападани неочаквано, както ядат, безмилостно убивани от наемници, преди някой от тях да успее да се измъкне и да предупреди за настъпващата армия…

Кахей вдигна чайника от мястото, където бе захвърлен.

— Почти е изстинал.

— Трябва да ги догоним, преди да са стигнали града.

— Да тръгваме — рече Кахей с блеснали от нетърпение очи.

Но когато се обърнахме, за да излезем, долових лек шум, който идваше от малък склад зад стражницата. Направих знак на Кахей да замълчи и отидох до вратата. Някой се спотайваше зад нея, опитвайки се да сдържи дъха си и пресекливите си ридания. Рязко плъзнах вратата встрани и влязох с едно-единствено движение. Из помещението бяха разхвърляни чували с ориз, дъски, оръжия и земеделски инструменти.

— Кой е там? Излез!

Разнесе се топуркане и иззад балите изскочи малка фигура, която се опита да се шмугне между краката ми. Аз я сграбчих, видях, че беше десет-единайсетгодишно момче, осъзнах, че стиска нож, и със сила разтворих пръстите му, докато накрая той извика и го пусна. Загърчи се в хватката ми, като се мъчеше да не хлипа.

— Стой мирно! Няма да ти сторя зло!

— Татко! Татко! — закрещя той.

Бутнах го пред себе си обратно в стражницата.

— Някой от тези ли е баща ти?

Лицето му бе пребледняло, дъхът му излизаше на пресекулки, очите му бяха пълни със сълзи, но той все още полагаше отчаяни усилия да се овладее. Нямаше съмнение, че е син на воин. Сведе поглед към мъжа, когото Кахей бе издърпал от огнището, взря се в ужасната рана и безжизнените очи и кимна. После призеленя и аз го издърпах през вратата, за да повърне навън. В чайника имаше останал малко чай. Кахей го наля в една от оцелелите чаши и даде на момчето да пие.

— Какво се е случило? — попитах аз.

Зъбите му тракаха, но той се стараеше да говори нормално, въпреки че гласът му прозвуча неестествено силен.

— Двама мъже влязоха през покрива. Удушиха Китано и Цурута. Някой друг преряза въжетата на кола отвън и подплаши конете. Баща ми се втурна след тях и когато се върна, двамата разпориха корема му с ножовете си — той отчаяно се мъчеше да потисне риданията си. — Мислех, че са си отишли — продължи той. — Не ги виждах никъде! А те се появиха изневиделица и го разпориха…

— Ти къде беше?

— В склада. Скрих се. Срам ме е. Трябваше да ги убия!

Кахей се усмихна при вида на освирепялото детско лице.

— Постъпил си правилно. Порасни и тогава ги убий!

— Опиши ми двамата — подканих го аз.

— Бяха в тъмни дрехи. Не издаваха никакъв шум. И правеха онзи номер, дето изведнъж изчезват и изобщо не ги виждаш — изплю се презрително и добави: — Магии!

— А армията, която е преминала оттук?

— Ийда Нариаки от клана Тохан заедно с воини на Сейшуу. Познах им гербовете.

— Колцина?

— Стотици — отвърна той. — Преминаваха дълго. Но последните минаха преди малко. Изчаках ги всичките и точно се канех да изляза, когато ви чух, затова останах скрит.

— Как се казваш?

— Сугита Хироши, син на Харуки.

— В Маруяма ли живееш?

— Да, моят чичо Сугита Харуки е главен васал на Маруяма.

— По-добре ела с нас — рекох. — Знаеш ли кои сме?

— Отори — отвърна момчето и за пръв път се усмихна… немощна, скръбна усмивка. — Виждам го по гербовете ви. Мисля, че сте онези, които очакваме.

— Аз съм Отори Такео, а това е Мийоши Кахей. Съпругата ми е Ширакава Каеде, наследница на тази област.

Момчето падна на колене:

— Владетелю Отори. Братът на господаря Мийоши дойде при чичо. Двамата сега подготвят хора, тъй като чичо е сигурен, че Ийда Нариаки няма да позволи господарката Ширакава да наследи владението без бой. Прав е, нали?

Кахей го потупа по рамото.

— Иди и се сбогувай с баща си. И донеси меча му. Сега трябва да стане твой. Когато сражението приключи, ще го отнесем в Маруяма и ще го погребем с почести.

„Ето такова възпитание трябваше да имам“, помислих си, проследявайки с поглед Хироши, който се върна, стиснал меча, дълъг почти колкото него. Мама ме беше учила единствено да не късам щипците на раците, да не наранявам нито едно живо същество, а това момче от раждането му е било обучавано да няма страх от смъртта или жестокостта. Знаех, че Кахей одобрява смелостта му — той самият бе възпитан според същия кодекс. Е, ако след цялото това обучение при Племето все още не бях станал безпощаден, едва ли някога щях да се превъзпитам. Щеше да ми се наложи да се преструвам.

— Откраднали са всичките ни коне! — възкликна Хироши, докато подминавахме празните конюшни. Отново трепереше, но от гняв, помислих си аз, вече не от страх.

— Ще ги върнем, че и повече — обеща му Кахей. — Върви с Джиро и се пази!

— Отведи го при жените и кажете на Манами да го наглежда — наредих на Джиро, поех от него Шън и отново се метнах на седлото.

— Не искам никой да ме наглежда — обяви момчето, когато Кахей го вдигна, за да го сложи върху седлото до Джиро. — Искам да се бия заедно с вас.

— Гледай с този меч да не убиеш някого по погрешка — каза Кахей през смях. — Ние сме ти приятели, не забравяй!

— Нападението трябва да е било съвсем внезапно — рекох на Макото, след като му разказах накратко каквото бяхме научили. — В стражницата почти нямаше хора.

— Или може би в Маруяма са го очаквали и са изтеглили всичките си налични воини, за да устроят засада или да атакуват на по-подходящ терен — отвърна той. — Познаваш ли района от тук до града?

— Никога не съм бил по тези места.

— А съпругата ти?

Поклатих глава.

— Тогава по-добре върни онова момче. Само то може да ни е водач.

Кахей викна след Джиро, който се отдалечаваше с Хироши. Момчето засия от въодушевление и показа удивителни познания за терена и укреплението на града. Маруяма беше крепост на хълм; по склоновете и в подножието му бе разположен значителен по размери град. Малка бързоструйна река снабдяваше града с вода и захранваше мрежа от канали, в които изобилстваше от риба; крепостта разполагаше със собствени извори. Външните стени на града в миналото са били поддържани в добро състояние и са можели да бъдат бранени безкрай, но след смъртта на владетелката Маруяма и повсеместния смут, последвал падането на Ийда, никой повече не ги бе възстановил и стражите там бяха малцина. В резултат градът бе разделен между тези, които подкрепяха Сугита и неговата избраница Каеде, и другите, които смятаха, че е по-разумно да се снишат пред вятъра на съдбата и да приемат управлението на Ийда Нариаки и съпругата му, чиито претенции също имаха своите законни основания.

— Къде е сега чичо ти? — попитах Хироши.

— Чака малко преди града с всичките си хора. Не искаше да се отдалечава много, за да не го превземат зад гърба му.

— Ще се оттегли ли в самия град?

Момчето присви очи като възрастен.

— Само в случай на крайна нужда, след което ще трябва да отстъпи и в самата крепост, защото градът повече не може да бъде отбраняван. Почти не разполагаме с храна; миналата година бурите унищожиха голяма част от реколтата, а зимата бе необичайно тежка. Не бихме издържали продължителна обсада.

— Къде би се сражавал чичо ти, ако можеше да избира?

— Този път прекосява река Асагава недалеч от градските порти. Там има брод; почти винаги е плитък, но понякога става пълноводен. За да стигне до него, пътят се спуска в дълбока клисура и после се изкачва отново. Следва малка равнинна местност с удобен склон. Татко ме учеше, че там може да се задържи настъпваща армия. А с достатъчно хора можеш да ги обходиш по фланговете и да ги притиснеш в клисурата.

— Браво, ти си бил отличен стратег — похвали го Кахей. — Ще те вземам с мен на всичките си сражения!

— Ама аз познавам само този район — заоправдава се Хироши с внезапна свенливост. — Но татко ме е учил, че по време на война преди всичко трябва да се опознае теренът.

— Баща ти сега би се гордял с теб — рекох. Най-добрият план за нас, изглежда, щеше да е да продължим бързо напред и да се надяваме да приклещим армията в дефилето. Дори и Сугита да се бе оттеглил в града, бихме могли да изненадаме атакуващата армия в гръб. Имах още един въпрос към момчето: — Каза, че е възможно една армия да бъде обходена по фланговете и притисната в клисурата. Значи до равнината има и друг път?

То кимна.

— На няколко километра от тук в северна посока. Преди седмица минахме по него, за да дойдем тук, тъй като след проливен дъжд бродът беше залят. Отнема малко повече време, но не и ако се движиш в галоп.

— Можеш ли да покажеш пътя на владетеля Мийоши?

— Разбира се — момчето вдигна към Кахей искрящ от нетърпение поглед.

— Кахей, вземи си конниците и поемайте с пълна скорост натам. Хироши ще ти покаже къде да намериш Сугита. Кажи му, че идваме и че трябва да изтика врага в клисурата. Пешаците и земеделците ще дойдат с мен.

— Така е добре — рече Хироши доволен. — Бродът е осеян с големи камъни; теренът не е удобен за бойни коне. А и Тохан ще си помислят, че сте по-слаби, и ще ви подценят. Няма да очакват земеделци да участват в сражение.

„Трябва да вземам от него уроци по стратегия“, помислих си аз.

Джиро попита:

— И аз ли да тръгна с господаря Мийоши?

— Да, вземи Хироши на коня си и го дръж под око.

Конниците потеглиха и тропотът на копитата им отекна в обширната долина.

— Кое време е? — попитах Макото.

— Към втората половина от часа на змията[9].

— Хората яли ли са?

— Дадох заповед да се нахранят бързо, докато бяхме спрели.

— Значи можем да тръгнем веднага. Поведи хората; аз ще се върна при съпругата си, после ще ви настигна.

Макото обърна коня си, но преди да потегли, за миг обхвана с поглед небето, гората и долината.

— Прекрасен ден — рече тихо.

Знаех какво имаше предвид — хубав ден за умиране. Но на никого от двама ни не бе писано да умрем в онзи ден, макар че това бе съдбата на мнозина други.

Препуснах обратно покрай колоната от почиващи мъже, дадох заповед да поемат напред и запознах водачите им с нашия план. Те се изправиха нетърпеливо, особено когато им казах кой е главният ни враг. Нададоха възторжени викове, въодушевени от възможността да накажат Тохан за поражението при Яегахара, за загубата на Ямагата и за годините на потисничество.

Каеде и другите жени чакаха в малка горичка, охранявани както обикновено от Амано.

— Отиваме на бой — рекох на Каеде. — Ийда Нариаки е пресякъл границата преди нас. Кахей пое с конниците да ги обходи странично, където се надяваме да срещне брат си и владетеля Сугита. Амано ще ви отведе навътре в гората; ще останете там, докато дойда да ви взема.

Амано сведе глава в поклон. За миг Каеде сякаш понечи да каже нещо, но после също сведе глава.

— Нека всемилостивият бъде с вас — прошепна тя, без да откъсва очи от лицето ми. Приведе се леко напред и добави: — Един ден ще вляза в битка редом с теб.

— Като знам, че си в безопасност, ще мога да съсредоточа цялото си внимание върху сражението — отвърнах. — Освен това трябва да охраняваш архива.

С изопнато от тревога лице Манами заяви:

— Бойното поле не е място за една жена!

— Не е — съгласи се Каеде. — Само ще им се пречкам. Но как ми се ще да се бях родила мъж!

Разпалеността й ме разсмя.

— Довечера ще спим в Маруяма — обещах й.

Съхраних в съзнанието си образа на оживеното й смело лице през целия ден. Преди да напуснем храма, Каеде и Манами бяха извезали флагове с изображенията на чаплата на Отори, бялата река на Ширакава и хълма на Маруяма. Сега ги развяхме, докато препускахме през долината. Макар че се готвехме да влезем в бой, все пак не пропуснах да огледам състоянието на околността. Нивята изглеждаха плодородни и вече сигурно бяха наводнени и засети, но дигите бяха разрушени, а каналите — задръстени с кал и бурени.

Освен тези признаци на занемареност установих, че армията пред нас бе плячкосала каквото бе намерила в селата и стопанствата пред нас. Край пътя плачеха деца, виждаха се горящи къщи, на места лежаха трупове на мъже, убити просто така, без причина, а мъртвите им тела бяха зарязани там, където ги бе застигнала смъртта.

От време на време, когато минавахме покрай някое стопанство или селце, оцелелите мъже и момчета излизаха да ни разпитват. Разбирайки, че преследваме Тохан и че ще им позволя да се бият, те с нетърпение се присъединяваха към нас, увеличавайки числеността ни с близо стотина. Около два часа по-късно чух пред нас звуците, за които се ослушвах — дрънчене на стомана, цвилене на коне, бойни викове, вопли на ранени. Направих знак на Макото и той даде заповед за спиране.

Шън застина неподвижен, с наострени напред уши, заслушан не по-малко съсредоточено от мен. Не изцвили в отговор, все едно разбираше необходимостта от тишина.

— Най-вероятно Сугита ги е пресрещнал тук, както каза момчето — рече тихо Макото. — Но дали Кахей е успял да стигне до него?

— Който и да е, битката е сериозна — отвърнах.

Пътят пред нас се губеше надолу по хълма в клисурата. Върховете на дърветата поклащаха новите си зелени листа на пролетното слънце. Шумът от битката не бе чак толкова силен, че да не мога да чуя и птичата песен.

— Знаменосците ще яздят отпред с мен — рекох.

— Не бива да заставаш начело. Стой в средата, където е по-безопасно. Ще бъдеш твърде лесна мишена за стрелците.

— Това е моята война — отвърнах. — Правилно е аз първи да се хвърля в боя — възможно бе думите ми да са прозвучали спокойно и овладяно, но в интерес на истината бях напрегнат и изгарях от нетърпение да започна сражението, за да го приключа час по-бързо.

— Да, това е твоята война и всички до един сме в нея заради теб. Още една причина да се опитаме да те опазим!

Обърнах коня си и застанах с лице към хората си. Изпитах прилив на съжаление заради онези, които щяха да умрат, но поне им бях дал възможност да загинат като мъже, да се сражават за своята земя и семейство. Извиках знаменосците и те поеха напред с развяващи се на вятъра флагове. Вперих поглед в бялата чапла и мислено се помолих на духа на Шигеру. Усетих, че ме завладява. Измъкнах Джато и острието блесна на слънцето. Мъжете откликнаха с възторжени викове.

Обърнах Шън и го подкарах в лек галоп. Той се носеше напред невъзмутим и изпълнен с желание, все едно двамата яздехме през някоя ливада. Конят вляво от мен бе превъзбуден, теглеше юздечката и се опитваше да се изправи на задните си крака. Усещах напрежението в мускулите на ездача, докато с едната си ръка направляваше коня, а с другата държеше вдигнатия флаг.

Пътят потъна в сумрак, докато се спускахме между дърветата. Теренът се влоши, както бе предсказал Хироши, и доскоро покрит с мек и влажен пясък, сега стана скалист, с множество големи обли камъни и дупки, издълбани от скорошни порои. Явно при всеки проливен дъжд самият път се превръщаше в река.

Забавихме ход и преминахме в тръс. През звуците на битката долавях и шума на истинската река. Добре очертана празнина в листака пред нас показваше къде пътят излизаше изпод дърветата и поемаше покрай брега в продължение на двеста-триста метра преди брода. Успях да съзра няколко по-отчетливи тъмни силуета, които се биеха в устрема на масовата сеч. Бях решил първо да използвам стрелците, но щом видях вихрещото се пред нас сражение, осъзнах, че ще убият колкото врагове, толкова и съюзници. Хората на Сугита бяха изтласкали атакуващата армия от долината и сега стъпка по стъпка изтикваха противниците си покрай реката. Когато приближихме, някои от нападателите се опитваха да пробият редиците и да избягат; видяха ни и побягнаха в обратната посока, крещейки, за да предупредят командирите си.

Макото бе вдигнал раковината и сега я наду. Странният й призрачен звук се отрази в отсрещната страна на клисурата и ехото му отекна над реката. И тогава някъде отпред прозвуча отговор, твърде далеч, за да можем да видим мъжа, който го изпращаше. За миг всичко застина — мига преди вълната да се разбие в брега, — а после вече бяхме сред тях и битката беше във вихъра си.

Само хронистите, които описват събитията впоследствие, могат да ти кажат какво се случва в една битка, а и те обикновено разказват историята на победителя. Няма начин, когато си в разгара й, да знаеш как върви сражението. Дори и да можеше да погледнеш отгоре с очите на орел, пак единственото, което би могъл да видиш, е пъстра завивка от трептящи цветове, гербове и флагове, кръв и стомана… красива и кошмарна. Всички на бойното поле обезумяват — как иначе бихме могли да вършим нещата, които вършим, и да понесем онова, което виждаме?

Тутакси осъзнах, че сблъсъкът с разбойниците бе нищо. Тези тук бяха калените воини на Тохан и Сейшуу — добре въоръжени, жестоки, изкусни. Те видяха герба с чаплата и веднага познаха кой е в тила им. Моментално половината от тях се втурнаха да мъстят за Ийда Садаму. Макото бе проявил здрав разум, когато бе предложил да остана защитен в центъра. Успях да отблъсна трима войници, като от третия ме спаси единствено Шън, преди приятелят ми да застане редом с мен. Използвайки тоягата си като копие, той уцели четвърти воин под брадичката и го събори от седлото. Един от нашите селяни се хвърли върху падналия и отсече главата му със сърпа си.

Пришпорих Шън напред. Той сякаш инстинктивно намери пътека в мелето, като винаги се обръщаше в точния момент, за да ми осигури предимство. А Джато скачаше в ръцете ми, както ме бе предупредил навремето Шигеру, докато накрая вече кръвта, която се стичаше по острието му, стигаше чак до дръжката.

Както се биехме рамо до рамо, двамата с Макото се озовахме обградени от плътен обръч и в един миг си дадох сметка, че пред нас има още едно такова сбито множество. Над него се вееха флаговете на Тохан. Двете купчини от хора се въртяха, издигаха се и се спускаха, докато около тях мъжете ставаха и падаха и накрая се озоваха тъй близо, че вече можех да видя своя противник в средата.

Връхлетя ме чувство за нещо познато. Този човек имаше черна броня и шлем с рога, каквито носеше Ийда Садаму, когато бях вдигнал поглед към него изпод нозете на коня му в Мино. На гърдите му проблясваше низ от златни молитвени зърна. Очите ни се срещнаха над морето от сражаващи се мъже и Нариаки нададе гневен вик. Приведе се към главата на своя кон, пришпори го и разкъсвайки защитния обръч около себе си, се устреми към мен.

— Отори Такео е мой! — изкрещя той. — Никой да не го пипа, оставете го на мен! — повтаряше го отново и отново, докато мъжете, които ме нападаха, се отдръпнаха леко и двамата се озовахме лице в лице, на няколко крачки един от друг.

В настоящия разказ събитията звучат така, все едно е имало достатъчно време да ги осъзная, но в действителност нямаше. Тези картини проблясват в съзнанието ми като отделни отрязъци. Той беше пред мен, отново крещеше и ме обсипваше с хули, ала аз почти не чувах думите. Той пусна юздите върху врата на коня си и вдигна меча си с две ръце. Конят му бе по-голям от Шън, а той, също както Ийда — много по-едър от мен. Втренчих се в меча точно когато започваше своето движение; Шън също го наблюдаваше.

Острието проблесна. Шън отскочи встрани и мечът разсече въздуха. Устремът на мощния удар увлече ездача. Той политна напред и се стовари върху врата на коня си. Животното подскочи, при това достатъчно силно, за да го измести от седлото. Трябваше или да падне, или да пусне меча си. Измъквайки нозе от стремената, той се хвана с една ръка за конската грива, извъртя се с удивителна ловкост и скочи на земята. Падна на колене, без да изпуска меча си. Тутакси се изправи и моментално се хвърли към мен със замах, който щеше да ми отсече крака, ако Шън бе останал на мястото си.

Моите хора напираха напред и лесно можеха да се справят с него.

— Стойте! — изкрещях аз. Вече бях твърдо решен да го убия със собствените си ръце. Бях обладан от ярост, каквато не познавах, толкова различна от хладнокръвните убийства на Племето, колкото денят — от нощта. Пуснах юздите и скочих от гърба на Шън. Чух го как изпръхтя зад мен, и знаех, че ще остане неподвижен като скала, докато отново имах нужда от него.

Изправих се лице в лице с братовчеда на Ийда, така както ми се щеше да се бях изправил срещу самия Ийда. Знаех, че Нариаки ме презира, и то с основание — аз не притежавах неговото обучение, нито неговите умения, но в презрението му съзрях неговата слабост. Той се втурна напред, размахвайки меч; намерението му бе да се опита да ме посече, възползвайки се от преимуществото на по-дългата си ръка. Внезапно се видях в залата в Тераяма, тренирайки с Мацуда. Както в онзи миг, пред мен се появи образът на Каеде — тя бе моят живот и моята сила. „Довечера ще спим в Маруяма“, обещах й отново и усетих същия порив.

„Черна кръв[10], помислих си аз и може би дори изкрещях към Нариаки. Имаш я ти, имам я и аз. Принадлежим към една и съща класа.“ Почувствах ръката на Шигеру в моята собствената. И после Джато се стовари точно в целта, а алената кръв на Ийда Нариаки оплиска лицето ми.

Щом Нариаки се свлече на колене, Джато удари отново и главата му се търкулна в краката ми. Очите му все още бяха пълни с ярост, а устните му бяха оголили зъбите му.

Тази картина се запечата в съзнанието ми, но почти нищо друго. Нямаше време за страх, нито за мисъл. Движенията, на които ме бяха обучили Шигеру и Мацуда, направляваха меча чрез ръката ми, но не и чрез съзнателната ми воля. След като Нариаки беше мъртъв, се обърнах към Шън. Примигвайки от капките пот, които се стичаха в очите ми, видях Джо-Ан до главата му; низвергнатият държеше и вражеския кон.

— Отведи ги настрани — извиках му аз.

Хироши се бе оказал прав относно терена. След като изтласкахме войската на Тохан и Сейшуу и започнахме да настъпваме, блъсканицата се усили. Ужасени коне се подхлъзваха в дупки, чупейки крака, или бяха насилвани да се катерят по големите камъни, поради което се плашеха, тъй като не можеха нито да продължат напред, нито да се върнат назад.

Джо-Ан се покатери като маймуна на гърба на Шън и си проправи път между биещите се. На моменти го зървах как се промъква през мелето и отвежда в гората останалите без ездачи, обезумели от паника коне. Както сам бе отбелязал, в една битка има много други задачи, освен да убиваш.

Скоро видях пред нас флаговете на Отори и Маруяма, както и герба на Мийоши. Армията помежду ни бе попаднала в капан. Те продължаваха да се бият яростно, но нямаха нито изход, нито надежда.

Мисля, че никой не успя да избяга жив. Реката бе почервеняла от кръвта им. След като всичко свърши и настъпи покой, низвергнатите се погрижиха за труповете и ги положиха в редици. Когато се срещнахме със Сугита, минахме заедно покрай тях и той успя да определи самоличността на мнозина. Джо-Ан и хората му вече се бяха погрижили за дузини коне. Сега прибираха от мъртвите техните брони и оръжия и подготвяха изгарянето на труповете.

Денят бе превалил, без изобщо да усетя — вече минаваше часът на кучето[11]. Битката бе продължила пет-шест часа. Армиите ни бяха приблизително равни — малко под две хиляди от всяка страна. Но Тохан бяха загубили своята, а ние имахме по-малко от сто загинали и около двеста ранени.

Джо-Ан ми доведе обратно Шън и двамата със Сугита препуснахме навътре в гората, където чакаше Каеде. С обичайната си експедитивност Манами вече бе успяла да направи лагер, да запали огън и да сгрее вода. Каеде бе коленичила на постелка под дърветата. През сребристосивите стволове на буковете виждахме фигурата й, обгърната от спуснатите й коси. Седеше безмълвна, с изправен гръб. Когато приближихме, забелязах, че клепачите й са спуснати.

Манами дойде да ни посрещне. Макар и зачервени, очите й сияеха.

— Моли се — прошепна тя. — Така е от часове.

Аз слязох от коня и я повиках по име. Каеде отвори очи и на лицето й се изписаха радост и облекчение. Тя стори поклон доземи, а устните й не преставаха да се движат в безмълвна благодарност. Коленичих пред нея, същото стори и Сугита.

— Спечелихме голяма победа — рече той. — Ийда Нариаки е мъртъв и вече нищо не може да попречи Маруяма да стане ваша собственост.

— Безкрайно съм ви признателна за верността и смелостта — му каза тя и после се обърна към мен: — Ранен ли си?

— Не — еуфорията от битката отшумяваше и вече усещах болки по цялото си тяло. Ушите ми бучаха, призляваше ми от мириса на кръв и смърт, който ме бе просмукал. Каеде изглеждаше непостижимо чиста и непокварена.

— Молех се да оцелееш — каза тя с приглушен глас. Заради присъствието на Сугита се чувствахме неловко един с друг.

— Вземете си чай — подкани ни Манами. Осъзнах, че устата ми бе пресъхнала, а устните ми — покрити със засъхнала кръв.

— Толкова сме мръсни… — започнах, но тя сложи чашата в ръката ми и аз отпих с благодарност.

Слънцето вече беше залязло и светлината на превалящия ден бе ясна и обагрена в синьо. Вятърът бе стихнал и птиците пееха своите последни песни преди настъпването на нощта. Чух шумолене в тревата и вдигнах поглед, за да видя как насред сечището в далечината се появи заек. Отпих от чая, без да откъсвам поглед от него. Той се втренчи в мен с големите си диви очи и няколко мига застина така, преди отново да потъне в гората. Чаят беше тръпчив, с мирис на дим.

Две битки бяха вече зад гърба ни, очакваха ни още три, ако трябваше да се вярва на пророчеството — предстояха ни две победи и една загуба.

Четвърта глава

Месец по-рано, след като Ширакава Каеде тръгна с братята Мийоши към храма в Тераяма, Муто Шизука пое към тайното село на своето семейство от Племето, скрито в планината отвъд Ямагата. Каеде бе плакала, когато двете се сбогуваха, бе тикала пари в ръцете й и бе настоявала да вземе един от товарните й коне и да го върне, когато може, но Шизука знаеше, че бързо щеше да бъде забравена, щом Каеде се събереше с Такео.

Шизука бе дълбоко обезпокоена, че трябваше да остави Каеде, а прибързаното й решение да се омъжи за Такео я изпълваше с тревога. Яздеше безмълвно, размишлявайки над лудостта на любовта и над бедствието, което този брак щеше да представлява за тях. Не се съмняваше, че двамата щяха да се оженят — сега, когато съдбата ги бе събрала отново, нищо не можеше да ги спре. Но се боеше какво можеше да се случи с тях, след като вестта стигнеше до Араи. А когато мислите й се върнаха към владетеля Фудживара, усети, че я побиват тръпки въпреки пролетното слънце. Знаеше, че той щеше да бъде дълбоко оскърбен, истински наранен, свиреп и вбесен, и се страхуваше от онова, което можеше да стори за отмъщение.

С нея яздеше Кондо, чието настроение не беше по-различно от нейното. Изглеждаше потиснат и раздразнен, задето Каеде го бе освободила така внезапно. На няколко пъти възкликна:

— Можеше да ми има повече доверие! След всичко, което сторих за нея! Заклел съм се да й служа в края на краищата! Никога не бих сторил нещо, което да й навреди.

„Каеде е омаяла и него, помисли си Шизука. Тя разчиташе на Кондо и това го ласкаеше. Толкова често прибягваше до помощта му; сега вече ще се обръща към Такео.“

— Заповедта да заминем бе на Такео — каза тя. — Той е прав. Не може да има доверие на никого от нас.

— Ама че бъркотия — рече мрачно Кондо. — Къде да отида сега, се питам? Харесваше ми при господарката Ширакава. Мястото ми допадаше — той отметна глава и изсумтя.

— Фамилията Муто може да имат нови указания и за двама ни — отбеляза лаконично Шизука.

— Вече остарявам — измърмори той недоволно. — Не бих имал нищо против да се отдам на спокоен живот. Ще освободя място на младото поколение. Само да имаше повече от тях!

Той обърна глава и й отправи една от ироничните си усмивки. Имаше нещо в изражението му, което я смущаваше, някаква топлина, скрита зад иронията. С характерната си сдържаност й показваше, че не е безразличен към нея. Откакто бе спасил живота й на пътя към Ширакава предишната година, между тях съществуваше скрито напрежение. Тя му бе признателна и даже по едно време смяташе, че може да спи с него, но после бе започнала връзката между нея и доктор Ишида — лекаря на владетеля Фудживара — и тя вече желаеше единствено медика.

Макар че, помисли си Шизука печално, това едва ли бе практично. Бракът на Каеде с Такео фактически щеше завинаги да я раздели от Ишида. Тя нямаше никаква представа, как би могла да се види с лекаря отново. На сбогуване той се бе държал топло, беше настоял да се върне колкото се може по-скоро, и дори бе стигнал дотам да й каже, че тя ще му липсва, но как би могла да се върне при него, след като вече не служеше на Каеде и не беше част от нейното обкръжение? Двамата бяха поддържали връзката си в пълна тайна, но оттук нататък, ако Фудживара научеше за отношенията им, тя имаше всички основания да се бои за безопасността на лекаря.

Мисълта, че може повече никога да не види този мил и интелигентен мъж, я покруси. „С нищо не съм по-добра от Каеде, помисли си тя. Вярно, човек никога не стига до възрастта, в която вече не позволява да бъде изгорен от любовта.“

Минаха през Ямагата и продължиха нататък още двайсетина километра до едно селце, където спряха да пренощуват. Кондо познаваше ханджията; може би дори бяха роднини, макар че Шизука не си направи труда да провери. Както се опасяваше, той й показа, че иска да спи с нея, и тя видя разочарованието в очите му, когато се извини, че е изтощена, но той не настоя, нито се опита да я принуди, както би могъл да стори. Тя изпита признателност и после се подразни, че се е почувствала по този начин.

Но на следващата сутрин, след като бяха оставили конете в странноприемницата и бяха поели пеша нагоре в планината, Кондо каза:

— Защо не се оженим? От нас ще излезе добър екип. Ти имаш две момчета, нали? Бих могъл да ги осиновя. Не сме толкова стари, че да нямаме и общи деца. Твоето семейство би одобрило…

Сърцето й се сви при тази мисъл, особено от съзнанието, че семейството й наистина щеше да даде съгласието си за един такъв брак.

— Ти не си женен? — беше учудващо, като се имаше предвид възрастта му.

— Ожених се, когато бях на седемнайсет, за едно момиче от фамилията Курода. Няколко години по-късно тя почина. Нямахме деца — Шизука впери поглед в него, питайки се дали тъгува за покойната си съпруга. Той додаде: — Беше много нещастна жена. Не съвсем с ума си. Имаше дълги периоди, в които я измъчваха кошмарни видения и страхове. Привиждаха й се призраци и демони. Не се чувстваше толкова зле, когато бях с нея, но на мен често ми се налагаше да пътувам. Работех като шпионин за семейството на майка ми, фамилията Кондо, които ме бяха осиновили. При едно дълго пътуване бях възпрепятстван от лошо време. Не успях да се прибера в уречения ден и без да ме дочака, тя се обесила — за първи път в гласа му не прозвуча обичайната ирония. Тя усети искрената му мъка и се улови, че внезапно и най-неочаквано е затрогната от него. — Може би е била възпитавана твърде сурово — продължи Кондо. — Често съм се питал какво причиняваме на децата си. В много отношения за мен беше облекчение, че съм бездетен.

— Когато си дете, всичко е като игра — каза Шизука. — Спомням си колко се гордеех с уменията, които притежавах, и как презирах хората, че ги нямат. Не поставяш под въпрос начина, по който си отгледан и възпитан; нещата просто са си така.

— Ти си надарена; по кръв си племенница и внучка на учителите Муто. Да си Курода, не е толкова лесно. И ако не си надарен по природа, обучението е много трудно — той спря за момент и после добави тихо: — Вероятно е била твърде чувствителна. Никакво възпитание не може напълно да заличи основните черти на един човек.

— Не съм сигурна. Съжалявам за загубата ти.

— Е, всичко това беше много отдавна. Но преживяното безспорно ме накара да се усъмня в много неща, на които ме бяха научили. Не че разбирам повечето хора. Когато си част от Племето, ти си покорен — подчиняваш се и толкова.

— Може би, ако Такео беше отгледан и възпитан в Племето, щеше да се научи на покорство също като нас — рече Шизука, все едно разсъждаваше на глас. — Той мразеше да му се казва какво да прави, и ненавиждаше да го ограничават. А какво направиха Кикута? Дадоха го на Акио да го обучава, все едно е двегодишен. На себе си да се сърдят, че избяга. Шигеру знаеше как да се държи с него от самото начало, и така спечели верността му. За него Такео беше готов на всичко — „Както и всички ние“, долови тя вътрешния си глас и се опита да го потисне. Тя пазеше много тайни относно владетеля Шигеру, които знаеха единствено мъртвите, и се страхуваше, че Кондо може да ги разкрие.

— Стореното от Такео съвсем не е малко — отбеляза Кондо, — ако се вярва на всички тези истории.

— Нима си впечатлен, Кондо? Аз пък си мислех, че нищо не може да ти направи впечатление!

— Всеки се възхищава на смелостта. А и също като Такео съм със смесена кръв — и от Племето, и от клановете. Бях отгледан в Племето, докато навърших дванайсет, и после привидно станах воин, но всъщност работех като таен шпионин. Може би разбирам донякъде противоречията, с които се е сблъскал… — известно време продължиха да вървят мълчаливо; после той каза: — Както и да е, според мен ти знаеш, че съм впечатлен от теб.

Не така предпазлив през този ден, той беше по-открит в чувствата си към нея. Тя ясно си даваше сметка за желанието му и след като бе изпитала жалост към него, й ставаше все по-трудно да му устои. Като любовница на Араи или като прислужница на Каеде тя бе разполагала с положение и със закрилата, която то й предоставяше; сега обаче не й бе останало нищо друго освен собствената й кожа и този мъж, който бе спасил живота й и от когото щеше да излезе един нелош съпруг. Нямаше причина да не спи с него, тъй че, след като спряха да се подкрепят някъде по пладне, тя му се отдаде в сенките на дърветата. Мирисът на борови иглички и кедри бе навсякъде около тях, слънцето бе топло, вятърът — лек. Долавяше се приглушеният плисък на далечен водопад. Всичко говореше за нов живот и пролет. Любенето му не бе толкова лошо, колкото се бе опасявала, макар че в сравнение с Ишида й се стори груб и припрян.

Шизука си помисли: „Ако това е всичко, което ми предстои, трябва да се възползвам от него по най-добрия начин.“ После си каза: „Какво става с мен? Нима внезапно съм остаряла? Преди една година не бих се поколебала да видя сметката на мъж като Кондо, но по онова време още си мислех, че принадлежа на Араи. А оттогава се случиха толкова много неща — толкова интриги, толкова смърт, — изстрадах гибелта на Шигеру и Наоми, макар и през цялото време да се правех, че не ме е грижа; почти загубих способността си да плача дори когато бащата на децата ми се опита да ме убие чрез ръката на друг, дори когато си мислех, че Каеде ще умре…“

Не за първи път й идваше до гуша от непрестанната необходимост да се прикрива, от грубостта и бруталността. Помисли си за Шигеру и за неговото желание за мир и справедливост, за Ишида, който се опитваше да лекува, а не да убива, и почувства, че сърцето й се свива по-болезнено, отколкото й се бе струвало възможно. „Вече съм стара, каза си тя наум. Догодина ще стана на трийсет.“

Запари й на очите и тя осъзна, че ще се разплаче. По лицето й се затъркаляха сълзи и Кондо, който ги разтълкува погрешно, я притисна по-силно в обятията си. Усещаше мокротата им между бузата си и гърдите му, където се стичаха на локвичка върху яркочервените и кафеникавите изображения, татуирани по тялото му.

След известно време тя стана и отиде при водопада. Потопи платнена кърпа в ледените му води и обтри лицето си, след което събра шепи, за да отпие. Гората наоколо бе потънала в тишина, долавяха се единствено квакането на пролетните жаби и цвърченето на първите плахи цикади. Въздухът беше захладнял. Трябваше да побързат, ако искаха да стигнат до селото преди падането на нощта.

Кондо вече бе взел вързопите им и ги бе окачил на тоягата си. Сега я сложи на рамо.

— Знаеш ли — рече той, когато тръгнаха отново, повишавайки глас, за да може да го чуе, тъй като, познавайки пътеката, тя вървеше отпред. — Не мисля, че би могла да сториш зло на Такео. Не вярвам, че си способна да го убиеш.

— Защо не? — попита тя, обръщайки глава към него. — И по-рано съм убивала хора!

— Знам с какво име се ползваш, Шизука! Но когато говориш за Такео, лицето ти се смекчава, все едно ти е жал за него. А и не смятам, че някога би могла да причиниш мъка на господарката Ширакава заради обичта, която изпитваш към нея.

— Ти виждаш всичко! Знаеш всичко за мен! Сигурен ли си, че не си въплъщение на лисичия дух? — питаше се дали Кондо не бе разбрал и за връзката й с Ишида, и се молеше да не му хрумне да заговори за нея.

— И в моите вени тече кръв на Племето — отвърна той.

— Ако съм далеч от Такео, няма да се разкъсвам — рече тя. — Същото се отнася и за теб — вървя известно време мълчаливо, после добави рязко: — Предполагам, че и на теб ти е мъчно за него.

— При все това хората говорят за теб, че нямаш милост — в гласа му отново прозвуча присмехулна нотка.

— Аз пак мога да се трогна от страданието. Не от онова, което хората си причиняват заради собствената си глупост, а от страданието, наложено от съдбата…

Склонът стана по-стръмен и тя усети, че се задъхва. Не каза нищо, докато не й олекна отново, но тогава разсъждаваше за нишките, които обвързваха живота й с Такео и Каеде, както и със съдбата на клана Отори.

Щом пътеката стана достатъчно широка за двама, Кондо я настигна и закрачи редом с нея.

— Отглеждането на Такео сред Скритите, принадлежността му към воинската класа чрез осиновяването на Шигеру и изискванията на Племето са несъвместими части от неговия живот — каза Шизука накрая. — Те ще го разкъсат. А и този брак сега ще засили враждебността към него.

— Не мисля, че ще живее още дълго. Рано или късно все някой ще го докопа.

— Кой знае — отвърна тя с привидно безразличие, което не изпитваше. — Може би няма да ни се удаде — нито на мен, нито на някой друг — да го убием, защото няма да успеем да се доберем до него.

— Докато пътувал за Тераяма, — рече Кондо, — били направени два опита. И двата се провалили, при това коствали живота на трима души.

— Не си ми го казал!

— Предполагам, че не съм искал да тревожа господарката Ширакава, та да се поболее отново. Но с всяка смърт гневът срещу него нараства. Не бих искал да живея по подобен начин.

„Не, помисли си Шизука, никой от нас не би го пожелал. Ние бихме искали да живеем без интриги и подозрения. Бихме желали да спим дълбоко през нощта, без да се вслушваме във всеки непознат шум, страхувайки се от нож през пода, от отрова в храната, от невидим стрелец в гората. Поне за няколко седмици мога да се почувствам на сигурно място в тайното селце.“

Слънцето почваше да залязва, изпращайки сияйни лъчи между кедрите и потъмнявайки стволовете им. Светлината се сипеше разточително по горския листак. През последните няколко минути Шизука чувстваше, че някой ги следва.

„Сигурно са децата“, каза си тя и с внезапна яснота си спомни как в детството си самата тя бе развивала собствените си умения из същата околност. Познаваше всяка скала, всяко дърво, всяка извивка на земята.

— Зенко! Таку! — извика. — Вие ли сте?

Единственият отговор бе приглушен кикот. Стори й се, че чува стъпки — някъде в далечината се търкулнаха камъни. Децата бяха поели по краткия път към дома, тичайки нагоре по хребета и после отново надолу, докато те двамата с Кондо следваха криволичещата пътека. Тя се усмихна и се опита да се отърси от лошото си настроение. Имаше синовете си; щеше да направи онова, което изглеждаше най-добро за тях. И щеше да послуша съвета на родителите си. Каквото й кажеха да стори, щеше да се подчини. Имаше някакво удобство в покорството, а както бе казал Кондо, за Племето това означаваше всичко.

Отново се помъчи да не мисли за собственото си дълбоко неподчинение в миналото и се надяваше то да остане погребано с покойниците.

Изоставиха главната пътека и изкатервайки купчина големи камъни, поеха по друга, по-малка, която се виеше през скалиста клисура. В отдалечения си край тя кривваше за пореден път и после започваше да се спуска в долината. Шизука спря за момент, гледката винаги я омайваше — скритата долина насред суровата планинска област бе тъй неочаквана. През леката омара, получена от мъглата над потока и дима от огнищата, те отправиха погледи надолу към няколкото постройки, но когато продължиха по пътеката, които прекосяваха нивята, къщите се оказаха над тях, защитени от солидна дървена ограда.

Портата обаче беше отворена и мъжете, които я охраняваха, весело поздравиха Шизука.

— Ей! Добре дошла у дома!

— Така ли вече посрещате посетители? Доста небрежно… ами ако бях шпионин?

— Синовете ти вече ни казаха, че идвате — отвърна единият от стражите. — Видели са ви в планината.

Обхвана я сладостно облекчение. До този момент не си беше давала сметка за дълбочината на непрестанната си тревога за тях. Но те бяха живи и здрави.

— Това е Кондо… — тя млъкна, осъзнавайки, че не знае малкото му име.

— Кондо Киичи — каза той. — Баща ми беше Курода Тецуо.

Стражите присвиха очи, когато чуха името му, установиха мястото му в йерархията на Племето и го прецениха както по външност, така и по минало. Те бяха нейни братовчеди или племенници — Шизука бе израсла с тях, прекарвайки месеци наред при баба си и дядо си, изпратена тук на обучение още като дете. Когато бяха малки момчета, тя се състезаваше с тях, учеше и ги надхитряше. После животът й я отведе обратно в Кумамото и при Араи.

— Пази се от Шизука! — предупреди единият от тях Кондо. — Аз по-скоро бих спал с усойница…

— Защото само змия би се прежалила да спи с теб — отвърна тя рязко.

Кондо не каза нищо, но когато продължиха напред, я погледна, вдигайки вежди.

Отвън къщите в селото изглеждаха като обикновени чифлици със стръмни сламени покриви и загубили цвета си кедрови греди. Селскостопански инструменти, дърва за огрев, чували с ориз и тръстикови стъбла бяха складирани грижливо под навесите в края на постройките. Външните прозорци бяха обезопасени с дървени летви, а стъпалата бяха направени от грубо издялан планински камък. Но във вътрешността си къщите пазеха много тайни — скрити коридори и входове, тунели и изби, фалшиви шкафове и подове, които в случай на нужда можеха да приютят цялата общност. Малцина знаеха за съществуването на това тайно селище, а още по-малко бяха онези, които можеха да стигнат до него, при все това фамилията Муто винаги бяха подготвени за нападение. Тук обучаваха и децата си в древната традиция на Племето.

При спомена за това Шизука изпита неволно вълнение. Сърцето й заби учестено. Оттогава нищо, дори битката в крепостта Инуяма, не можеше да се сравни с наситеното вълнение на онези детски игри.

Главната постройка се намираше в средата на селото и на входа вече я чакаха членовете на семейството й, за да я посрещнат с „добре дошла“ — дядо й с двамата й синове и до тях за нейна изненада и удоволствие — чичо й Муто Кенджи.

— Дядо, чичо — поздрави тя скромно и вече се канеше да представи Кондо, когато по-малкото момче изтича до нея развълнувано и я прегърна през кръста.

— Таку! — упрекна го по-големият му брат и после каза: — Добре дошла, майко. Много време мина, откакто не сме се виждали.

— Ела тук и ме остави да те погледна — каза тя, доволна от начина, по който изглеждаха. И двамата бяха пораснали и бяха загубили детската си закръгленост. В началото на годината Зенко бе станал на дванайсет, а Таку — на десет. Даже и в мускулите на по-малкия се чувстваха сила и здравина; и двамата имаха прями, безстрашни очи.

— Расте като баща си — рече Кенджи, потупвайки Зенко по рамото.

„Наистина“, помисли си Шизука, вперила поглед в по-големия си син. Той беше копие на Араи. Таку, установи тя, имаше повече от чертите на Муто и за разлика от брат си притежаваше правата линия на Кикута, изписана на дланите му. Острият слух и разни други дарби, типични за този род, може би вече също се проявяваха. Но за това щеше да се поинтересува по-късно.

Междувременно Кондо бе коленичил пред двамата учители Муто и ги уведомяваше за своето име и произход.

— Това е човекът, който ми спаси живота — поясни Шизука. — Може да сте научили… Опитаха се да ме убият.

— Не си единствената — каза Кенджи, дирейки погледа й, сякаш за да й даде знак да замълчи; и наистина тя не искаше да казва твърде много пред момчетата. — Ще говорим за това по-късно. Радвам се да те видя.

Пристигна прислужница, за да умие праха от нозете на пътниците. Дядото на Шизука се обърна към Кондо:

— Добре си дошъл и приеми искрената ни признателност. Срещали сме се преди много години, тогава ти беше още дете и вероятно не си спомняш. Моля заповядай и сподели трапезата ни.

Когато Кондо последва стареца вътре, Кенджи попита тихо Шизука:

— Но какво е станало? Защо си тук? Владетелката Ширакава добре ли е?

— Доколкото виждам, нищо не е променило обичта ти към нея — отбеляза Шизука. — Тя отиде при Такео в Тераяма. Предполагам, че скоро ще се оженят… въпреки всичките ми съвети, бих добавила. Това е гибел и за двамата.

Кенджи въздъхна тихо. Шизука имаше чувството, че за миг на лицето му се мярна почти неуловима усмивка.

— Гибел може би — рече той, — но гибел, отредена от съдбата.

Двамата влязоха в къщата. Таку бе изтичал напред, за да каже на баба си да донесе вино и чаши, но Зенко остана до Кондо.

— Благодаря ви, че сте спасили живота на майка ми — каза той официално. — Задължен съм ви.

— Надявам се да се опознаем и да станем приятели — отвърна Кондо. — Обичаш ли лова? Може да ме заведеш на лов в планината. Не съм ял месо от месеци.

Момчето се усмихна и кимна.

— Понякога залагаме капани, а по-късно през годината използваме соколи. Надявам се тогава да сте все още тук.

„Вече е мъж, помисли си Шизука. Само да можех да го защитя, само да можеха да си останат деца завинаги!“

Баба й пристигна с виното. Шизука го пое от нея и сипа на мъжете. После отиде със старицата в кухнята, поемайки дълбоко въздух и вдишвайки с наслада всички познати миризми. Прислужниците — нейни братовчедки — я посрещнаха радостно. Тя искаше да помогне за храната, както винаги, но те не й позволиха.

— Утре, утре — рече баба й. — Тази вечер можеш да се чувстваш наш почетен гост.

Шизука седна в края на дървеното стъпало, което водеше от кухнята с пръстен под към главната част на къщата. Чуваше приглушения шум от разговора на мъжете и по-тънките гласове на момчетата, макар че Зенковият вече мутираше.

— Да пийнем по чашка заедно — подкани я баба й с тих смях. — Не те очаквахме, но затова пък си дваж по-добре дошла. Какво съкровище, нали? — обърна се тя към прислужниците, които с охота се съгласиха.

— Шизука е по-красива от всякога — рече Кана. — Повече прилича на сестра на момчетата, отколкото на тяхна майка.

— И както обикновено води със себе си хубав мъж — засмя се Мияби. — Той наистина ли ти е спасил живота? Звучи малко като измислена история.

Шизука се усмихна и изпи виното на един дъх, щастлива, че си е у дома, заслушана в съскавия диалект на роднините си, докато я увещаваха да им разказва новини и клюки.

— Говорят, че господарката Ширакава е най-красивата жена в Трите провинции — рече Кана. — Истина ли е?

Шизука пресуши нова чаша, усещайки как виното сгрява корема й и изпраща своето ободряващо послание до всички кътчета на тялото й.

— Нямате представа, колко красива е — отвърна тя. — Казвате, че аз съм хубава. Е, мъжете ме заглеждат и искат да спят с мен, но когато погледнат Ширакава Каеде, изпадат в отчаяние. Не могат да понесат факта, че такава красота съществува, а те никога няма да я притежават. Уверявам ви, бях много по-горда с нейната външност, отколкото с моята собствена.

— Носи се слух, че омагьосвала хората — рече Мияби. — И че който я пожелае, умира.

— Тя е омаяла чичо ти — изкиска се възрастната жена. — Само да го чуеш как говори за нея.

— А ти защо си я напуснала? — попита Кана, сръчно пускайки тънки като хартия резенчета зеленчуци в съда за попарване.

— Тя самата бе омагьосана от любовта. Отиде при Отори Такео — момъка Кикута, който създаде толкова неприятности. Решили са да се оженят. Той ни отпрати с Кондо, защото Кикута го осъдиха на смърт.

Кана изохка, опарвайки неволно пръсти.

— Оо, колко жалко! — въздъхна Мияби. — Значи и двамата са обречени.

— А ти какво очакваш? — възрази рязко Шизука. — Знаеш какво е наказанието за неподчинение — но усети парене в ъгълчетата на очите си, все едно в тях напираха сълзи.

— Хайде, стига — обади се баба й. Изглеждаше по-блага, отколкото си я спомняше Шизука. — Пътувала си дълго. Уморена си. Хапни, че да ти дойдат сили. Кенджи ще иска да говори с теб довечера.

Кана гребна голяма лъжица ориз от пръстения съд, в който го бе сварила, сипа го в една купичка и сложи отгоре попарени зеленчуци. Това бяха пролетните зеленчуци на планината — репей, папратови филизи и диви гъби. Шизука похапна там, където беше, седнала на стъпалото, както често бе правила като дете.

Мияби попита деликатно:

— Трябва да приготвя леглата… но къде ще спи гостът?

— Може да отиде при мъжете — отвърна Шизука с пълна уста. — Аз ще остана с чичо до късно.

Легнеха ли си заедно в дома на семейството й, все едно обявяваха, че ще се женят. Само че тя още не беше сигурна; нямаше да предприеме нищо, преди да потърси съвет от Кенджи.

Баба й я потупа по ръката със сияещи от щастие очи и сипа на двете по още една чаша вино. Когато останалата част от храната беше готова и момичетата отнесоха подносите на мъжете, възрастната жена се изправи.

— Ела да се поразходиш с мен. Искам да отида до светилището. Ще оставя приношение в знак на благодарност, че се върна жива и здрава.

Тя взе няколко увити в платно оризови топки и една малка стъкленица с вино. До Шизука изглеждаше някак смалена и ходеше по-бавно, благодарна, че може да се облегне на ръката на внучката си.

Навън вече беше здрач. Повечето хора си бяха по домовете и вечеряха или се приготвяха за сън. При вратата на една къща излая куче и скочи към тях, но беше повикано обратно от жена, която после ги поздрави.

От гъстата гора, обкръжаваща светилището, се обаждаха кукумявки; острият слух на Шизука долови и пронизителното писукане на прилепи.

— Чуваш ли ги още? — попита баба й, взирайки се в неясните очертания. — А аз едва ги виждам! Това ти е наследство от Кикута.

— Моят слух не е нищо особено — рече Шизука. — Ще ми се да беше…

През гората течеше поток и на брега му примигваха светулки. Портите изникнаха пред тях кървавочервени на оскъдната светлина. Двете влязоха, измиха ръце и изплакнаха уста на чешмата. Коритото й бе от синкавочерен камък; охраняваше я кацнал отгоре й дракон от ковано желязо. Водата от планинския извор бе леденостудена и чиста.

Пред светилището горяха лампи, но то изглеждаше пусто. Старата жена остави приношенията си на дървения пиедестал пред статуята на Хачиман[12]. Поклони се два пъти, плесна с ръце три пъти и повтори този ритуал три пъти. Шизука стори същото и се улови, че моли божеството за закрила, не за себе си или за семейството си, а за Каеде и Такео във войната, която неминуемо щеше да ги погълне. Почти се засрами от себе си и беше доволна, че никой не можеше да прочете мислите й… освен самото божество.

Баба й стоеше, вдигнала очи към небето. Лицето й изглеждаше древно като лицето на издяланата статуя и също така излъчващо тайнствена мощ. Шизука почувства нейната сила и издръжливост, които отприщиха в гърдите й вълнуващ прилив на любов и страхопочитание към нея. Радваше се, че си беше отново у дома. Старите хора притежаваха мъдростта на поколенията; може би част от тази мъдрост щеше да се предаде и на младата жена някой ден.

Няколко мига останаха неподвижни, после около тях се разнесоха припрени звуци, плъзгане на врата и стъпки по верандата. Свещеникът се отправи към тях, вече в нощните си одежди.

— Не очаквах някой да дойде толкова късно — рече той. — Елате да пийнете по чашка чай с нас.

— Внучката ми се върна.

— А, Шизука! Отдавна не сме се виждали. Добре дошла у дома.

Двете поседяха със свещеника и съпругата му, побъбриха си за това-онова, наваксвайки със селските клюки. После баба й каза:

— Кенджи сигурно вече е готов за разговора ви. Не бива да го караме да чака.

Двете се върнаха обратно между тъмните къщи, повечето от тях вече потънали в тишина. По това време на годината хората заспиваха рано и ставаха призори, за да започнат пролетната работа по подготвянето на нивите и засаждането. Шизука си спомни как бе прекарвала дните си като младо момиче — нагазила до глезените в оризищата, засаждайки кълновете, споделяйки своята младост и плодовитост с тях, докато отстрани възрастните жени редяха традиционните песни. Нима вече беше твърде стара, за да участва в пролетното засаждане?

Ако се омъжеше за Кондо, щеше ли да е твърде стара, за да има друго дете?

Когато двете се върнаха у дома, момичетата почистваха кухнята и лъскаха съдовете. Таку седеше там, където по-рано бе седяла Шизука; очите му се затваряха и главата му клюмаше.

— Има съобщение за теб — засмя се Мияби. — Не иска да го каже на никого другиго, затова те чака.

Шизука седна до него и го погъделичка по бузата.

— Вестоносците не заспиват — подразни го тя.

— Чичо Кенджи е готов да говори с теб сега — каза важно Таку и после развали ефекта с широка прозявка. — Той е в гостната с дядо, а всички други вече са в леглата.

— Където е и твоето място — рече Шизука и го притегли в обятията си. Прегърна го силно и той се отпусна като малко момче, заравяйки глава в гърдите й. След малко взе да се дърпа и каза с приглушен глас:

— Не карай чичо Кенджи да те чака, мамо.

Тя се засмя и го пусна.

— Хайде, лягай си.

— Ще бъдеш ли тук утре сутринта? — попита той и се прозя отново.

— Разбира се.

Той й се усмихна нежно.

— Ще ти покажа всичко, което съм научил, откакто се видяхме последния път.

— Майка ти ще бъде смаяна — рече Мияби.

Шизука съпроводи по-малкия си син до женското помещение, където бе леглото му. Тази вечер щеше да е до него, да чува детското му дишане през нощта и да се събуди сутринта, за да види отпуснатите нозе и ръце, разрошената коса. Толкова бе тъгувала за всичко това.

Зенко вече беше в мъжкото помещение; сега го чу как разпитваше Кондо за битката при Кушимото, в която гостът се беше сражавал заедно с Араи. Долови нотката на гордост в гласа на момчето, когато спомена името на баща си. Дали знаеше нещо за действията на Араи срещу Племето, за това, че се бе опитал да я премахне?

„Какво ще стане със синовете ми?, помисли си тя. Дали смесената им кръв ще се окаже тъй пагубна за тях, както за Такео?“

Каза „лека нощ“ на Таку, прекоси стаята и плъзна встрани вратата към следващото помещение, където я чакаха чичо й и дядо й. Коленичи пред тях, опирайки чело в рогозката. Кенджи се усмихна и кимна, без да каже нищо. Погледна баща си и повдигна вежди.

— Добре, добре — рече старецът. — Трябва да ви оставя сами.

Докато му помагаше да се изправи, Шизука бе стъписана от това, колко остарял бе и той. Съпроводи го до вратата, където Кана чакаше, за да му помогне да си легне.

— Лека нощ, дете — рече старецът. — Каква утеха е да си тук сред нас, на сигурно място, в тези смутни дни. Но колко дълго ще сме в безопасност където и да било?

— Прекалено черноглед е — рече тя на чичо си, след като се върна. — Гневът на Араи ще стихне. Ще си даде сметка, че не може да унищожи Племето и че се нуждае от шпиони като всеки друг военачалник. Ще се споразумее с нас.

— Съгласен съм. Никой не вижда Араи като проблем в по-далечно бъдеще. Няма да е трудно да се спотайваме, докато се успокои, както ти каза. Но има друг въпрос, който може да се окаже далеч по-сериозен. Изглежда, Шигеру е оставил неподозирано наследство. Фамилията Кикута смятат, че е водил архив за нашата мрежа и членове и че сега този архив е притежание на Такео.

Сърцето й заседна в гърлото. Имаше чувството, че е съживила миналото само като си е помислила за него.

— Възможно ли е? — попита тя, опитвайки се да звучи нормално.

— Учителят Кикута… Котаро е убеден в това. В края на миналата година пратил Такео в Хаги заедно с Акио да открие архива и да им го отнесе. Изглежда, Такео е отишъл в къщата на Шигеру, видял се е с Ичиро и после по някакъв начин се е отървал от Акио и се е отправил към Тераяма. По пътя са го нападнали, но е успял да избяга, убивайки двама агенти и един воин от клана Отори.

— Воин на Отори? — повтори Шизука недоумяващо.

— Да, Кикута засилват връзките си с Отори в съюз срещу Араи и за да отстранят Такео.

— А фамилията Муто?

Кенджи изсумтя.

— Още не съм взел решение… — Шизука повдигна вежди и го изчака да продължи. — Котаро смята, че архивът е бил съхраняван в храма, което сега, като се върна назад, ми се струва съвсем очевидно. Онзи проклетник Мацуда никога не е преставал да заговорничи, макар че стана свещеник, а двамата с Шигеру бяха много близки. Струва ми се, че дори си спомням ковчежето, в което ги държеше Шигеру. Не мога да си представя как така съм пренебрегнал този факт. Единственото ми извинение е, че тогава мислех за други неща. Кикута са ми бесни, а аз съм в положението на пълен идиот — той се усмихна печално. — Шигеру ме надхитри — точно мен, дето ме наричаха Лисицата!

— Това обяснява присъдата срещу Такео — рече Шизука. — Аз си мислех, че е за неподчинение. Стори ми се жестока, но не ме изненада. Още когато чух, че е работел с Акио, бях сигурна, че ще има неприятности.

— И дъщеря ми каза същото. Тя ми прати съобщение, докато Такео все още беше в нашата къща в Ямагата. Имало някакъв инцидент — една нощ той надхитрил жена ми и избягал. Нищо особено: върнал се на сутринта, но тогава Юки ми писа, че накрая двамата с Акио ще се убият един друг. Впрочем Акио замалко не умря. Хората на Муто Юзуру го измъкнали от реката полуудавен и полузамръзнал.

— Трябвало е Такео да го довърши! — не можа да се сдържи Шизука.

Кенджи се усмихна тъжно.

— Опасявам се, че и моята първоначална реакция бе същата. Акио твърдеше, че се опитвал да попречи на Такео да избяга, но аз научих по-късно от Юки, че вече е имал нареждане да го убие, след като се разбере къде е архивът.

— Защо? — попита Шизука. — Какво полза могат да имат от смъртта му?

— Положението никак не е леко. Появата на Такео е обезпокоила доста хора, особено сред членовете на фамилията Кикута. Неговото непокорство и безразсъдство още повече усложняват нещата.

— Кикута са твърде крайни, докато ти винаги си давал доста голяма свобода на Такео — каза Шизука.

— Това беше единственият начин да се справя с него. Разбрах го още щом пристигнах в Хаги. Той има силни инстинкти, ще направи всичко за теб, ако спечелиш верността му, но не можеш да го принуждаваш. По-скоро ще избяга, отколкото да отстъпи.

— Сигурно е черта на Кикута — рече тихо Шизука.

— Може би — Кенджи въздъхна дълбоко и се взря в сенките. Мълча известно време и после каза: — За Кикута всичко е черно и бяло; подчиняваш се или умираш, единственият лек срещу глупостта е смъртта; това са убежденията, с които са откърмени.

„Ако Кикута някога разберат за ролята ми във всичко това, ще ме убият, помисли си Шизука. Не смея да кажа дори и на Кенджи.“

— Значи сега Такео не само вече е загубен за Племето, но и разполага с информация, която може да ни унищожи?

— Да, и тази информация рано или късно ще му купи съюза с Араи.

— Никога няма да го оставят жив — рече Шизука с възобновена печал.

— Засега оцелява. Оказа се по-трудно да се отърват от него, отколкото Кикута предполагаха — Шизука си помисли, че долавя нотка на мрачна гордост в тона на чичо си. — Освен това притежава способността да се обгражда с верни съратници. Половината от по-младите воини на Отори вече са пресекли границата, за да се присъединят към него в Тераяма.

— Ако те двамата с Каеде се оженят, в което съм убедена — каза Шизука, — Араи ще побеснее. Архивът на Шигеру може да се окаже недостатъчен да го успокои.

— Е, ти познаваш Араи по-добре от всеки друг. Освен това стои въпросът за синовете му и за теб. Не съм казал на момчетата, че баща им е дал заповед за твоята смърт, но без съмнение те рано или късно ще го научат. Това няма да разстрои Таку, той си е член на Племето до мозъка на костите си, но Зенко боготвори баща си. Няма да е така надарен, както Таку, и в много отношения за него ще е по-добре да бъде възпитан от Араи. Има ли някаква възможност за това?

— Не знам — отвърна Шизука. — Според мен колкото повече земя завзема, толкова повече синове ще иска.

— Трябва да пратим някого при него да разбере как ще реагира… на брака на Такео, на действията на Отори… и какво отношение има към синовете си. Какво ще кажеш за Кондо? Да пратя ли него?

— Защо не? — отвърна Шизука с известно облекчение.

— Кондо, изглежда, те харесва. Ще се омъжиш ли за него?

— Той настоява — отвърна тя. — Казах му, че трябва да поискам съвета ти. Но ми трябва още време да помисля.

— Няма нужда да се прибързва в нищо — съгласи се Кенджи. — Можеш да му дадеш своя отговор, когато се върне — очите му блестяха от някаква емоция, която тя не можеше да разтълкува. — А и аз ще мога да реша какви действия да предприема.

Шизука не каза нищо, но се взря в лицето му, осветено от лампата, опитвайки се да извлече някакъв смисъл от откъслечната информация, която й бе дал, и да разтълкува както изреченото, така и премълчаното. Усети, че е доволен от възможността да сподели тези свои грижи с нея, и предположи, че не е говорил за тях с никого, дори със собствените си родители. Даваше си сметка за голямата обич, която бе изпитвал към Шигеру и продължаваше да храни към Такео, и си представяше какъв вътрешен конфликт щеше да му причини необходимостта да съдейства за премахването на Такео. Никога не бе чувала нито него, нито когото и да е от останалите членове на Племето да говорят така открито за разделението между учителите.

Ако между фамилиите Муто и Кикута избухнеше раздор, Племето щеше ли да оцелее? Това й се струваше по-опасно от всичко, което Араи или Такео можеха да сторят.

— Къде е сега дъщеря ти Юки? — попита Шизука.

— Доколкото знам, намира се в едно от тайните селища на Кикута, северно от Мацуе — Кенджи замълча за момент и после каза тихо, с едва прикрита болка: — В началото на годината Юки се е омъжила за Акио.

— За Акио? — възкликна Шизука, без да може да се сдържи.

— Да, бедното момиче. Кикута настояваха и нямаше как да им откажа. Говореше се за брак помежду им още когато бяха деца. А и бездруго аз нямах никакви основателни причини да не дам съгласието си освен интуитивното чувство на бащата, привързан към единственото си дете. Съпругата ми не споделяше тревогата ми. Тя държеше на този брак, особено след като стана ясно, че Юки е бременна.

Шизука се слиса:

— От Акио? — Кенджи поклати глава. Тя никога досега не беше виждала чичо си така неспособен да говори. — Да не е от Такео?

Той кимна. Лампите примигаха; къщата бе потънала в тишина.

Шизука не можа да измисли какво да каже в отговор. В съзнанието й изникна единствено мисълта за детето, което Каеде бе загубила. Сякаш отново чуваше въпроса, който й бе задала в градината на Ширакава: „Щяха ли да вземат детето, както са взели Такео?“ Това, че Племето щеше да се сдобие с дете на Такео, й изглеждаше някак свръхестествено, една от жестоките превратности на съдбата, които човешките същества нямат надежда да избегнат или да променят.

Кенджи пое дълбоко въздух и рече:

— Тя се влюби в Такео след случката в Ямагата и застана твърдо на негова страна срещу учителя Кикута и мен. Както можеш да предположиш, аз самият доста се терзаех заради решението Такео да бъде отвлечен в Инуяма преди опита за покушение над Ийда. Предадох Шигеру. Мисля, че никога няма да си простя заради ролята, която изиграх за неговата смърт. Години наред той бе най-близкият ми приятел. Заради единството на Племето обаче се подчиних на решението на Кикута и им предадох Такео. Но, между нас казано, щях да съм щастлив, ако бях умрял в Инуяма, стига така да можех да изтрия срама, който изпитвах. Не съм казвал това на никого освен на теб. Разбира се, че Кикута са доволни да се сдобият с това дете. Чакат го да се роди в средата на лятото. Надяват се да наследи дарбите на двамата си родители. Смятат, че всичките недостатъци на Такео се дължат на възпитанието му, и се надяват да го поемат от самото му раждане… — той млъкна. В стаята се възцари гнетяща тишина. — О, Шизука, кажи нещо, та ако ще да е само че така ми се пада!

— Не е моя работа да преценявам постъпките ти — отвърна тя глухо. — Съжалявам за всичко, което сигурно си изстрадал. Удивена съм от начина, по който съдбата си играе с нас, все едно сме пулове на дъска.

— Някога явяват ли ти се духове?

— Сънувам владетеля Ширакава — призна тя. След продължителна пауза добави: — Знаеш, че двамата с Кондо сложихме край на живота му, за да запазим Каеде и детето… — тя долови свистенето на дъха му, но той не каза нищо и след няколко минути тя продължи: — Баща й беше загубил разсъдъка си дотам, че се бе нахвърлил отгоре й с намерението да я насили и да я убие. Аз исках да спася нейния живот и живота на детето й. Но тя го загуби и бездруго и замалко не умря. Не знам дали си спомня какво сторихме, и нито за миг не бих се поколебала да го извърша отново. Но по някаква причина, може би защото не съм говорила за това с никого, дори с Кондо, случилото се не ми дава мира.

— След като целта ти е била да спасиш Каеде, убеден съм, че постъпката ти е била оправдана — рече той.

— Беше един от онези мигове, в които няма време за мислене. Двамата с Кондо действахме по инстинкт. До този момент не бях убивала толкова високопоставена личност. Възприемам го като престъпление.

— Е, моето предателство към Шигеру също изглежда като престъпление. Той ме спохожда в сънищата ми. Явява ми се така, както изглеждаше, когато го извадихме от реката. Махнах качулката от лицето му и го помолих да ми прости, но той имаше сили да говори само с Такео. Сега ме навестява нощ след нощ — последва ново продължително мълчание.

— За какво мислиш? — прошепна тя. — Нали няма да причиниш разцепление в Племето?

— Длъжен съм да сторя онова, което изглежда най-добро за фамилията Муто — отвърна той. — Кикута държат дъщеря ми, а скоро ще притежават и внука ми. Очевидно това са най-важните ми задължения. Но аз се заклех на Такео, когато го срещнах за първи път, че докато съм жив, той ще е в безопасност. Няма да диря смъртта му. Ще изчакаме да видим накъде ще поеме. Кикута искат Отори да го предизвикат и да го подмамят в битка. Те самите са съсредоточили цялото си внимание върху Хаги и Тераяма — той изсъска през зъби. — Предполагам, че бедният стар Ичиро ще бъде първата им мишена. А какво мислиш, че ще сторят Такео и Каеде, след като се оженят?

— Каеде е твърдо решена да наследи Маруяма — отвърна Шизука. — Предполагам, че при първа възможност ще се придвижат на юг.

— В Маруяма има само няколко семейства от Племето — каза Кенджи. — Такео там ще бъде по-защитен от където и да било другаде — той отново млъкна, потънал в размисъл. После се усмихна. — Разбира се, можем да виним само себе си за този брак. Ние ги събрахме; дори ги насърчавахме. Какво ли сме си въобразявали?

Шизука внезапно си спомни тренировъчното помещение в Цувано, чу потракването на дървените тояги, дъжда, който се лееше отвън, видя лицата им — млади и пълни с живот, на прага на страстта.

— Вероятно ни е станало мъчно за тях. И двамата бяха пионки, използвани в една конспирация, много по-мащабна, отколкото всеки от тях би могъл да подозира, и двамата бяха застрашени от смъртта, преди всъщност да бяха почнали да живеят.

— Или пък ти си права и пионките сме ние, движени от ръката на съдбата — добави чичо й. — Кондо може да тръгне утре. Остани тук това лято. Ще бъде полезно да разговарям с теб за всичко това. Предстои ми да взема важни решения, които ще засегнат потомците ни за поколения напред.

Пета глава

Първите седмици в Маруяма минаха така, както бе предрекла Каеде — във възстановяване на земята. Посрещнаха ни топло и привидно сърдечно, но Маруяма бе обширно владение с множество потомствени васали и голям брой старейшини, които бяха твърдоглави и консервативни като повечето стари хора. Моята репутация като отмъстителя на Шигеру ми отреждаше добро положение, но плъзнаха и обичайните слухове за това, как съм го постигнал — съмнителният ми произход, намеците за магьосничество. Собствените ми воини от клана Отори ми бяха напълно верни и аз имах доверие в Сугита, в неговото семейство и в мъжете, които се бяха сражавали редом с него, но хранех подозрения към останалите, както и те към мен.

Сугита бе въодушевен от нашия брак и ми довери онова, което преди време бе казал на Каеде — как вярвал, че мога да обединя Трите провинции и да донеса мир. Но старейшините като цяло бяха изненадани. Никой не смееше да ми го каже направо, но от намеци и недомлъвки скоро разбрах, че са очаквали Каеде да се омъжи за Фудживара. Този факт не ме обезпокои особено — тогава изобщо не си давах сметка за силата и влиянието, с които разполагаше благородникът, — но както и всичко останало през онова лято, той засили чувството ми за наложителност и неотложност. Трябваше да се придвижа към Хаги; трябваше да застана начело на клана Отори. След като веднъж се сдобиех с онова, което ми принадлежеше по закон, и Хаги станеше мое седалище, никой нямаше да посмее да поставя под въпрос моята власт, нито да я оспорва.

А междувременно съпругата ми и аз станахме земеделци, яздехме всеки ден из владението, съпровождани от Сугита, извършвахме оглед на нивя, гори, села и реки, давахме нареждания за възстановяване, почистване на сухи дървета, за кастрене и засаждане. Земята бе добре оразмерена, а данъчната система — надеждна и справедлива. Областта бе богата, макар и позанемарена, а хората — работливи и предприемчиви. Нуждаеха се от съвсем малко насърчаване, за да възстановят оня разцвет, на който се бяха радвали по време на управлението на владетелката Наоми.

Крепостта и къщата също бяха позапуснати, но щом Каеде се зае с тях, бързо възстановиха красотата, създадена от Наоми. Постелките бяха сменени, прозорците и преградите — пребоядисани, дървените подове — лакирани. В градината се намираше малката постройка за чаена церемония, изградена по заръка на бабата на Наоми, за която тя ми бе разправяла, когато се запознахме в Чигава. Беше ми обещала, че един ден ще пием чай заедно и когато ремонтът на семплата селска постройка бе завършен и Каеде приготви чай, имах чувството, че обещанието е изпълнено, макар и самата Наоми вече да не беше между живите.

През цялото време усещах около нас духа на Наоми и на Шигеру. Както ми бе казал игуменът в Тераяма, чрез Каеде и мен те имаха възможността да заживеят отново. Ние щяхме да постигнем всичко, което двамата бяха мечтали, но не бяха успели да осъществят. Сложихме дъсчици и приношения в малко светилище във вътрешната част на къщата и всеки ден се молехме там за напътствия и помощ. Изпитвах неимоверно облекчение, че най-накрая изпълнявах последните желания на Шигеру, а Каеде бе по-щастлива от всякога.

Щеше да бъде време на голяма радост, празнуване на победата и истинско удовлетворение, тъй като пред очите ни земята разцъфтяваше и хората отново започваха да благоденстват, ако не бяха мрачните дела, с които трябваше да се заема — работа, която изобщо не ми беше по сърце. Сугита се опита да ми каже, че в крепостния град няма членове на Племето, толкова добре се бяха укрили и толкова тайни бяха техните действия. Но аз знаех по-добре, тъй като Шигеру ги бе отразил до един, а и не бях забравил мъжете, които бе описал Хироши. Те се бяха появили изневиделица, облечени в черни дрехи, и бяха убили баща му. Не бяхме открили такива тела сред мъртвите при Асагава. Те бяха оцелели в битката и сега щяха да ме дебнат.

От семействата, изброени в архива, повечето бяха Курода и Имаи, а някои от по-заможните търговци — Муто. На Запад имаше и неколцина Кикута, но тази единствена фамилия поддържаше обичайната си власт над останалите. Придържах се към думите на пророчеството, според което можех да бъда убит само от собствения ми син, но колкото и да му вярвах през деня, през нощта продължавах да се напрягам от всеки звук, спях леко и ядях само храна, приготвена или лично от Манами, или под зоркия й поглед.

Не бях чул нищо за Юки и не знаех дали вече бе родила, нито дали детето бе момче. Каеде продължи да кърви редовно през лятото и макар и да си давах сметка, че е разочарована, задето не можеше да зачене, не можех да не изпитам облекчение. Копнеех да си имаме деца, но се страхувах от усложненията, които неминуемо щяха да възникнат. А и какво щях да правя, ако Каеде ми родеше син?

Проблемът, как да действам по отношение на Племето, непрестанно ме занимаваше. Още през първата седмица от пристигането си в града пратих съобщения до фамилиите Кикута и Муто, с които ги уведомявах, че желая да разговарям с тях и че трябва да ме посетят на следващия ден. Същата нощ имаше опит за проникване в къщата, очевидно целящо кражба на архива. Събуди ме нечие присъствие в стаята, различих почти невидимите очертания на натрапника, хвърлих се към него и го преследвах до външните порти с надеждата да го заловя жив. Той възвърна формата си, докато прехвърляше зида, и беше убит от стражите отвън, преди да мога да ги спра. Беше облечен в черно и имаше татуировки също както Шинтаро — наемният убиец, който се бе опитал да премахне Шигеру в Хаги. Реших, че е член на фамилията Курода.

На следващата сутрин пратих мои хора в къщата на Кикута и всички в нея бяха арестувани. После изчаках да видя кой ще се появи на исканата от мен среща. Дойдоха двама старци от фамилията Муто, лукави и хлъзгави. Предоставих им възможността да напуснат провинцията или да се отрекат от верността си към Племето. Те казаха, че трябва да разговарят с децата си. В продължение на два дни не се случи нищо; после скрит стрелец се опита да ме убие, докато яздех с Амано и Сугита в една отдалечена област. Двамата с Шън чухме звука едновременно и успяхме да избегнем стрелата; погнахме нападателя с надеждата да изкопчим информация от него, но той погълна отрова. Предположих, че може да е вторият нападател, когото бе видял Хироши, но нямаше как да знам със сигурност.

По това време търпението ми вече бе на изчерпване. Мислех, че от Племето ме разиграват, подозирайки, че никога нямаше да проявя безпощадността, която ми бе нужна да се разправя с тях. Заповядах всички възрастни от фамилията Кикута, които бяха арестувани, да бъдат обесени и същата нощ изпратих патрули в още петдесет и дори повече къщи с нареждането да убият всички там освен децата. Надявах се да пощадя живота на малките, но членовете на Племето предпочетоха да отровят собствените си деца, отколкото да ги оставят на мен. Старците се върнаха при мен, но предложението ми вече не беше в сила. Единственият избор, който им бе предоставен сега, беше между отровата и меча. Те и двамата погълнаха отрова на място.

Неколцина избягаха в провинцията. Не разполагах с достатъчно хора, за да ги преследвам. Повечето останаха укрити в скривалища, както бях сторил и аз преди време, или в тайни села в планината. Никой не би могъл да ги открие освен мен, който ги познаваше и бе трениран от самите тях по техния начин. Вече ми призляваше от собствената ми безпощадност, бях ужасен, че сега подлагам на сеч семейства, както бе посечено и моето собствено, но не виждах друга възможност и не смятам, че съм бил жесток. Предоставях им бърза смърт; не ги разпъвах на кръст, не ги горях живи, нито ги бесех с главата надолу. Целта ми бе да изкореня едно зло, не да тероризирам хората.

Това не бе популярна мярка сред класата на воините — те бяха имали изгода от услугите на тези търговци, бяха се снабдявали със соеви продукти и вино, бяха заемали пари и понякога се бяха възползвали от другата, по-тъмната търговия — убийството. Това засили недоверието им към мен. Опитвах се да ги ангажирам да обучават хора и да охраняват границата, докато аз надзиравах възстановяването на стопанството. Бях нанесъл жесток удар на класата на търговците, премахвайки онази част от тях, която принадлежеше към Племето, но, от друга страна, им бях отнел всичките преимущества във владението и бях пуснал голяма част от богатството, което по-рано те държаха изцяло, да се върти в системата. В продължение на две седмици изглеждаше, че още преди зимата ще се изправим пред сериозен недостиг на стоки от първа необходимост, но после разкрихме група предприемчиви селяни, чиято търпимост към изнудванията на Племето се бе изчерпала и които варяха и дестилираха тайно в ограничени количества и знаеха достатъчно за процеса, за да оглавят производството. Предоставихме парите, за да ги уредим в доскорошните помещения на Племето, и срещу това взехме шейсет части от стоте за хазната на владението. Това обещаваше да се превърне в толкова доходоносно дело, че щеше да ни е нужно да прибираме не повече от трийсет части от оризовата реколта, което на свой ред ни направи популярни сред земеделците и селяните.

Разпределих другите имоти на Племето сред онези, които бяха дошли с мен от Тераяма. Предоставих на низвергнатите едно малко селце на брега на една река и те незабавно се заловиха да щавят кожите от мъртвите коне. Изпитах облекчение, че тези хора, които ми бяха помогнали толкова много, вече бяха уредени с подслон и поминък, но закрилата, която им осигурявах, озадачаваше старейшините и засилваше подозренията им.

Всяка седмица пристигаха все нови и нови воини на Отори, за да се присъединят към мен. Основната част от армията на клана, която се бе опитала да ме обгради при Тераяма, ме бе преследвала до реката, която бяхме прекосили с помощта на построения от низвергнатите плаващ мост, и все още лагеруваше там, упражнявайки контрол над пътищата между Ямагата, Инуяма и Западната провинция, и очевидно с тези свои действия създаваше грижи и на Араи.

Повечето следобеди ходех при Каеде в помещението за чаена церемония и там заедно с Макото и братята Мийоши обсъждахме нашата стратегия. Най-голямото ми опасение беше, че ако останех твърде дълго, където бях, щях да бъда обграден от Отори на север и от Араи на югоизток. Знаех, че по всяка вероятност Араи щеше да се върне в своя град Кумамото през лятото. Не можех да се надявам, че ще съм в състояние да воювам на два фронта. Решихме, че вече е време да пратим Кахей и Гемба при Араи, за да се опитаме да постигнем някакво примирие, макар и за кратко. Осъзнавах, че нямаше с какво особено да вляза в тези преговори — нашият кратък съюз срещу Ийда, наследството на Шигеру и архивът за дейността на Племето. От друга страна, бях предизвикал яростта му с изчезването си преди време и го бях оскърбил с брака си, а и допусках, че гневът му към Племето може да е бил обуздан по целесъобразност.

Не хранех илюзии и за евентуалния мир с Отори. Не можех да преговарям с чичовците на Шигеру, а те никога нямаше да се откажат от властта в моя полза. В клана вече цареше такова разцепление, че той се намираше кажи-речи в състояние на гражданска война. Нападнех ли главната им армия, дори и да постигнехме победа, те просто щяха да се изтеглят обратно в Хаги, където лесно можеха да отблъскват атаките ни, докато зимата ни победи. Въпреки възстановяването на владението Маруяма ние не разполагахме с достатъчно сили за продължителна обсада на такова разстояние от седалището си.

Бях избягал от армията на Отори, възползвайки се от помощта на низвергнатите, които никой друг не би и помислил да доближи, и сега започвах да се питам как бих могъл да ги изненадам отново. Разсъждавах за града и си представях разположението му в лоното на залива, така добре защитим откъм сушата и толкова уязвим откъм морето. След като не можех да се добера до Хаги по суша, нямаше ли да е възможно да го сторя по вода?

Военна сила, която би могла да бъде превозена скоростно по море — не познавах военачалник с такава армия. При все това историята ни разказва как преди стотици години огромна армия е отплавала от материка и сигурно е щяла да победи, ако Осемте острова не са били спасени от буря, пратена от Всевишния. Мислите ми непрестанно се връщаха към Терада Фумио — мой приятел от Хаги, който бе избягал със семейството си на остров Ошима. Фумио ме бе научил да плувам, от разказите му бях усвоил много неща, свързани с кораби и плаване по море, а и той мразеше чичовците на Шигеру колкото аз. Дали не можех сега да го направя свой съюзник?

Не говорех открито за тези свои идеи, но една вечер, след като другите се бяха оттеглили, Каеде, която ме наблюдаваше непрестанно и познаваше всичките ми настроения, попита:

— Мислиш да атакуваш Хаги по някакъв друг начин, нали?

— Докато живеех там, се сприятелих със сина на фамилията Терада, потомствени рибари. Владетелите Отори вдигнаха данъците върху улова им до такава степен, че те взеха лодките си и отплаваха за Ошима — един остров срещу северозападния бряг.

— Станали са пирати?

— Пазарите бяха затворени за тях; не беше възможно да преживяват само от риболов. Мисля да ги посетя. Ако Терада разполагат с достатъчно сили и средства и са готови да ми помогнат, ще стане възможно да превземем Хаги откъм морето. Но това трябва да стане тази година, което означава, че ми се налага да замина преди началото на тайфуните.

— Защо трябва да ходиш лично? — попита Каеде. — Проводи пратеник.

— Фумио би ми се доверил, но не мисля, че роднините му биха разговаряли с някой друг. Сега, когато дъждовете вече отминаха, Кахей и Гемба трябва да поемат незабавно към Инуяма. Аз ще тръгна с още неколцина от хората си — Макото, може би и Джиро.

— Нека дойда с теб — помоли Каеде.

Помислих за усложненията, които неминуемо щяха да възникнат, ако пътувах със съпругата си, тъй като трябваше да взема поне още една жена, която да я съпровожда, да намирам подходящи места за нощуване…

— Не, остани тук със Сугита. Не искам и двамата едновременно да отсъстваме от владението. Амано също ще остане.

— Ще ми се да бях Макото — рече тя. — Ревнувам от него.

— И той от теб — отвърнах шеговито. — Според него прекарвам твърде много време в разговори с теб. Съпругата е за едно — да осигурява наследници. Всичко останало мъжът трябва да търси у другарите си.

Казах го на шега, но тя възприе думите ми сериозно.

— Трябва да ти родя дете — беше стиснала устни, но видях, че очите й плувнаха в сълзи. — Понякога ме е страх, че повече никога няма да зачена. Само ако детето ни не беше умряло!

— Ще имаме други деца — рекох. — Все момичета, до едно красиви като майка си — притеглих я в обятията си. Беше топла спокойна нощ, но кожата й бе студена и тя трепереше.

— Не отивай — помоли Каеде.

— Ще отсъствам най-много седмица.

На другия ден братята Мийоши потеглиха за Инуяма да защитят моето дело пред Араи и да потърсят съюз, а ден по-късно аз тръгнах с Макото за крайбрежието. Каеде все още бе разстроена и двамата се разделихме с известна хладина. За първи път не успяхме да постигнем съгласие помежду си — тя искаше да дойде с мен; можех да й го позволя, но не го сторих. Тогава не знаех колко дълго и колко много щяхме да страдаме двамата, преди да я видя отново.

При все това поех на път с ведро настроение, съпровождан от Макото, Джиро и още трима души. Потеглихме в одежди без отличителни знаци, за да можем да се придвижваме бързо, без излишни официалности. Радвах се, че напускам крепостния град за известно време, и бях доволен, че поне през този период ще оставя настрана безмилостното си дело по унищожението на Племето. Проливните дъждове бяха свършили, въздухът бе чист, а небето — наситено синьо. По пътя навсякъде съзирахме признаци за това, как земята постепенно се завръщаше към предишното си състояние на разцвет. Оризищата плуваха в искряща зеленина, реколтата щеше да е изобилна; поне тази зима нямаше да гладува никой.

Макото бе мълчалив и сдържан в присъствие на Каеде, но когато бяхме заедно насаме, си говорехме така, както могат само най-близки приятели. Той ме бе виждал, когато бях най-слаб и най-уязвим, и аз му се доверявах така, както на никого другиго. Откривах сърцето си пред него и освен Каеде само той знаеше, че бях в непрестанно очакване на нападение от страна на Племето, както и че ненавиждах онова, което ми се налагаше да върша, за да ги изтръгна от корен. Единственото, което го нараняваше дълбоко, бе силата на любовта ми към Каеде. Ревнуваше вероятно, макар че се опитваше да го скрие; освен това смяташе, че в чувството ми има нещо неестествено; не беше подобаващо за един мъж да изпитва такава страст към своята съпруга. Той не говореше за това, но аз виждах неодобрението, изписано на лицето му.

Макото беше взел Джиро под крилото си със своята обичайна ненатрапчива грижовност и намираше време да го учи на четмо и писмо, както и да го тренира с тояга и копие. Джиро се оказа добър ученик. Изглеждаше порасъл с няколко сантиметра през лятото, а освен това започна да заяква, тъй като вече се хранеше добре. От време на време му предлагах да се върне при семейството си в Киби и да им помогне с реколтата там, но той помоли да му разреша да остане, като се закле, че ще служи или на мен, или на Макото до края на живота си. Беше типичен представител на повечето синове на земеделци, дошли да се бият за мен — находчив, смел, силен. Въоръжавахме ги с дълги копия и ги обличахме с кожени брони, като ги разпределяхме в отряди по двайсет души, всеки със собствен предводител. Всички, които показваха нужните способности, подготвяхме за стрелци. Смятах ги за едно от най-големите си постижения.

Следобед на третия ден стигнахме крайбрежието. Не беше така мрачно и пусто, както около Мацуе; всъщност в този късен летен ден изглеждаше красиво. От спокойното море, чийто цвят бе тъмносин, почти индигов, рязко се издигаха няколко острова със стръмни брегове. Бризът набраздяваше повърхността с триъгълни вълни, наподобяващи остриета на кинжали. Островите изглеждаха необитаеми и нищо не нарушаваше плътната зеленина от борове и кедри, която ги обгръщаше.

Далеч пред нас, едва видим в маранята, различихме масивния силует на Ошима. Конусът на вулкана му се скриваше в облаците. Отвъд, извън полезрението ни, беше град Хаги.

— Вероятно това е леговището на дракона — рече Макото. — И как възнамеряваш да го доближим?

От скалата, на която бяхме спрели с конете си, пътят водеше надолу до малък залив с разположено в него рибарско селце — няколко паянтови къщи, издърпани върху едрия пясък лодки, порти към светилището на морското божество.

— Можем да вземем от там една лодка — рекох неуверено, тъй като мястото изглеждаше безлюдно.

Огньовете, които рибарите палят, за да добиват сол от морската вода, сега представляваха само купчини черни и овъглени пънове; не се долавяха никакви признаци на движение.

— Никога не съм се качвал в лодка — възкликна Джиро — освен през реката!

— И аз — каза ми едва чуто Макото, докато обръщахме конете в посока към селото.

Обитателите вече ни бяха видели и се втурнаха да се крият. Докато приближавахме, се опитаха да избягат от нас. Красотата на мястото беше измамна; бях виждал много обеднели люде из Трите провинции, но тези бяха далеч по-бедни и по-окаяни. Хората ми се втурнаха след един от тях, който търчеше, залитайки покрай брега — бе понесъл на ръце около двегодишно дете. Догониха ги лесно, тъй като момченцето затрудняваше движението му, и ги върнаха обратно. Синът плачеше, но бащата имаше вид на човек отвъд скръбта или страха.

— Няма да ти причиним зло, нито ще ти вземем нещо — рекох. — Търся човек, който да дойде с мен до Ошима.

Той се втренчи в мен — върху лицето му бе изписано изумление. Един от мъжете, които го държаха, го зашлеви силно.

— Отговаряй, когато негово благородие те пита нещо!

— Негово благородие? Това, че е господар, няма да го спаси от Терада. Знаете ли как наричаме Ошима? Портата към ада!

— Ад или не, трябва да отида там — рекох. — И ще платя.

— Че на нас за какво ни е сребро? — попита той горчиво. — Ако някой разбере, че имам сребро, ще ме убие заради него. Жив съм само защото вече не притежавам нищо, което си струва да се открадне. Разбойниците вече взеха жена ми и дъщерите ми. Синът ми още сучеше, когато отвлякоха майка му. Хранех го с парцали, потопени във вода и саламура. Дъвчех риба и му давах от собствената си уста като на чайка. Не мога да го оставя, за да дойда с вас на сигурна смърт в Ошима.

— Тогава ми намери някого, който да ме заведе — рекох. — Когато се върнем в Маруяма, ще пратя войници да унищожат разбойниците. Това владение сега принадлежи на съпругата ми Ширакава Каеде. Ще направим така, че тук да стане безопасно за вас.

— Няма значение, чие е, ваше благородие никога няма да се завърне от Ошима.

— Вземете детето! — нареди гневно на хората ни Макото, след което се обърна към рибаря: — Той ще умре, ако не се подчиниш!

— Вземете го! — изкрещя мъжът. — Убийте го! Аз самият трябваше да го сторя. После убийте и мен, че да се свърши с тия мъки.

Макото скочи от коня си, за да грабне детето. То се вкопчи във врата на баща си като маймунче и зарида.

— Оставете ги — рекох, също слязох от коня и подадох юздите на Джиро. — Не можем да ги насилваме — огледах мъжа, като се стараех да не срещам погледа му; след като ме стрелна за миг, той повече не вдигна очи към мен. — С каква храна разполагаме?

Джиро отвори дисагите и извади ориз, увит в келп[13] и поръсен с мариновани сливи и суха риба.

— Искам да разговаряме насаме — казах на мъжа. — Двамата с детето ще седнете ли да похапнете с мен? — той преглътна мъчително, втренчил поглед в храната. Детето усети мириса на риба, обърна глава и протегна ръчица към Джиро. Бащата кимна. — Пуснете го — наредих на хората си и взех храната от Джиро. Пред една от колибите имаше обърната лодка. — Ще седнем там.

Поех към нея, а мъжът ме последва. Аз седнах, а той коленичи в нозете ми, свел глава в поклон. Остави детето на пясъка и натисна и неговата глава. То беше спряло да хълца, но от време на време подсмърчаше шумно. Аз протегнах ръка с храната и прошепнах първата молитва на Скритите, като през цялото време наблюдавах лицето на мъжа. Устните му беззвучно заредиха думи. Той не пое храната. Детето се пресегна и понечи да заплаче отново. Бащата каза:

— Ако се опитвате да ми устроите капан, нека Тайният ви прости — произнесе втората молитва и взе една оризова топка. Разчупи я на парчета и я даде на сина си. — Поне детето ми ще е вкусило ориз, преди да умре.

— Не ти залагам никакъв капан — подадох му втора топка ориз, която той натъпка в устата си. — Аз съм Отори Такео, наследник на клана Отори. Но съм отгледан сред Скритите и някогашното ми име бе Томасу.

— Нека Той ви благослови и пази — рече мъжът и пое рибата от ръката ми. — Как избрахте точно мен?

— Когато каза, че е трябвало да убиеш себе си и сина си, ти за миг отправи очи нагоре, сякаш в молитва.

— Молил съм се много пъти на Тайния да ме вземе при себе си. Но нали знаете, на мен ми е забранено да убия себе си или сина си.

— Тук само Скрити ли сте?

— Да, поколения наред, откакто учителите са дошли от Голямата земя. Никога не са ни преследвали за вярата ни. Господарката на владението, която умря миналата година, ни защитаваше. Но разбойниците и пиратите ставаха все по-дръзки и многобройни, а и те знаят, че не можем да им се опълчим — той откъсна парченце риба и го подаде на сина си. Момченцето я стисна в юмрук и се втренчи в мен. Очите му бяха зачервени и гурелясали, а лицето — мръсно и набраздено от сълзи. Внезапно то отправи към мен лека, плаха усмивка.

— Както ти казах, жена ми наследи това владение от господарката Маруяма. Кълна ти се, че ще го очистим от всички разбойници и ще ви осигурим безопасност. Познавах сина на Терада в Хаги и сега трябва да говоря с него.

— Има един човек, който може да ви помогне. Няма деца и доколкото съм чувал, вече е бил в Ошима. Ще се опитам да го открия. Идете в светилището. Свещениците избягаха, тъй че няма никой, но можете да използвате постройките и да оставите там хората и конете си. Ако реши да ви заведе, ще дойде при вас довечера. Ошима е на половин ден с лодка и трябва да тръгнете по време на прилива — или сутрин, или вечер. Ще оставя той да реши.

— Няма да съжаляваш, че си ни помогнал — рекох.

За първи път на лицето му трепна усмивка.

— Ваше благородие може да съжалява, щом се озове на Ошима — станах и поех обратно към хората си. Не бях изминал и десет крачки, когато чух да ме вика: — Господарю! Владетелю Отори! — щом се обърнах, той дотича до мен, а детето се заклатушка след него, като продължаваше да смуче парченце риба. Той каза неловко: — Значи ще убивате?

— Да — отвърнах. — Убивал съм и ще убивам отново, ако ще да бъда прокълнат за това.

— Дано Бог се смили над вас — прошепна той.

Слънцето захождаше сред алено зарево и върху тъмния пясък легнаха сенки. Чайки извисиха скръбни гласове подобно на изгубени души. Вълните заливаха камъните и се отдръпваха с тежка въздишка.

Постройките на светилището бяха запуснати, гредите — осеяни с лишеи, прогниващи под покритите с мъх дървета, изкривени в причудливи форми от северните ветрове на зимата. Сега обаче нощта бе безветрена, душна и безмълвна; придиханието на вълните се смесваше с пронизителното жужене на цикади и комари. Оставихме конете да пасат в запуснатата градина и да пият от изкуствените езера. В тях нямаше риба, която явно е била изядена отдавна; от време на време се разнасяха окаяно квакане на самотна жаба и зов на кукумявки.

Джиро стъкна огън със зелено дърво, за да гони насекомите, и всички хапнахме по малко от храната, която си бяхме донесли, като я разделихме на дажби, тъй като очевидно тук нямаше да намерим нищо за ядене. Наредих на хората си първо да поспят; известно време долавях приглушените им гласове, които скоро стихнаха, заменени от равномерното им дишане.

— Ако този човек не се появи нощес, тогава какво? — попита Макото.

— Мисля, че ще дойде — отвърнах.

Джиро седеше безмълвно до огъня и клюмаше, неспособен да се съпротивява повече на умората.

— Лягай долу — рече му Макото и когато момчето потъна в почти мигновения сън на своята възраст, се обърна към мен и попита: — Как успя да усмириш рибаря?

— Нахраних детето му — отвърнах. — Понякога това е достатъчно.

— Не беше само това. Той те слушаше, все едно двамата говорехте на един и същ език.

Свих рамене:

— Да видим сега дали другият ще се появи.

Макото продължи:

— Също както с низвергнатия. Той дръзва да те доближи, все едно нещо си му длъжен, и ти говори почти като на равен. Щеше ми се да го убия при реката заради нахалството му, но ти го слушаше, както и той теб.

— Джо-Ан спаси живота ми, докато вървях към Тераяма.

— Ето че знаеш и името му — отбеляза Макото. — През целия си живот не съм познавал нито един низвергнат по име.

Очите ми пареха от димящия огън. Не отвърнах. Никога не бях споменавал на Макото, че съм роден сред Скритите и отгледан от тях. Бях го споделил с Каеде, но единствено с нея. Възпитанието, което бях получил, ми забраняваше да говоря за това — може би единственото наставление, на което се подчинявах и до момента.

— Говорил си за своя баща — продължи Макото. — Знам, че е бил със смесена кръв, потомък на Племето и на клана Отори. Но никога не си споменавал майка си. Коя е тя?

— Беше селска жена от Мино. Това е малко селце в планината от другата страна на Инуяма, почти на границата на Трите провинции. Никой не го е чувал. Вероятно това е причината да се чувствам силно свързан с низвергнати и рибари.

Положих усилие да говоря непринудено. Не исках да мисля за майка си. Бях отпътувал толкова далеч от живота си с нея и от вярванията, в които бях възпитан, че когато ме навестеше в мислите ми, почвах да се чувствам неловко. Не само бях оцелял, докато всичките ми роднини бяха погинали, но и вече не вярвах в онова, заради което бяха умрели. Сега имах други цели и други, много по-неотложни грижи.

— Беше? Вече не е ли между живите?

В безмълвната занемарена градина край димящия огън и на фона на придиханието на морето помежду ни възникна напрежение. Той искаше да знае най-съкровените ми тайни; аз исках да разкрия сърцето си пред него. Сега, когато всички други вече спяха и в това странно място само ние бяхме будни, може би се промъкна и желанието. Във всеки един миг си давах сметка за любовта му; това бе нещо, на което бях започнал да разчитам както на верността на братята Мийоши или на любовта ми към Каеде. Макото неизменно присъстваше в ежедневието ми, нуждаех се от него. Вероятно в отношенията ни бе настъпила промяна след нощта, в която ме бе утешавал в Тераяма, но в този момент си спомних колко самотен и уязвим бях след смъртта на Шигеру и как тогава бях почувствал, че мога да му кажа всичко.

Огънят бе почти угаснал, тъй че едва виждах лицето му, но усещах погледа му върху себе си. Питах се какво ли подозираше; струваше ми се толкова очевидно, че си помислих как всеки момент ще заговори за това сам.

— Майка ми бе една от Скритите. Възпитан съм в техните вярвания. Тя, както и цялото ми семейство, доколкото знам, са били убити от Тохан. Мен ме спаси Шигеру. Джо-Ан и рибарите също са от Скритите. Ние… се разпознаваме — той не каза нищо. Аз продължих: — Вярвам, че ще го запазиш в тайна.

— Нашият игумен знае ли?

— Никога не го е споменавал пред мен, но вероятно Шигеру му е казал. Както и да е, аз вече не съм поклонник. Нарушил съм всички забрани, особено онази, която заклеймява убийството.

— Разбира се, че ще го запазя в тайна. Това би нанесло непоправима вреда на репутацията ти сред класата на воините. Повечето от тях смятаха, че Ийда постъпва правилно, като ги преследва, и немалко му подражаваха. Това обяснява много неща у теб, които не разбирах.

— Като воин и свещеник, последовател на Просветления, ти сигурно мразиш Скритите.

— Изпитвам не толкова омраза, колкото недоумение, породено от загадъчните им вярвания. Знам толкова малко за тях, а и то сигурно е изопачено. Може би един ден ще поговорим за това на спокойствие.

Долових в гласа му усилие да бъде умерен, за да не ме нарани.

— Главното, което научих от майка си, бе състраданието — рекох. — Състрадание и отвращение към жестокостта. Но обучението ми оттогава насам винаги е целяло да го изтръгна от себе си и да се възпитам в безпощадност.

— Това са изискванията на управлението и войната — отвърна той. — Това е пътеката, по която ни води съдбата. В манастира ние също сме учени да не убиваме, но само светците в края на живота си могат да се извисят дотам. Да се биеш в самозащита, да отмъстиш за своя господар или да въздадеш справедливост и мир, не е грях.

— Така ме учеше Шигеру.

Настъпи миг мълчание, в който си помислих, че ще протегне ръка към мен. Честно казано, нямаше да се отдръпна. Внезапно изпитах непреодолим копнеж да легна и да се озова в нечии обятия. Може дори да съм направил някакво недоловимо движение към него. Но онзи, който се отдръпна, бе той. Изправи се и каза:

— Поспи малко. Аз ще остана на пост и скоро ще събудя останалите.

Легнах близо до огъня, за да не ме връхлитат комарите, но въпреки това те не преставаха да бръмчат около главата ми. Морето продължаваше своя настоятелен набег и отстъп от покрития с дребни камъчета бряг. Чувствах се неловко заради онова, което бях разкрил, заради собствената си липса на вярност и заради онова, което Макото щеше да си помисли за мен. По детски ми се искаше да ме успокои, че случилото се няма значение. Желаех Каеде. Страхувах се, че там, на Ошима, ще изчезна в кратера на дракона и повече никога няма да я видя.

Сънят най-накрая дойде. За първи път, откакто мама бе умряла, я сънувах съвсем ясно. Стоеше пред мен, до къщата ни в Мино. Усещах мириса на къкреща върху огъня гозба, чувах звън на брадва, докато вторият ми баща сечеше дърва. В съня си изпитах прилив на радост и облекчение, че въпреки всичко те бяха живи. Но в нозете ми се разнесе дращене и аз почувствах как нещо ме полазва. Мама сведе празни очи изненадана. Исках да видя какво гледа, и проследих погледа й. Земята бе черна, подвижна маса от раци с откъснати от гърбовете им черупки. После се разнесоха писъците — звук, който бях чувал и от друго светилище, преди цял един живот, когато жив човек бе разкъсан от Тохан.

Знаех, че раците ще разкъсат мен, както аз бях откъснал черупките от тях. Събудих се ужасѐн, потънал в пот. Макото бе коленичил до мен.

— Дойде някакъв човек — рече той. — Каза, че ще говори единствено с теб.

Тягостното чувство на страх не ме напусна. Не исках да ходя с този непознат на Ошима. Исках незабавно да се върна в Маруяма, при Каеде. Щеше ми се да можех да изпратя някого другиго на тази най-вероятно безплодна мисия. Но всеки друг почти със сигурност щеше да бъде убит от пиратите, преди да успее да предаде съобщението ми. След като бях стигнал дотук и този човек ми бе пратен, за да ме отведе на Ошима и при Терада, вече не можех да се откажа.

Мъжът бе коленичил зад Макото. Не можах да го видя добре в тъмното. Той се извини, че не е дошъл по-рано, но приливът не бил подходящ преди втората половина от часа на вола[14] и след като било почти пълнолуние, той смятал, че ще предпочета да тръгнем през нощта, вместо да чакаме следобедния прилив. Изглеждаше по-млад от рибаря, който ми го бе пратил, и речта му бе като на образован човек, което затрудняваше опита ми да го причисля към някаква прослойка.

Макото искаше да прати с мен поне един от хората ни, но водачът ми отказа да вземе друг с обяснението, че лодката му била твърде малка. Предложих да му дам среброто, преди да тръгнем, но той се засмя и заяви, че нямало смисъл да го поднася на пиратите на тепсия; щял да го вземе, когато се върнем, а не го ли сторим, щял да дойде да го вземе някой друг.

— Ако владетелят Отори не се върне, няма да има плата, а меч — заяви мрачно Макото.

— Но ако аз умра, онези, които зависят от мен, заслужават някакво обезщетение. Това са моите условия.

Аз ги приех, пренебрегвайки опасенията на Макото. Исках по-скоро да отплаваме, за да се отърся от страха, който бе оставил у мен сънят. Когато тръгвах с непознатия, Шън извърна глава към мен и изцвили. Заявих на Макото, че отговаря за него с живота си. Взех Джато и както обикновено — скритите под дрехите ми оръжия на Племето.

Приливът бе достигнал най-високата си точка. Поехме към лодката, без да си кажем нито дума. Помогнах му да я издърпа в морето и скочих в нея. Той продължи да бута още известно време и после също скочи вътре, като загреба от кърмата с единственото весло. После го поех аз, а рибарят издигна малко квадратно платно от слама. То заблестя в жълто на лунната светлина, а прикрепените върху мачтата амулети зазвъняха на вятъра, който духаше откъм сушата и заедно с прилива щеше да ни откара до острова.

Беше великолепна нощ, с почти пълна луна, която рисуваше сребриста пътека върху спокойната морска повърхност. Лодката пееше своята песен за вятър и вълни, същата, която си спомнях от лодките, в които бях плавал заедно с Фумио в Хаги. В мен се възроди нещо от свободата и от неправомерното въодушевление на онези нощи и разкъса мрежата от страх, в която ме бе уловил сънят.

Сега вече виждах ясно младия мъж, седнал на кърмата. Чертите му ми изглеждаха смътно познати; при все това не смятах, че се бяхме срещали някъде.

— Как се казваш?

— Рьома, господарю.

— Без друго име?

Той поклати глава и аз реших, че едва ли ще ми каже нещо повече. Е, нали ме караше към Ошима; не беше длъжен и да разговаря с мен. Прозях се и се загърнах по-плътно с робата си. Помислих си дали да не поспя малко.

Рьома каза:

— Ако имах и друго име, то щеше да е също като вашето.

Отворих рязко очи и посегнах към Джато, тъй като първата ми мисъл бе, че има предвид Кикута — че е поредният наемен убиец от Племето. Но той не помръдна от кърмата на лодката и продължи спокойно с нотка на горчивина:

— По право би трябвало да мога да се наричам Отори, но моят баща така и не ме призна.

Историята му се оказа банална. Някъде преди двайсетина години майка му била прислужница в крепостта Хаги. Привлякла вниманието на най-младия от владетелите Отори — Масахиро. Когато се разбрало, че е бременна, той заявил, че тя е проститутка и че детето може да е от всекиго. Семейството й нямало друг избор, освен да я продаде като такава, и тя станала каквато била наречена, губейки всякакъв шанс детето й някога да бъде признато. Масахиро имал предостатъчно законни синове и не проявявал интерес към още.

— При все това хората разправят, че приличам на него — продължи Рьома.

Звездите бяха избледнели и небето все повече изсветляваше. Денят настъпваше с огнен изгрев, червен като залеза от предишната вечер. Сега, когато го виждах съвсем ясно, осъзнах защо ми се беше сторил познат. Носеше отпечатъка на типичните черти на Отори, също като мен, поразвалени както при баща му от хлътнала брадичка и боязливи очи.

— Има прилика — рекох. — Значи сме братовчеди.

Не казах на Рьома, но си спомнях съвсем ясно гласа на Масахиро, когато го бях чул да казва: „… ако трябваше да осиновяваме всичките си незаконни деца…“ Синът му събуди любопитството ми; той представляваше онова, което щях да бъда и аз, ако не бяха леките отклонения в пътищата ни. Аз бях припознат и от двете линии на потеклото си, а той — от никоя.

— И вижте ни сега — рече той. — Вие сте Отори Такео, осиновен от Шигеру и законен наследник на владението, а аз не съм кой знае колко повече от един низвергнат.

— В такъв случай ти знаеш нещо от моята история?

— Майка ми знае всичко за Отори — каза той с горчив смях. — Освен това вие сигурно сте наясно със собствената си слава.

Маниерът му бе странен — хем се опитваше да спечели благоразположението ми, хем си позволяваше да фамилиарничи. Предположих, че майка му го е разглезила, отглеждайки го с неоснователни надежди и лъжливи идеи за собственото му положение; разказвала му е истории за неговите роднини — владетелите Отори, с което го е направила горд и в същото време неудовлетворен, неподготвен да се справи с реалния си живот.

— Затова ли се съгласи да ми помогнеш?

— Отчасти. Исках да се запозная с вас. Работил съм за Терада; бил съм на Ошима много пъти. Хората го наричат „портата към ада“, но аз съм бил там и съм оцелял — думите му прозвучаха почти като самохвалство, но когато заговори отново, в гласа му се долавяше умолителна нотка. — Надявам се, че в замяна и вие бихте могли да ми помогнете — той се втренчи в мен. — Ще щурмувате ли Хаги?

Не възнамерявах да му казвам кой знае какво, в случай че се окажеше шпионин.

— Всеизвестна истина е, струва ми се, че твоят баща и по-големият му брат са предали владетеля Шигеру на Ийда. Ще отговарят пред мен за неговата смърт.

Тогава той се усмихна.

— Ето на това разчитах. И аз имам да си разчиствам сметки с тях.

— Със собствения си баща?

— Мразя го повече, отколкото съм предполагал, че е възможно да се мрази някой. И Терада ненавиждат Отори. Ако тръгнете срещу тях, на Ошима вероятно ще намерите съюзници.

Този мой братовчед съвсем не беше глупак; много добре разбираше каква бе целта на пътуването ми.

— Длъжник съм ти, че ще ме заведеш там. Натрупал съм много дългове в дирене на начин да отмъстя истински за смъртта на Шигеру и щом превзема Хаги, ще ги изплатя до един.

— Върнете ми името — рече той. — Това е единственото, което искам — докато приближавахме острова, той ми разказа как ходел там от време на време, отнасял съобщения и откъслечна информация за експедиции до Голямата земя или за пратки от сребро, коприна и други скъпоценности между крайбрежните градове. — Терада не могат да направят нищо повече от това да дразнят владетелите Отори — каза той, — но виж, вие вероятно можете да ги унищожите.

Аз нито се съгласих, нито опровергах предположението му, а се опитах да сменя темата, като го попитах за рибаря и откъде се познават.

— Ако питате дали вярвам в глупостите, в които той вярва, отговорът е „Не“! — улови погледа ми и се засмя. — Но майка ми вярва. Много са популярни сред проститутките. Вероятно им действат утешително заради окаяния им живот. Освен това нали те повече от всеки друг би трябвало да знаят, че всички хора са едни и същи под одеянията си. Не вярвам в никакъв бог, нито в друг живот отвъд този. Никой не е наказан след смъртта. Затова искам да ги видя наказани приживе.

Слънцето бе стопило мъглата и сега конусовидният остров се различаваше съвсем ясно, издигаше се от океана и над него се виеше дим. Пенейки се, вълните се разбиваха в сиво-черните крайбрежни скали. Вятърът се беше засилил и ни носеше устремно по вълните. Движението на прилива покрай острова се ускори. Усетих как коремът ми се преобърна, докато се спускахме шеметно надолу по една огромна зелена вълна. Вдигнах поглед към скалистия остров и няколко пъти поех дълбоко въздух. Не исках да повърна, когато се изправя пред пиратите.

Заобиколихме челната част на острова и се озовахме на подветрената страна. Рьома ми кресна да хвана веслото, тъй като то се мяташе и се гърчеше. Развърза го и го остави да падне, после насочи лодката през по-спокойните води към защитеното пристанище.

Беше естествено дълбоководно убежище с каменни стени и вълноломи около него. Сърцето ми трепна при вида на закотвената там флотилия — най-малко десет-дванайсет кораба, стабилни, годни за плаване, способни да превозят десетки мъже.

Във всеки край пристанището се охраняваше от дървено укрепление. Вътре, при отверстията за стрели мярнах хора, които без съмнение бяха опънали лъкове срещу мен. Рьома взе да маха и да вика и от близкото укрепление се появиха двама мъже. Не му махнаха в отговор, но когато поеха към нас, единият от тях кимна сдържано в знак, че го е познал. Когато приближихме кея, той извика:

— Хей, Рьома, кой е пътникът?

— Владетелят Отори Такео — отвърна важно Рьома.

— Така ли? Значи някой твой брат? Поредната грешка на майка ти ли?

Рьома приближи лодката до кея доста сръчно и я задържа, докато сляза. Двамата мъже още се кискаха. Не исках да подхващам кавга, но нямаше да им позволя да ме обиждат безнаказано.

— Аз съм Отори Такео. И не съм ничия грешка. Тук съм да разговарям с Терада Фумио и с баща му.

— А пък ние сме тук, за да не пускаме до тях такива като теб — отвърна по-едрият. Косите му бяха дълги, брадата — гъста като на северняк, а лицето — осеяно с белези. Размаха меча си пред лицето ми и се захили. Беше твърде лесно; неговото високомерие и глупост тутакси го направиха уязвим за съня на Кикута. Впих поглед в неговия; той зяпна, престана да се усмихва и ахна удивен, когато очите му се завъртяха назад и коленете му омекнаха. Беше бая едър и рухна тежко, удряйки глава в камъните.

Другият незабавно замахна с меча си към мен, но точно това движение бях очаквал. Бях се раздвоил и бях извадил Джато. Когато острието му разсече фалшивия ми образ, аз го пресрещнах, извъртях го рязко и избих оръжието от ръката му.

— Моля те, съобщи на Терада, че съм тук — рекох.

Рьома бе завързал лодката и вече беше на кея. Той вдигна меча му.

— Това е владетелят Отори, идиот такъв. Онзи, за когото се разправя във всички истории. Късметлия си, че не те уби намясто.

От укреплението дотичаха други мъже. Сега те всички паднаха на колене.

— Простете, господарю. Не исках да ви оскърбя — изломоти пазачът с широко отворени очи, без съмнение убеден, че онова, което се бе разиграло пред очите му, си е чиста магия.

— За твой късмет съм в добро настроение — рекох. — Но ти обиди моя братовчед. Мисля, че трябва да му се извиниш.

С Джато, опрян в гърлото му, той побърза да се подчини, при което Рьома се ухили самодоволно.

— Ами Теруо? — попита пазачът и посочи другаря си, който продължаваше да лежи в несвяст.

— Нищо му няма. Като се съвземе, ще се е научил на по-добри обноски. А сега бъди така добър да уведомиш Терада Фумио за пристигането ми.

Двама от тях поеха бързо нанякъде, а останалите се върнаха в укреплението. Аз седнах на стената на кея. Един котарак с окраска на костенурка, който бе наблюдавал с интерес срещата от самото начало, дойде и подуши проснатия на земята мъж, после скочи на стената до мен и започна старателно да се мие. Беше най-дебелата котка, която бях виждал. Пътуващите по море са известни със своите суеверия; без съмнение смятаха, че окраската на животното им носи късмет, затова явно го глезеха и го хранеха добре. Запитах се дали го вземат и на плаванията си.

Погалих котката и се огледах наоколо. Зад укреплението се виждаше малко селище, а отвъд, някъде по средата нагоре по хълма, се издигаше солидна дървена постройка, отчасти къща, отчасти крепост. Без съмнение от нея се откриваше добра гледка към брега и пътищата на корабите чак до град Хаги. Не можех да не се възхитя на разположението и застрояването на мястото и вече разбирах защо никой не бе успял да прогони пиратите от бърлогата им.

Видях мъжете да бързат нагоре по планинската пътека и чух как предадоха съобщението си при портите на къщата. После долових гласа на Фумио, малко по-дълбок и по-зрял, но със същата възбудена напевност, която си спомнях. Станах и отидох до края на кея. Котаракът скочи долу и ме последва. Наоколо вече се бе събрала солидна тълпа, враждебна и подозрителна. Държах ръката си близо до меча и се надявах присъствието на котката да ги успокои. Те ме наблюдаваха с любопитство, повечето от тях напрегнати също като мен, докато Рьома ги уведомяваше за самоличността ми:

— Това е владетелят Отори Такео, син и наследник на господаря Шигеру. Той уби Ийда — от време на време добавяше като на себе си: — Той ме нарече свой братовчед.

Фумио пристигна тичешком от къщата на хълма. Притеснявах се как щеше да реагира, но той ме посрещна топло и сърдечно, както се бях и надявал. Прегърнахме се като братя. Той изглеждаше по-възрастен, беше си пуснал мустаци и беше наедрял в раменете — всъщност изглеждаше охранен като котарака, — но подвижното му лице и живите му очи си бяха все същите.

— Дошъл си сам? — той отстъпи назад, за да ме огледа.

— Този човек ме доведе — посочих Рьома, който бе коленичил при появата на Фумио. Каквито и да бяха претенциите му, очевидно знаеше къде се намираше действителната власт. — Не мога да остана дълго; надявам се да ме върне обратно довечера.

— Чакай тук владетеля Отори — нареди му Фумио и после, когато тръгнахме, подвикна небрежно към стражите: — Дайте му нещо да яде.

„И не го дразнете“, прищя ми се да добавя, но се страхувах да не го засрамя още повече. Надявах се оттук нататък да се отнасят с него по-добре, но се съмнявах. Той бе от онзи тип хора, които винаги предизвикват присмех.

— Предполагам, че си дошъл с определена цел — рече Фумио, крачейки нагоре по хълма. Не бе загубил и капка от енергичността и жизнеността си. — Ще се окъпем, ще хапнем и после ще те отведа при баща ми.

Независимо от това, колко спешна бе мисията ми, съблазънта на топлата вода бе неустоима. Укрепената къща бе издигната около поредица топли езера, където водата бълбукаше от скалите. Дори и без опасните си обитатели Ошима — „портата към ада“ — си оставаше страховито място. Вулканът над нас димеше, въздухът бе наситен с мирис на сяра, от повърхността на езерата се издигаше пара, а валчестите камъни в тях изглеждаха като вкаменени мъртъвци.

Съблякохме се и се потопихме в едно от езерата. Никога не се бях къпал в толкова гореща вода. Имах чувството, че кожата ми ще се смъкне. След първия мъчителен момент усещането бе неописуемо. Отмих от себе си дните яздене и спане на открито и нощното плаване с лодката. Знаех, че трябва да съм нащрек — момчешкото приятелство не бе кой знае какво основание за доверие, — но в този момент можеше да ме убие всеки и аз щях да умра щастлив.

Фумио каза:

— От време на време до нас достигат вести за теб. Откакто се срещнахме последния път, явно си бил доста зает. С прискърбие научих за смъртта на владетеля Шигеру…

— Това бе ужасна загуба не само за мен, а и за целия клан. Все още преследвам убийците му.

— Но все пак Ийда е мъртъв?

— Да, Ийда си плати, но смъртта на Шигеру бяха планирали владетелите Отори и те го предадоха на Ийда.

— Нима възнамеряваш да ги накажеш? Ако е така, можеш да разчиташ на Терада.

Разказах му накратко за брака си с Каеде, за пътуването ни до Маруяма и за войската под мое командване.

— Но трябва да се върна в Хаги и да си получа наследството. Владетелите Отори никога няма да ми го предоставят доброволно, тъй че ще си го взема от тях със сила. Аз самият предпочитам да стане по този начин, защото тогава ще ги унищожа.

Фумио се усмихна и вдигна вежди.

— Променил си се.

— Принудиха ме.

Излязохме от горещата вода, облякохме се и после в една от многобройните стаи на къщата ни бе сервирана храна. Представляваше нещо като склад, истинско имане от ценни и красиви вещи, най-вероятно плячкосани от търговски кораби — предмети от слонова кост с фини инкрустации, порцеланови вази, брокат, златни и сребърни съдини, тигрови и леопардови кожи. Никога не се бях озовавал в подобно помещение, с изложени в него толкова много скъпи вещи, но без сдържаността и елегантността, които бях свикнал да виждам в домовете на представители от воинската класа.

— Разгледай ги по-внимателно — каза ми Фумио, когато приключихме с гощавката. — Аз ще отида да говоря с баща ми. Ако има нещо, което ти харесва, си го вземи. Собственост са на баща ми, но не означават нищо за него.

Благодарих му за предложението, но нямах никакво намерение да отнасям каквото и да било от това място. Седнах тихо и зачаках завръщането му, външно спокоен, но нащрек. Посрещането на Фумио бе сърдечно, но нямах представа, какви други съюзи можеше да са сключили Терада; допусках, че можеше да са се споразумели с Кикута. Вслушвах се, определяйки местоположението на всеки в къщата, опитвах се да разпозная гласове, диалекти… макар и отдавна да си бях дал сметка, че влизах в капан, от който нямах голям шанс да се измъкна. Наистина бях дошъл сам в леговището на дракона.

Вече бях определил местонахождението на Терада — самия дракон — в дъното на къщата. Чух гласа му, когато даде нареждания, поиска чай, ветрило и вино. Гласът бе грубоват, изпълнен с енергия като на Фумио, често въодушевен и не по-малко често гневен, но на моменти разкриващ чувство за хумор. Не ми и хрумваше да подценявам Терада Фумифуса. Той бе избегнал строгата йерархия на клановата система, бе предизвикал Отори и се бе прочул така, че името му внушаваше ужас в Трите провинции.

Накрая Фумио се върна за мен и ме отведе в задната част на къщата в една подобна на орлово гнездо стая с изглед към Хаги, която бе кацнала високо над селището и пристанището. В далечината, макар и трудно, различавах познатите очертания на хребетите зад града. Морето бе спокойно и неподвижно, подобно на коприна в индигов цвят, а вълните образуваха снежни ресни около скалите. В ниското прелетя орел, който изглеждаше не по-голям от чучулига.

Никога не се бях озовавал в подобна стая. Дори най-горният етаж на най-високото укрепление не бе толкова висок, нито така открит за стихиите. Питах се какво ли ставаше, когато есенните тайфуни връхлитаха крайбрежието. Къщата бе защитена от естествената извивка на острова; фактът, че бе издигната подобна крепост, говореше за огромна гордост, типична за един военачалник.

Терада седеше върху тигрова кожа с лице към отворените прозорци. До него на ниска масичка бяха сложени карти и таблици, нещо, което приличаше на наръчник по корабоплаване, и една тръба, подобна на бамбукова флейта. В единия край на масата бе коленичил писар с мастилница пред себе си и четчица в ръка.

Поклоних му се ниско и се представих по име и произход. Терада отвърна на поклона ми, което бе проява на внимание, защото, ако някой държеше властта на това място, това без всякакво съмнение бе именно той.

— Чувал съм много за теб от сина си — каза възрастният Терада. — Добре си дошъл тук — подкани ме с жест да се приближа и да седна до него. Когато пристъпих напред, писарят опря чело в пода и застина. — Казаха ми, че си съборил един от хората ми, без да го докосваш с пръст. Как го стори?

— Докато бяхме момчета, го правеше на кучетата — намеси се Фумио, който бе седнал с кръстосани нозе на пода.

— Притежавам някои подобни дарби. Не съм искал да го нараня.

— Дарби на Племето ли? — попита Терада. Нямах никакво съмнение, че той самият се бе възползвал от тях и знаеше отлично какво биха могли да представляват. Леко сведох глава. Той присви очи и издаде напред устни. — Покажи ми какво правиш — пресегна се и плесна писаря по главата с ветрилото си. — Направи го ето на този човек тук.

— Простете. Каквито и незначителни таланти да притежавам, нямам право да ги показвам като фокуси.

— Хмм — изсумтя той, втренчил поглед в мен. — Искаш да кажеш, че не ги прилагаш по заповед?

— Владетелят Терада се изрази съвсем точно.

За момент настъпи неловко мълчание, после той се изкиска:

— Фумио ме предупреди, че няма да мога да ти нареждам какво да правиш. Наследил си не само типичната външност на клана Отори; притежаваш и тяхното упорство. Не виждам кой знае каква полза от магията… особено ако е от онези, дето всеки може да ги овладее — той вдигна тръбата и я постави пред едното си око, примижавайки с другото. — Това е моята магия — каза той и ми подаде тръбата. — Какво мислиш за това?

— Сложи я пред окото си — поясни ми Фумио с усмивка. Аз я поех предпазливо, като се опитвах да я подуша незабелязано, в случай че бе намазана с отрова. Фумио се засмя: — Безопасна е!

Погледнах с присвито око през тръбата и не можах да се сдържа да не ахна. Далечните планини и град Хаги сякаш бяха скочили към мен. Отделих тръбата от окото си и те отново станаха черни, каквито си бяха, мъгливи и неясни. Терада — баща и син — вече се смееха открито.

— Какво е това? — не ми приличаше на нещо магическо. Беше дело на човешка ръка.

— Представлява вид стъкло, изрязано като леща. Уголемява гледаните предмети и приближава отдалечените — каза Терада.

— От Голямата земя ли е?

— Взехме я от един кораб от материка. Там отдавна имали подобни изобретения. Но смятам, че е направена в далечна страна от варварите на Юг — той се приведе и взе от мен тръбата, погледна през нея и се усмихна. — Представи си страни и хора, които могат да произвеждат такива неща. Мислим си, че сме целият свят тук на Осемте острова, но явно сме абсолютно невежи…

— Разни хора разправят за оръжия, които убивали от огромно разстояние с олово и огън — рече Фумио. — Ние се опитваме да намерим такива и за нас — той погледна навън през прозореца; очите му бяха изпълнени с неутолим копнеж към този необятен свят отвъд.

Предположих, че принудителното му присъствие на този остров за него бе като заточение.

Нещо в магическия предмет пред мен и в оръжията, за които говореше Терада, ме изпълни със странно предчувствие. От височината, на която бе разположена стаята, от отвесните скали под нас, както и от собствената ми умора за момент ми се зави свят. Опитах се да дишам дълбоко, спокойно, но усетих, че по челото ми избива студена пот и засмъдява в подмишниците ми. Предусещах, че един съюз с пиратите щеше да увеличи силата им и да отвори пътя за наплив от нови неща, които напълно щяха да променят обществото, в което се борех да се установя. В стаята се бе възцарила тишина. Долавях приглушените звуци на домакинството около нас, маховете на крилата на орела, далечния съсък на морето, гласовете на мъжете на пристанището. Някаква жена припяваше тихо, докато стриваше ориз — една стара балада за девойка, която се влюбила в рибар.

Въздухът сякаш искреше също както морето под нас, все едно от лицето на реалността бавно бе свален копринен воал. Преди много месеци Кенджи ми бе казал, че някога всички хора притежавали уменията, които сега бяха съхранени единствено от Племето, а сред тях като мен били едва неколцина. Скоро и ние щяхме да изчезнем и нашите дарби щяха да бъдат забравени, победени от техническата магия, за която Терада толкова мечтаеха. Помислих за собствената си роля в изкореняването на тези умения, за членовете на Племето, които вече бях унищожил, и почувствах пареща болка на разкаяние. Да, знаех, че щях да сключа съюз с Терада. Нямаше да се уплаша точно сега. И ако далековиждащата тръба и оръжията с огън можеха да ми помогнат, нямаше да се поколебая да ги използвам.

Стаята отново застина неподвижна. Кръвта ми отново пое по вените ми. Бяха минали само няколко мига. Терада каза:

— Предполагам, че искаш да направиш някакво предложение. Ще го изслушам с интерес.

Обясних му, че според мен Хаги може да бъде превзет само откъм морето. Нахвърлих плана си да изпратя половината си армия като примамка да задържи силите на Отори на речния бряг, а другата половина да бъде превозена по море и да щурмува самата крепост. В замяна срещу помощта на Терада предлагах да ги върна в Хаги и да поддържам постоянна флотилия от бойни кораби под тяхно командване. След като мирът бъдеше възстановен, кланът щеше да предостави средства за експедиции до Голямата земя за размяна на знания и търговия.

— Познавам силата и влиянието, с което се ползва фамилията ви — завърших. — Не мисля, че ще останете тук, на Ошима, завинаги.

— Истина е, че бих искал да се завърна в семейния си дом — отвърна Терада. — Отори го конфискуваха, както знаеш.

— Ще ви бъде върнат — обещах.

— Много пък си сигурен — възкликна той, сумтейки развеселен.

— Знам, че мога да успея с ваша помощ.

— Кога си планирал това нападение?

Фумио ме гледаше с блеснали очи.

— Колкото се може по-скоро. Бързината и изненадата са сред най-силните ми оръжия.

— Първите тайфуни се чакат вече всеки ден — рече Терада. — Затова всичките ни кораби са в пристанището. Ще мине повече от месец преди да можем да плаваме отново.

— Тогава ще започнем веднага щом времето се оправи.

— Ти не си по-голям от сина ми — рече той. — Какво те кара да смяташ, че можеш да предвождаш цяла армия?

Запознах го по-подробно с нашите сили и оборудване, с базата ни в Маруяма и с битките, които вече бяхме спечелили. Той присви очи, изсумтя и известно време остана безмълвен. Накрая тупна ветрилото си на масата, от което писарят подскочи. Поклони ми се ниско и заговори с по-официален тон, отколкото до момента.

— Владетелю Отори, ще ти помогна в това начинание и ще те видя с полагащата ти се власт в Хаги. Имаш думата на фамилията Терада. Можеш да разчиташ на нашата вярност, а корабите и хората ни са на твое разположение и ще действат под твое командване.

Благодарих му с известно вълнение. Той поръча да донесат вино и заедно пихме за нашето споразумение. Фумио бе въодушевен; както установих по-късно, той имаше лични причини да желае да се завърне в Хаги, между които не на последно място бе и момичето, за което възнамеряваше да се ожени. Тримата обядвахме заедно, обсъждайки военната сила и стратегия. Към средата на следобеда Фумио ме отведе в пристанището, за да ми покаже корабите.

Рьома ме чакаше на кея в компанията на седналия до него котарак. Поздрави ни възторжено и тръгна след мен като сянка, докато се качвахме на най-близкия кораб и Фумио ме развеждаше из него. Бях впечатлен от размерите и възможностите на плавателния съд, както и от начина, по който пиратите го бяха укрепили с дървени щитове. Беше оборудван с огромни брезентови платна и с множество гребла. Планът, който се бе зародил в главата ми като смътна идея, внезапно се бе превърнал в реалност. Уговорихме се Фумио да проводи вест на Рьома веднага щом времето стане благоприятно. Аз щях да започна да придвижвам хората си на север при следващото пълнолуние. Лодките щяха да дойдат за нас при светилището Кате Джинджа и да ни докарат до Ошима. От там щяхме да извършим щурма на града и на крепостта.

— Да изследваме Хаги посред нощ… също както в доброто старо време — усмихна се Фумио.

— Нямам думи да изразя благодарността си към теб. Сигурно си се застъпил за моята кауза пред баща си.

— Не беше необходимо; той добре разбира всички преимущества на един съюз с теб и те признава като законен наследник на клана. Но не мисля, че щеше да се съгласи, ако не беше дошъл лично и сам. Това го впечатли. Той отдава дължимото на смелостта.

Предварително знаех, че трябва да отида по този начин, но знанието ми тежеше. Можех да постигна много, ала трябваше да го сторя сам и сам да поддържам своя несигурен съюз.

Фумио искаше да остана по-дълго, но аз бях по-нетърпелив от всякога да се върна в Маруяма, да започна подготовката и да предотвратя на всяка цена евентуално нападение от страна на Араи. Освен това времето не ми вдъхваше особено доверие. Въздухът бе неестествено неподвижен, а небето бе станало оловносиво, забулено в плътни облаци, които към линията на хоризонта добиваха черен оттенък.

Рьома се обади:

— Господарю, трябва да тръгнем по-скоро, за да се възползваме от помощта на прилива.

На кея двамата с Фумио се прегърнахме и аз се качих в малката лодка. Махнахме си за сбогом и двамата с Рьома отплавахме, оставяйки прилива да ни отнесе навътре от острова.

Рьома не спираше да се взира тревожно в оловното небе, и то с основание, тъй като бяхме едва на половин километър от Ошима, когато вятърът взе да се усилва. Скоро вече духаше неудържимо, обливайки лицата ни с пронизващи капки дъжд. Не можехме да се движим срещу него, ползвайки греблото, а щом се опитахме да вдигнем платното, той го изтръгна от ръцете ни.

Рьома изкрещя:

— Ще трябва да се върнем.

Не можех да възразя, макар че мисълта за по-нататъшно закъснение ме изпълваше с отчаяние. Той успя някак да завърти крехката лодка с помощта на греблото. С всяка изминала минута морето ставаше все по-бурно; над нас надвисваха огромни зелени вълни, които ни подмятаха и ни издигаха на гребена си само за да ни запратят сякаш в бездънна бездна. Вероятно и двамата бяхме придобили цвета на вълните, а на четвъртото или петото пропадане и двамата повърнахме едновременно. Лекият възкисел мирис изглеждаше мъчително немощен на фона на стихията от вятър и вода.

Бурята ни носеше към пристанището и с отчаяни усилия се опитвахме с помощта на греблото да насочим лодката към входа. Не мислех, че ще успеем; реших, че мощният вятър ще ни отнесе в открито море, но внезапният заслон в подветрената страна на сушата ни предостави моментната милост да се озовем зад вълнолома. Но дори тук не бяхме вън от опасност. Водата в пристанището бълбукаше като във вряща каца. Лодката ни бе тласната към кея, после издърпана обратно, след което отново запокитена към кея с противен плясък.

Накрая се преобърна; озовах се под повърхността, размахвайки ръце и крака, виждах я над главата си и се мъчех да се издигна до нея. Рьома бе на няколко метра от мен. Видях лицето му, устата му зееше, все едно викаше за помощ. Докопах дрехата му и го дръпнах нагоре. Изплувахме заедно. Той пое рязко въздух и се поддаде на паниката; размаха ръце и се вкопчи в мен с такава сила, че едва не ме удуши. Тежестта му ме повлече обратно под водата. Не успявах да се освободя. Знаех, че мога да издържа дълго, без да дишам, но рано или късно дори аз с всичките си умения на член на Племето трябваше да поема въздух. Главата ми взе да бучи, дробовете ми се сгърчиха в болезнен спазъм. Опитах се да се освободя от хватката му, опитах се да достигна врата му, за да го обезсиля за момент и да измъкна и двама ни. В съзнанието ми се открои съвсем ясна мисъл: „Той е мой братовчед, не ми е син, а после: Може би пророчеството е погрешно!“ Не можех да повярвам, че ще умра, като се удавя. Зрението ми се замъгляваше, пълният мрак се редуваше с ярка бяла светлина; усещах в главата си мъчителна болка. „Изтеглят ме в отвъдното“, помислих си и после изведнъж лицето ми разкъса повърхността и давейки се, поех няколко огромни глътки въздух.

Във водата бяха и двама от хората на Фумио, завързани с въжета за кея. Бяха доплували до нас и ни бяха измъкнали за косите. Сега ни извлякоха върху камъните, където и двамата повърнахме отново почти само морска вода. Рьома бе по-зле от мен. Както мнозина моряци и рибари, той не умееше да плува и изпитваше неистов страх да не се удави.

Дъждът вече се сипеше като из ведро и напълно заличаваше далечния бряг. Лодките на пиратите скърцаха и стенеха, докато се люлееха заедно. Фумио бе коленичил до мен.

— Ако можеш да ходиш, да се приберем вътре, преди бурята да се е развилняла съвсем.

Изправих се на крака. Гърлото ме болеше, очите ми смъдяха, но иначе бях невредим. Джато все още беше на пояса ми, както и другите ми оръжия. Нищо не можех да направя срещу времето, но бях изпълнен с гняв и тревога.

— Колко време ще продължи?

— Не мисля, че е истински тайфун, вероятно просто една от обичайните бури. До сутринта може да стихне.

Фумио бе проявил прекален оптимизъм. Бурята вилня три дни и още два след това морето бе твърде неспокойно за черупката на Рьома. Тя и бездруго имаше нужда от ремонт, който отне още четири дни, след като дъждът спря. Фумио искаше да ме превози обратно на един от пиратските кораби, но аз не желаех да ме виждат на него или с тях, тъй като се опасявах да не разкрия стратегията си на шпионите. Прекарах тези дни в напрежение, обезпокоен и заради Макото — дали щеше да ме чака, щеше ли да се върне в Маруяма, или щеше да ме зареже окончателно, след като вече знаеше, че съм един от Скритите, и да се върне в Тераяма? Но повече се тревожех за Каеде. Не бях възнамерявал да остана далеч от нея толкова дълго.

Двамата с Фумио имахме възможност да разговаряме надълго и нашироко за кораби и навигация, за морски сражения, въоръжаване на моряци и прочие. Следван навсякъде от котарака с окраска на костенурка, който бе не по-малко любопитен от мен, огледах всички кораби и оръжия, с които разполагаха, и още повече се впечатлих от мощта им. Всяка нощ, докато от долу долиташе шумът от играещите хазарт моряци и техните момичета, които танцуваха и пееха, разговаряхме с баща му до късно. Започнах още повече да ценя проницателността и смелостта на възрастния човек и се радвах, че ще е мой съюзник.

Когато най-накрая поехме на път един късен следобед, луната бе навлязла в последната си четвърт. Морето беше спокойно, а ние искахме да се възползваме от вечерния прилив. Рьома се бе съвзел, след като замалко не се удави, и по моя молба последната вечер преди заминаването ни бе приет от Терада в тяхната резиденция и се храни заедно с нас. Присъствието на стария пират го лиши напълно от дар слово, но въпреки това знаех, че е почувствал оказаната чест и че е предоволен.

Имаше достатъчно вятър, за да разпънем новото платно от жълт брезент, който пиратите бяха направили за нас. Бяха ни дали освен това и нови талисмани, които да заменят изгубените при преобръщането на лодката, както и малка дърворезба на морското божество — според тях то ни осигуряваше специална закрила. Талисманите пееха на вятъра и както се носехме покрай южната страна на острова, прозвуча подобен на екот далечен грохот и от кратера се издигна струя черен дим. Склоновете на острова бяха забулени в пара. Взирах се в него дълго време, мислейки, че местните жители са били прави, когато са го нарекли „портата към ада“. Постепенно димът се разсея и избледня, а люляковата мъгла на вечерта плъзна откъм морето и го скри напълно. За щастие преминахме по-голямата част от разстоянието преди падането на нощта, тъй като мъглата се превърна в плътни облаци и когато мракът се спусна, бе непрогледен. Рьома редуваше пристъпи на разговорливост с продължителни периоди на тежък размисъл. Нямах кой знае какъв избор, освен да му се доверя и да го сменям на веслото. Не след дълго пред нас изникнаха неясните очертания на сушата; долових промяната в шума на морето — прибоя на вълните край покрития със ситни камъчета бряг. Стигнахме сушата на същото място, от което бяхме тръгнали. Там, седнал край малък огън, на плажа ни чакаше Джиро. Щом дъното на лодката остърга камъните, той рипна на крака и я задържа, докато изскоча навън.

— Владетелю Отори! Вече не се надявахме. Макото се канеше да се върне в Маруяма и да съобщи за изчезването ви.

— Забави ни бурята — заля ме вълна на облекчение, че бяха още там, че не бяха ме изоставили.

Рьома бе изтощен, но не искаше да напуска лодката, нито възнамеряваше да си почине, докато не настъпеше следващият ден. Предположих, въпреки хвалбите му по-рано, че се страхува — искаше да се прибере у дома по тъмно, за да не разбере никой къде е бил. Пратих Джиро да отиде в светилището, да донесе среброто, което му бях обещал, и колкото храна можехме да отделим. Преди да отплаваме с воините за Ошима, щеше да се наложи да обезопасим крайбрежието, което означаваше да го очистим от разбойници. Казах на Рьома да ни очаква веднага щом времето се оправи.

В поведението му отново се прокрадваше някаква неловкост. Чувствах, че иска от мен уверения и обещания, които не можех да му дам. Мисля, че по някакъв начин го бях разочаровал. Вероятно бе очаквал от мен веднага да го призная официално и да го заведа в Маруяма, но аз не исках да се обвързвам с още един подчинен. От друга страна, не можех да си позволя да му се противопоставя. Разчитах на него като вестоносец и се нуждаех от мълчанието му. Опитах се да му внуша, че е необходимо да пази случилото се в пълна тайна, и намекнах, че бъдещото му положение ще зависи от това. Той се закле, че няма да казва на никого, и пое парите и храната от Джиро с изражение на искрена признателност. Аз също му благодарих сърдечно, и то съвсем искрено, но не можех да потисна чувството, че един обикновен рибар щеше да е по-надежден и с него щеше да е по-лесно.

Обзет от искрено облекчение, че съм се върнал невредим, Макото бе придружил Джиро обратно до плажа и когато поехме към светилището, му разказах за успешния резултат от пътуването си, като не преставах да се вслушвам в глухия плясък на веслото, докато Рьома все повече се отдалечаваше в мрака.

Шеста глава

Когато Такео потегли към крайбрежието, а братята Мийоши — за Инуяма, Каеде бе обзета от негодувание, че й се налага да остане. През следващите няколко дни я терзаеха страхове и тревоги. Оказа се, че физическото присъствие на нейния съпруг й липсва много повече, отколкото бе предполагала, че е възможно. Изпитваше ревност към Макото, комуто бе позволено да го придружи, докато на нея й бе отказано. Страхуваше се за безопасността на Такео и в същото време му беше ядосана.

„Диренето на отмъщение за него е по-важно, отколкото съм аз, мислеше си тя често. Дали не се ожени за мен само за да осъществи плановете си за мъст?“ Вярваше му, че я обича силно, но той бе мъж и воин и ако му се наложеше да избира, тя не се съмняваше, че щеше да избере отмъщението. „Ако бях мъж, и аз щях да постъпя така, каза си тя. Дори не мога да му родя дете… каква полза има от мен като жена? Трябвало е да се родя мъж.“

Тя не споделяше с никого тези свои мисли. В интерес на истината нямаше и на кого да се довери. Сугита и останалите старейшини бяха вежливи и дори привързани към нея, но сякаш нарочно избягваха компанията й. Затова тя се стараеше да си намира занимания — надзираваше работата по домакинството, яздеше из владението с Амано и правеше копия на архива, който Такео й бе поверил. След опита за кражба бе решила, че това ще е разумна предохранителна мярка, и се надяваше, че щеше да й помогне да разбере защо Такео се бе заел с такава безпощадност да унищожава Племето, щом тази дейност му причиняваше такава болка. Тя самата бе обезпокоена от масовите убийства, както и от купищата трупове след битката при Асагава. Толкова време бе необходимо, за да се отгледа и да се възпита един човек, а бе тъй лесно да се сложи край на живота му. Страхуваше се от възмездие както от живите, така и от мъртвите. При все това какво друго можеше да стори Такео, след като враговете му, които заговорничеха, желаейки смъртта му, бяха тъй многобройни?

Тя също беше убивала и хора бяха убивани по нейна заповед. Дали загубата на нероденото й дете не бе наказание за собствените й действия? Желанията й се променяха; сега искаше да закриля и да отглежда, да създава живот, не да го унищожава. Беше ли възможно да запази имението си и да го управлява без насилие? Разполагаше с много часове на самота, в които да разсъждава над тези въпроси.

Такео бе казал, че ще се върне до седмица; определеното време изтече, но него го нямаше и тревогата й нарастваше. Имаше планове и решения, които трябваше да се вземат относно бъдещето на владението, но старейшините продължаваха да се държат уклончиво и всяко предложение, което тя правеше на Сугита, се посрещаше с дълбок поклон и със съвет да изчака завръщането на съпруга си. На два пъти се опита да събере старейшините, за да обсъдят делови въпроси, но един по един те се извиниха с неразположение.

— Невероятно е, че всички са болни в един и същ ден — отбеляза язвително тя пред Сугита. — Нямах представа, че Маруяма е толкова нездравословно място за възрастните хора.

— Бъдете търпелива, господарке Каеде — рече той. — Нищо не изисква решение преди завръщането на владетеля Такео, а то е въпрос на ден-два. Може да има спешни заповеди за хората; те трябва да бъдат в готовност. Единственото, което можем да сторим, е да го чакаме.

Раздразнението й се засилваше от съзнанието, че макар и владението да бе нейна собственост, всички се съобразяваха с Такео. Той бе неин съпруг и тя също трябваше да се съобразява с него; при все това Маруяма и Ширакава бяха нейни и тя би трябвало да може да действа в тях според собственото си желание. Част от нея бе слисана, че Такео бе заминал да сключи съюз с пирати. Също както отношенията му с низвергнатите и земеделците — в тези негови действия имаше нещо неестествено. Предполагаше, че причината за всичко това се криеше в произхода му като един от Скритите. Този факт, който бе споделил с нея, по някакъв начин я интригуваше и в същото време я отблъскваше. Всички правила на собствената й класа й показваха, че нейната кръв е по-чиста от неговата и че по рождение тя стои по-високо в обществото. Срамуваше се от това свое чувство и се опитваше да го потиска, но то не й даваше мира и колкото по-дълго се проточваше отсъствието на Такео, толкова по-настойчиво ставаше неудовлетворението й.

— Къде е племенникът ти? — попита тя Сугита в опит да се разсее. — Прати ми го. Нека видя някого под трийсетгодишна възраст!

Хироши едва ли бе по-добра компания — той бе също тъй ядосан, че са го оставили в имението. Беше се надявал да отиде в Инуяма заедно с Кахей и Гемба.

— Та те не познават пътя — недоволстваше той. — Щях да им покажа всичко. А сега трябва да стоя тук и да уча с чичо. Дори на Джиро му бе позволено да замине с владетеля Отори.

— Джиро е много по-голям от теб — възрази Каеде.

— Само с пет години. Освен това, ако трябва някой да учи, това е той. Аз вече знам много повече букви от него.

— Защото си започнал по-рано. Никога не бива да презираш хората само защото не са имали твоите възможности — тя го огледа — момчето беше малко дребно за възрастта си, но силно и добре сложено; щеше да стане хубав мъж. — Ти си горе-долу на възрастта на сестра ми — добави тя.

— Сестра ви на вас ли прилича?

— Така казват. Но според мен е по-красива.

— Не е възможно — рече той припряно, с което я разсмя. Лицето му поруменя. — Всички твърдят, че владетелката Отори е най-красивата жена в Трите провинции.

— Какво са видели те? — попита тя рязко. — В столицата, в двора на императора има толкова прекрасни жени, че когато ги погледнат, мъжете направо ослепяват. Държат ги зад прегради, защото иначе целият двор ще е от слепци.

— А какво правят съпрузите им? — попита момчето недоверчиво.

— Трябва да носят превръзки на очите си — подразни го тя и хвърли върху главата му една кърпа, която лежеше до нея. Задържа го игриво за малко, но после той успя да се изтръгне от ръцете й. Каеде видя, че го е разрошила; беше се отнесла с него като с дете, а той искаше да е мъж.

— Момичетата са щастливки, че не им се налага да учат — рече Хироши.

— Но моята сестра обича да се обучава, аз също обичам. Момичетата трябва да владеят четмо и писмо също както момчетата. Тогава могат да помагат на съпрузите си, както аз помагам на владетеля Отори.

— Повечето хора си имат писари за тази работа, особено ако самите те са неграмотни.

— Моят съпруг може да пише — рече тя бързо, — но също като Джиро е започнал по-късно от теб.

Хироши изглеждаше ужасен.

— Не съм искал да кажа нищо лошо за него! Владетелят Отори спаси живота ми и отмъсти за смъртта на баща ми. Аз му дължа всичко, но…

— Но какво? — подкани го тя, установявайки с неудобство някаква сянка на съмнение в предаността му.

— Казвам ви само онова, което говорят хората — поясни Хироши. — Разправят, че бил странен. Общувал си с низвергнати; позволявал на земеделците да воюват; подел кампания срещу някои търговци, която никой не проумява. Казват, че не е възможно да е възпитан като воин, затова се питат къде ли е отгледан.

— Кой говори така? Жителите на града ли?

— Не, хора като моите роднини.

— Воини от Маруяма?

— Да, и някои твърдят, че е магьосник.

Тя не бе особено изненадана; всички тези неща у Такео притесняваха и нея; при все това се ядоса, че воините могат да проявят подобна липса на вярност и почит.

— Може би възпитанието му е било малко необичайно — рече тя, — но той е наследник на клана Отори и по кръв, и по силата на осиновяването му, освен че е мой съпруг. Никой няма право да говори срещу него — тя щеше да разбере кои си го бяха позволили и щеше да ги накара да млъкнат. — Ти трябва да бъдеш мой шпионин — каза тя на Хироши. — Съобщавай ми за всеки, който прояви и най-малък признак на нелоялност.

След този разговор Хироши ходеше при нея всеки ден, показваше й какво е научил, и й разправяше онова, което бе чул да се говори сред класата на воините. Не беше нищо определено, само слухове, понякога шеги, вероятно нищо повече от обичайните приказки между мъже, които нямат кой знае каква работа. Реши на този етап да не предприема някакви мерки, но щом Такео се върнеше, непременно щеше да го предупреди.

Започна периодът на големите жеги и навън стана твърде знойно, за да се язди. Тъй като не можеше да взема никакви решения до завръщането на Такео, а го очакваше всеки ден, Каеде прекарваше повечето време коленичила при полираното писалище, преписвайки архива на Шигеру. Всички врати на къщата бяха широко отворени, за да можеше и най-лекият ветрец да разхлажда помещенията, поради което звуците на насекомите бяха оглушителни. Предпочитаната от нея стая беше с изглед към няколко декоративни езера и един водопад; през бухлатите азалии виждаше избелялата до сребристо постройка за чаена церемония. Всяка заран си обещаваше, че по залез ще приготви там чай за Такео, и всяка вечер й поднасяше поредното разочарование. Понякога при езерата идваха сини рибарчета и проблясването на синьо и оранжево моментално отвличаше вниманието й. Веднъж отвън на верандата кацна чапла и Каеде възприе появата й като знак, че този ден Такео ще се върне, но него все така го нямаше.

Не позволяваше на никого да види какво пише, тъй като много скоро осъзна важността на този архив. Беше удивена от онова, което бе успял да разкрие Шигеру, и се питаше дали някой от Племето не бе действал като негов информатор. Всяка нощ криеше оригинала и преписаното на различни места и се стараеше да запаметява колкото може повече. Беше обсебена от идеята за тайната мрежа на Племето, наблюдаваше за тях навсякъде, не се доверяваше на никого, макар че първата работа на Такео в Маруяма бе да прочисти обитаващите крепостта. Обхватът на Племето я ужасяваше; не виждаше как Такео би могъл някога да им избяга. После пък й хрумна, че вече са го заловили, че лежи мъртъв някъде и че тя повече никога няма да го види.

„Такео е прав, помисли си тя. Те всички трябва да бъдат избити, трябва да бъдат изтребени до крак, защото търсят начин да го унищожат. А унищожат ли го, край с мен.“

В съзнанието й често изплуваха образите на Шизука и Муто Кенджи. Съжаляваше за доверието, което бе проявила към Шизука, и се питаше каква ли част от живота й личната й прислужница бе разкрила пред други членове на Племето. Навремето смяташе, че те двамата с Кенджи я харесват и обичат; нима цялата тази обич бе привидна? Замалко не бяха загинали заедно в крепостта на Инуяма; и това ли беше без значение? Чувстваше се предадена от Шизука, но в същото време й липсваше; изпитваше потребност да има до себе си човек като нея, комуто да се доверява.

Месечният й цикъл дойде и стана причина за поредното й разочарование, както и за уединението й в продължение на цяла седмица. Дори Хироши не я посещаваше. Освен това приключи с преписването и от бездействието стана още по-неспокойна. Празникът на мъртвите настъпи и отмина, изпълвайки я с дълбока скръб за покойниците. Работата по резиденцията, която бе продължила цяло лято, също приключи и стаите вече изглеждаха прекрасно, но бяха някак пусти и лишени от живот. Една сутрин Хироши попита:

— Защо сестра ви не е тук с вас?

Поддавайки се на внезапен порив, тя откликна:

— Да отидем ли до моята къща и да я доведем?

Цяла седмица небето бе оловносиво, все едно приближаваше тайфун, но после времето внезапно се оправи и изглеждаше идеално за пътуване. Сугита се опита да я разубеди и дори уклончивите старейшини се изредиха един по един да заявят несъгласието си, но тя не им обърна внимание. Ширакава се намираше само на два-три дена път. Ако Такео си дойдеше, преди тя да се върне, можеше да отиде при нея. А и пътуването щеше да я разсее, което бе по-добре, отколкото да си стои вкъщи и да се ядосва по цял ден.

— Можем да пратим хора да доведат сестрите ви — предложи Сугита. — Това е великолепна идея; сам трябваше да се сетя. Ще отида с тях.

— Искам да видя хората си — отвърна твърдо Каеде. След като идеята вече й бе хрумнала, нямаше да се откаже от нея. — Не съм разговаряла с тях от сватбата си. Трябваше да отида още преди седмици. Държа лично да огледам земята си и да се погрижа реколтата да бъде прибрана навреме — тя премълча пред Сугита истинската причина за това пътуване, беше я обмисляла цяло лято. Щеше да отиде до тайните пещери на Ширакава, да пие от буйната вода на реката и да се помоли на богинята за дете. — Ще отсъствам само няколко дни.

— Опасявам се, че съпругът ви няма да одобри тази идея.

— Той се доверява на преценката ми за всичко — отвърна тя. — А и в края на краищата нима владетелката Наоми не е пътувала често сама?

Тъй като Сугита бе свикнал да получава заповеди от жена, Каеде успя да се пребори с опасенията му. Избра Амано да тръгне с нея, както и неколцина от собствените й хора, които я съпровождаха, откакто през пролетта бе поела за Тераяма. След като поразмисли, реши да не взема никоя от жените, дори Манами. Искаше да тръгне бързо, на кон, без формалностите и почестите, с които щеше да й се наложи да се примирява, ако пътуваше официално. Манами я умоляваше и после дори се нацупи, но Каеде бе непреклонна.

Щеше да язди Раку и изобщо отказа да вземе със себе си паланкин. Преди да поеме на път, бе планирала да скрие преписа на архива под дъските на пода в постройката за чаена церемония, но намеците за нелоялност продължаваха да я тревожат и накрая не посмя да ги остави там, където можеше да ги открие всеки. Реши да вземе и двата комплекта със себе си, обмисляйки възможността да скрие оригиналите някъде в собствената си къща в Ширакава. След горещи молби Хироши получи разрешение да я придружи и тя го накара да обещае, че през цялото пътуване няма да изпуска ковчежетата от поглед. В последния момент взе меча, който й бе дал Такео.

Амано успя да убеди Хироши да остави меча на баща си, но момчето взе кинжал и лъка си, както и един малък и буен дорест кон от конюшнята на семейството си, който през целия първи ден не спря да прави номера и да забавлява мъжете. На два пъти се обръщаше и се втурваше обратно към дома, докато накрая момчето успя да го овладее и ги настигна, позеленяло от ярост, но иначе неустрашимо.

— Хубаво животно, с добър вид, но неопитно — обади се Амано. — А и ти го напрягаш. Не дърпай юздите толкова силно. Отпусни се.

Той накара Хироши да язди редом с него; конят се успокои и на следващия ден вече не създаваше проблеми. Каеде бе щастлива, че е на път. Както се беше надявала, вече не я връхлитаха мрачни мисли. Времето беше хубаво, областта бе в разгара на жътвата, хората бяха ведри и щастливи, че скоро ще се приберат у дома при близките си след месеци отсъствие. Хироши бе добър събеседник, преливащ от информация за земята, през която минаваха.

— Ще ми се и моят баща да ме беше научил на толкова неща, колкото ти си усвоил от своя — каза тя, впечатлена от познанията му. — На твоята възраст аз бях заложница в имението на Ногучи.

— Той ме караше да уча непрекъснато. Не ми позволяваше да пропилявам нито миг.

— Животът е тъй кратък и крехък — рече Каеде. — Сигурно е предчувствал, че няма да дочака да пораснеш.

Хироши кимна и известно време продължи да язди мълчаливо.

„Вероятно тъгува за баща си, но никога няма да го покаже, помисли си тя и се улови, че му завижда за начина, по който е бил обучаван. И моите деца ще бъдат отгледани по този начин; момичетата ще бъдат обучавани на всичко също както момчетата и ще се научат да бъдат силни.“

Сутринта на третия ден прекосиха река Ширакава и навлязоха във владението на семейството й. Реката бе плитка, бързите й води се пенеха и се виеха покрай камъните и преминаването й беше лесно. На границата нямаше бариера; те се намираха извън властта на великите кланове и в района на по-дребни земевладелци, където съседите или участваха в дребни крамоли, или сключваха дружески съюзи помежду си. Формално тези семейства на воини полагаха клетва за вярност към Кумамото или Маруяма, но не се местеха в крепостните градове, а предпочитаха да живеят в собствените си стопанства и да обработват земите си, за което плащаха твърде ниски данъци.

— Досега не бях преминавал Ширакава — каза Хироши, докато конете прецапваха реката. — Това е най-отдалеченото място от Маруяма, на което съм бил.

— Значи сега е мой ред да ти дам разяснения — каза тя, изпитвайки удоволствие да му разкаже за забележителностите в областта. — По-късно ще те заведа до извора на реката и до великите пещери, само че ще ти се наложи да изчакаш отвън.

— Защо? — попита той.

— Това е свещено място за жени. Вътре не се пускат мъже.

Вече нямаше търпение да се прибере у дома и макар че не се бавеха по пътя, тя оглеждаше внимателно всичко — какъв бе видът на земята, докъде бе стигнало прибирането на реколтата, какво бе състоянието на волове и деца. В сравнение с предишната година, когато се бе върнала с Шизука, нещата се бяха пооправили, но все още имаше множество признаци за бедност и занемареност.

„Аз ги изоставих, помисли си тя с чувство за вина. Трябваше да си дойда по-рано.“ Спомни си за устремното си бягство към Тераяма през пролетта — все едно е била друг човек, омагьосан.

Амано бе пратил двама мъже напред и Шоджи Кийоши — главният васал на имението — вече чакаше при портите на къщата й. Той я поздрави изненадан и както й се стори — хладно. Жените от домакинството бяха застанали в редица в градината, но сестрите й не се виждаха никъде, Аяме — също.

Раку изцвили, извръщайки глава към конюшните и наводнените ливади, където бе препускал през зимата. Амано пристъпи напред, за да й помогне да слезе от коня. Хироши се смъкна от гърба на дорестия кон, който се опита да ритне съседния.

— Къде са сестрите ми? — попита рязко Каеде, прекъсвайки с жест глухите поздрави на жените.

Никой не отговори. Откъм камфоровото дърво при портите се разнасяше настоятелен и изнервящ зов на конска сврака.

— Господарке Ширакава… — подхвана Шоджи.

Тя се извърна рязко към него:

— Къде са?

— Казаха ни… наредили сте им по пратеник да отидат при владетеля Фудживара.

— Нищо такова не съм правила! Откога са там?

— Най-малко от два месеца — той погледна конниците и слугите. — Трябва да разговаряме насаме.

— Да, незабавно — съгласи се тя.

Една от жените изтича напред с купа вода.

— Добре дошли у дома, господарке Ширакава.

Каеде изми нозете си и стъпи на верандата. Започваше да я обзема безпокойство. Къщата бе странно тиха. Искаше да чуе гласовете на Хана и Аи; едва сега си даде сметка, колко й бяха липсвали.

Беше скоро след пладне. Тя се разпореди придружителите й да бъдат нахранени, а конете — напоени, след което да бъдат на разположение, в случай че й потрябват. Отведе Хироши в собствената си стая и му нареди да остане там с архива, докато тя разговаря с Шоджи. Самата тя не чувстваше никакъв глад, но каза на жените да отнесат храна на момчето. После отиде в някогашната стая на баща си и прати да повикат Шоджи.

Стаята изглеждаше така, все едно някой току-що бе излязъл от нея. На писалището лежеше четчица. Хана вероятно бе продължила с уроците си дори след заминаването й. Тя взе четчицата и се взря разсеяно в нея, когато Шоджи похлопа на вратата. Влезе, коленичи пред нея и взе да се извинява.

— Нямахме представа, че това не е ваше желание. Стори ни се съвсем правдоподобно. Самият владетел Фудживара дойде и разговаря с Аи…

Помисли си, че долавя неискреност в гласа му.

— Защо ги е поканил? Какво искаше от тях? — гласът й трепереше.

— Вие самата често ходехте там… — отвърна Шоджи.

— Всичко се промени оттогава! — възкликна тя. — Владетелят Отори и аз сключихме брак в Тераяма. Установихме се в Маруяма. Сигурно си чул за това.

— Беше ми трудно да го повярвам — отвърна той. — След като всички смятаха, че сте сгодена за владетеля Фудживара и ще се омъжите за него…

— Не е имало никакъв годеж! — възкликна тя гневно. — Как смееш да поставяш под въпрос брака ми!

Тя видя как мускулчетата около челюстите му се напрегнаха, и си даде сметка, че той бе не по-малко ядосан от нея. Шоджи се приведе напред и изсъска:

— А какво трябваше да си мислим? Научаваме за брак без годеж, без да е било искано или дадено разрешение, без да е присъствал някой от семейството ви. Радвам се, че баща ви вече не е между живите. Вие го убихте със срама, който му навлякохте, но поне този позор му бе спестен…

Той млъкна. Двамата се втренчиха един в друг, еднакво изумени от изблика му.

„Ще трябва да го убия, помисли си Каеде с ужас. Не може да ми говори по този начин и да остане жив. Но се нуждая от него — кой друг би могъл да се грижи за нещата тук вместо мен?“ После я връхлетя страхът, че Шоджи може да се опита да й отнеме имението и зад привидния си гняв скрива амбиция и алчност. Запита се дали бе успял да наложи волята си на мъжете, които те двамата с Кондо бяха събрали през зимата… дали щяха да му се подчинят сега. Щеше й се Кондо да е с нея, но после си даде сметка, че мъжете от Племето заслужават още по-малко доверие от главния васал на баща й. Никой не можеше да й помогне. Опитвайки се да прикрие опасенията си, тя продължи да се взира в Шоджи, докато накрая той сведе поглед, избърса слюнката от устата си и промърмори:

— Простете. Познавам ви, откакто сте се родили. Мой дълг е да ви казвам истината дори когато ми причинява болка.

— Този път ще ти простя — рече тя. — Но всъщност ти посрами баща ми чрез неуважение към неговата наследница. Ако още веднъж си позволиш да ми говориш така, ще ти наредя да си разпориш корема.

— Вие сте само една жена — каза той, уж да я успокои, но всъщност вбесявайки я още повече. — Нямате кой да ви напътства…

— Имам си съпруг — отсече тя. — И нито ти, нито владетелят Фудживара можете да направите каквото и да било, за да промените този факт. Сега иди при него и му кажи, че сестрите ми трябва незабавно да се приберат. Те ще се върнат с мен в Маруяма.

Той тръгна веднага. Слисана и разтревожена, тя не можеше просто да седи и да го чака да се върне. Извика Хироши и му показа къщата и градината, докато проверяваше всички ремонти, които бе направила през есента. Качулатите ибиси в лятното си оперение се хранеха на бреговете на оризищата, а конската сврака продължаваше да ги гълчи, задето нахлуваха в нейната територия. После му каза да донесе ковчежетата и с по едно в ръце двамата поеха нагоре покрай река Ширакава, или Бялата река, към мястото, откъдето извираше в планината. Нямаше да ги скрие там, където Шоджи можеше да ги намери; не възнамеряваше да ги повери на човешко същество. Бе решила да ги връчи на богинята.

Свещеното място я успокои както винаги, но атмосферата в него — внушителна и неподвластна на времето — по-скоро я изпълни с благоговение, отколкото да повдигне духа й. Под огромната арка на входа към пещерата реката течеше бавно и равномерно през дълбоки вирове от зелена вода, опровергавайки името си, а причудливите форми на калцираните камъни светеха в полумрака като седеф.

Възрастната семейна двойка, която се грижеше за светилището, излезе да я поздрави. Оставяйки Хироши в компанията на мъжа, Каеде продължи нататък със съпругата му, като всяка носеше по едно ковчеже.

В пещерата бяха запалени лампи и свещи и влажният камък блестеше. Грохотът на реката заглушаваше всички други шумове. Те стъпваха внимателно от камък на камък, покрай огромната гъба, покрай замръзналия водопад, покрай небесната стълба — всички фигури, изваяни от варовиковата вода, — докато стигнаха до един камък, оформен като богинята, от който падаха капки като сълзи от майчино мляко.

Каеде каза:

— Трябва да помоля богинята да ми пази тези ценности. Ако не дойда за тях лично, нека завинаги останат тук при нея.

Възрастната жена кимна и се поклони. Зад скалата имаше пещера, значително над най-високото равнище на реката. Покатериха се там и оставиха ковчежетата в нея. Каеде забеляза, че вътре има още много предмети, поверени на богинята. Запита се за тяхната история и какво ли бе станало с жените, които ги бяха оставили. Вътре миришеше на влага и плесен. Някои от предметите се разлагаха, други вече бяха изгнили. Дали архивите за Племето щяха да се разложат тук, скрити под планината?

Въздухът бе студен и лепкав и тя потръпна. Щом остави ковчежето, внезапно почувства ръцете си празни и леки. Завладя я съзнанието, че богинята знаеше нейната нужда… че празните й ръце, празната й утроба ще бъдат запълнени.

Коленичи пред скалата и гребна с шепи вода от онази, която се бе събрала в основата й. Отпи, като се молеше почти безмълвно. Водата бе мека като мляко.

Коленичила зад нея, старицата започна да припява една толкова древна молитва, че Каеде изобщо не разбра думите, но техният смисъл я заля и се смеси със собствения й копнеж. Каменната фигура нямаше очи, нямаше черти и все пак Каеде почувства върху себе си великодушния поглед на богинята. Спомни си видението, което бе имала в Тераяма, и словата, отправени към нея: „Бъди търпелива, той ще дойде за теб.“

Чу ги отново, при това съвсем ясно, и за момент я озадачиха. След това смисълът им достигна до съзнанието й: „Той ще се върне. Разбира се, че ще го стори. Аз ще бъда търпелива, също като момчетата, закле се тя отново. Щом сестрите ми си дойдат, веднага тръгваме за Маруяма. И когато Такео се върне, аз ще зачена. Добре постъпих, че дойдох тук.“

Почувства се така заредена със сила от посещението си в пещерите, че привечер отиде в семейния храм да се поклони на гробницата на баща си. Придружи я Хироши, както и Аяко — една от жените от къщата, която носеше приношения от плодове и ориз и купа с димящ тамян.

Пепелта му лежеше погребана наред с гробовете на предците й — владетелите на Ширакава. Под огромните кедри бе мрачно и хладно. Вятърът шумолеше в клоните, довявайки жуженето на цикади. През годините колоните бяха изместени от земетресения и земята се бе надигнала, все едно мъртвите се опитваха да избягат.

Гробът на баща й все още бе непокътнат. Каеде взе приношенията от Аяко и ги постави пред надгробния камък. Плесна с ръце и сведе глава в поклон. Ужасяваше се, че може да чуе или да види духа му; при все това искаше да го омиротвори. Не можеше да мисли спокойно за смъртта му. Той бе искал да умре, но не бе намерил в себе си куража да сложи край на живота си. Бяха го сторили Шизука и Кондо — това представляваше ли убийство? Даваше си сметка и за собствената си роля в тези събития, за срама, който му бе донесла; дали духът му нямаше да изисква някакво възмездие?

Тя взе купата с горящ тамян от Аяко и прикади гроба, оставяйки дима да обгърне лицето и ръцете й и да я пречисти. Остави купата на земята и отново плесна с ръце три пъти. Вятърът стихна, щурците замлъкнаха и в този момент тя усети, че земята под краката й потрепери. Дърветата се заклатиха и целият пейзаж сякаш потръпна.

— Земетресение! — възкликна Хироши зад гърба й, а Аяко извика уплашено.

Беше съвсем лек трус, който не бе последван от други, но по пътя към къщи Аяко беше напрегната и тревожна.

— Духът на баща ви заговори — изрече тя глухо. — Какво ви каза?

— Одобрява всичко, което съм направила — отвърна Каеде с увереност, каквато — уви — й липсваше. Всъщност трусът я бе стъписал. Страхуваше се от гневния, ожесточен дух на баща си и усети, че застрашава всичко, което бе изпитала в свещените пещери при нозете на богинята.

— Хвала на небето — промълви Аяко, но устните й бяха стиснати и цяла вечер тя не престана да й хвърля тревожни погледи.

— Впрочем — попита я Каеде, докато се хранеха заедно, — къде е Сонода, племенникът на Акита?

Момъкът бе дошъл с чичо си предишната зима и тя го бе накарала да остане в нейното имение като заложник, поверявайки го на грижите на Шоджи. Почваше да си мисли, че в този момент един заложник можеше да й бъде от полза.

— Беше му разрешено да се върне в Инуяма — отвърна Аяко.

— Какво? — Шоджи бе освободил нейния заложник? Не можеше да повярва докъде бе стигнало предателството му.

— Дойде вест, че баща му бил болен — поясни Аяко.

Значи заложника й вече го нямаше, което още повече отслабваше позициите й.

Беше по здрач, когато чу гласа на Шоджи отвън. Хироши бе отишъл с Амано до дома му да се запознае със семейството му и да пренощува там и Каеде чакаше в стаята на баща си, прехвърляйки документите за владението. Съзря множество признаци за лошо управление и когато стана ясно, че Шоджи се е завърнал сам, гневът й срещу главния васал на баща й пламна с още по-голяма сила.

Той отиде при нея, следван от Аяко, която носеше чай, но Каеде нямаше търпение да изчака.

— Къде са сестрите ми? — попита тя.

Преди да отговори, той отпи от чая си с благодарност. Изглеждаше изморен от пътя и от горещината.

— Владетелят Фудживара се радва на вашето завръщане — каза Шоджи. — Изпраща ви своите поздрави и моли утре да го посетите. Ще ви проводи паланкин и придружители.

— Нямам никакво намерение да го посещавам — отвърна тя рязко, като се опитваше да запази самообладание. — Очаквам сестрите ми да бъдат доведени утре и след това потегляме за Маруяма, колкото се може по-скоро.

— Опасявам се, че сестрите ви не са там — каза той.

Сърцето й се сви.

— А къде са?

— Владетелят Фудживара казва, че господарката Ширакава не бива да се тревожи. Били живи и здрави и той щял да й каже къде се намират, когато го посети утре.

— И ти смееш да ми носиш подобна вест? — гласът й звучеше изтънял и неубедителен за собствените й уши.

Шоджи сведе глава:

— Не ми е приятно, но владетелят Фудживара е такъв, какъвто си е; не мога да му откажа подчинение или да го предизвикам, вие също, струва ми се.

— В такъв случай те са заложници? — попита тя глухо.

Той не отговори направо, а просто каза:

— Ще дам нареждания за пътуването ви утре. Да ви придружа ли?

— Не! — изкрещя тя. — И ако се налага да отида, ще яздя. Няма да чакам паланкина му. Кажи на Амано, че ще взема сивия кон и че той трябва да ме придружи.

За момент си помисли, че Шоджи ще й възрази, но той стори дълбок поклон и се подчини.

След като го отпрати, Каеде потъна в смут. Ако не можеше да има доверие на Шоджи, на кого в имението би могла да разчита? Опитваха ли се да я вкарат в капан? Със сигурност дори Фудживара не би посмял. Тя вече беше омъжена. В един миг й мина мисълта, че трябва незабавно да поеме обратно към Маруяма; в следващия си даде сметка, че Аи и Хана бяха в чужди ръце, и осъзна какво означаваше някой да държи заложници против нея.

„Сигурно мама и владетелката Наоми са страдали по този начин, помисли си тя. Трябва да отида при Фудживара и да се спазаря с него за сестрите си. Той ми е помагал и по-рано. Няма сега да се обърне изцяло против мен.“

После започна да се притеснява какво да прави с Хироши. Първоначално си мислеше, че пътуването е съвсем безопасно; при все това не можеше да се отърси от чувството, че го е изложила на опасност. Дали да го вземе със себе си в имението на владетеля Фудживара, или по най-бързия начин да го върне у дома?

Стана рано и изпрати да повикат Амано. Облече се в семплите дрехи за пътуване, които бе носила на идване, макар че в главата й прозвуча гласът на Шизука: „Не можете да се появите пред владетеля Фудживара на кон като воин.“ Собствената й разумна преценка подсказваше, че е по-добре да се забави няколко дни, да изпрати съобщения и подаръци и после да пътува в неговия паланкин с неговия ескорт, облечена безупречно специално за него, представена като съвършените съкровища, които той ценеше високо. Шизука и дори Манами щяха да я посъветват именно това. Но нетърпението й бе непреодолимо. Знаеше, че няма да понесе чакането и бездействието. Щеше да се срещне с владетеля Фудживара още веднъж, щеше да разбере къде са сестрите й и какво иска той, след което незабавно щеше да се върне в Маруяма при Такео.

Когато Амано пристигна, тя отпрати жените, за да може да разговаря с него насаме, и бързо му разясни положението.

— Трябва да посетя владетеля Фудживара, но честно казано, намеренията му ме изпълват с тревога. Може да се наложи да си тръгнем спешно и незабавно да се върнем в Маруяма. Бъди готов за това и се погрижи хората и конете също да са в готовност.

Той присви очи.

— Предполагам, че няма да има сражение?

— Не знам. Страхувам се, че ще се опитат да ме задържат…

— Против волята ви? Невъзможно!

— Звучи невероятно, знам, но се притеснявам. Защо иначе сестрите ми са отведени като заложници? Явно за да бъда принудена по някакъв начин да действам против волята си…

— Трябва да си тръгнем незабавно — рече той, достатъчно млад, за да не се уплаши от ранга на благородника. — Нека съпругът ви разговаря с владетеля Фудживара с меч.

— Боя се, че тогава сестрите ми може да пострадат. Трябва поне да разбера къде са. Шоджи казва, че не можем да не се подчиним на Фудживара, и предполагам, че е прав. Ще трябва да отида и да разговарям с него. Но няма да влизам в къщата. Не им позволявай да ме отведат насила! — Амано се поклони. Каеде продължи: — Дали не трябва да върнем Хироши у дома? Ще ми се да не го бях го вземала; отговорността за безопасността му сега пада и върху мен.

— Числеността предполага известна сигурност — каза Амано. — Момчето трябва да остане с нас. И бездруго, ако предстоят неприятности, не можем да си позволим да се лишим от хора, които да го съпроводят обратно до Маруяма. Докато съм жив, няма да позволя някой да ви стори зло — нито на вас, нито на него.

Тя се усмихна, благодарна за верността му.

— Тогава да вървим.

Времето отново се бе променило. Макар че през последните няколко дни бе ясно и хладно, сега отново бе станало тежко и душно. Беше един от онези влажни и привидно спокойни дни, които предшестват тайфуните в края на лятото. Конете бяха потни и неспокойни, а дорестият на Хироши — по-напрегнат от всякога.

Каеде искаше да говори с момчето, да го предупреди за възможните опасности, да го накара да обещае, че няма да се намесва в каквито и да било сражения, но конят му бе твърде притеснен и Амано го накара да язди пред него, за да не подплаши Раку. Каеде чувстваше как тялото й овлажнява под дрехите. Надяваше се да не пристигне с почервеняло лице и плувнала в пот. Вече почти съжаляваше за прибързаността на решението си. Но както винаги, язденето й вдъхна сили. Бе изминавала този път само в паланкин, без да може да види пейзажа зад копринените завески и преградките от намаслена хартия. Сега имаше възможност да се любува на великолепната природа, на плодородната земя и гъстата гора, на величието на далечната планина с издигащите се един зад друг постепенно избледняващи хребети, които накрая се сливаха с небето.

Нищо чудно, че владетелят Фудживара не желаеше да напусне това красиво място. Образът му, прелъстителен и загадъчен, изникна пред очите й. Спомни си как от самото начало бе създал у нея усещането, че я харесва и й се възхищава. Не можеше да повярва, че е способен да й причини зло. Но сетивата й бяха изострени от неясна тревога. „Така ли се чувства човек миг преди да влезе в битка?, запита се тя. Животът изглежда по-красив и по-мимолетен от всякога, внушава чувството, че може да бъде уловен и погубен в един-единствен дъх?“

Сложи ръка върху меча в пояса си и допирът на дръжката й вдъхна увереност.

Деляха ги няколко километра от портите на резиденцията на Фудживара, когато на пътя пред себе си видяха облак прах, от който, движейки се в тръс, излязоха конниците и носачите на паланкина, изпратени от благородника да я вземат от дома й. Техният предводител съзря герба със сребристата река върху наметалото на Амано и спря коня си, за да го поздрави. Погледът му се плъзна по Каеде, но после мускулите на врата му се изопнаха и той повторно се втренчи в нея в нескрито изумление.

— Господарке Ширакава — зяпна водачът и после викна към носачите: — Долу! Долу!

Те пуснаха паланкина и коленичиха в прахта. Конниците слязоха от седлата и застинаха със сведени глави. Изглеждаха покорни, но тя незабавно отчете, че бяха двойно повече от собствените й хора.

— Тръгнала съм на посещение при негово благородие — рече тя. Разпозна васала, но не можа да си спомни името му. Беше същият, който предходната година идваше всеки път, за да я съпроводи до резиденцията на владетеля Фудживара.

— Аз съм Мурита — рече той. — Господарката Ширакава не би ли предпочела да бъде носена?

— Ще яздя — отвърна тя кратко. — Вече сме близо.

Устните му бяха стиснати, очертавайки тънка линия. „Не одобрява“, помисли си тя и хвърли поглед към Амано и Хироши, които бяха застанали редом с нея. Лицето на Амано не изразяваше нищо, но Хироши бе поруменял.

„Дали се чувстват неудобно заради мен? Нима позоря себе си и тях?“ Тя изправи гръб и пришпори Раку.

Мурита прати двама от хората си напред, усилвайки опасенията й относно приема, който ги очакваше, но тя не виждаше какво друго можеше да направи, освен да продължи да язди.

Конете усетиха безпокойството й. Раку кривна леко встрани, наострил уши и въртейки очи, а конят на Хироши отметна глава и се опита да се вдигне на задните си крака. Стискайки здраво юздите, момчето успя да го овладее, но кокалчетата на ръцете му побеляха от усилието.

Когато пристигнаха пред резиденцията, портите бяха отворени и в двора чакаха въоръжени стражи. Амано скочи от седлото и отиде да помогне на Каеде да слезе от Раку.

— Няма да сляза, докато владетелят Фудживара не се появи — заяви тя дръзко. — Не възнамерявам да оставам — Мурита се поколеба, обзет от явно нежелание да предаде подобно съобщение. — Кажи му, че съм тук — настоя тя.

— Господарке Ширакава — той се поклони и слезе от коня си, но в този момент младият компаньон на владетеля Фудживара — актьорът Мамору, излезе от къщата и коленичи пред коня й.

— Добре дошли, господарке — каза той. — Моля, заповядайте вътре.

Тя се опасяваше, че влезеше ли, повече никога нямаше да излезе.

— Мамору — отвърна тя рязко, — няма да влизам. Трябва да разбера къде са сестрите ми.

Той се изправи и мина от дясната страна на коня й, заставайки между нея и Амано. Той, който никога не бе срещал погледа й, сега се опитваше да я погледне право в очите.

— Господарке Ширакава — започна Мамору и тя долови нещо в гласа му.

— Качи се на коня си — нареди тя на Амано и той незабавно се подчини.

— Моля ви — настоя Мамору тихо, — най-добре е да се подчините. Умолявам ви. Заради вас самата, заради хората ви, заради момчето…

— Ако владетелят Фудживара не излезе да говори с мен и не ми каже онова, което искам да знам, нямам повече работа тук.

Тя не видя кой даде командата. Зърна само мигновения поглед, който проблесна между Мамору и Мурита.

— Тръгвай! — викна тя към Амано и се опита да обърне Раку, но Мурита бе хванал юздите му.

Каеде се приведе напред, измъкна меча си и накара коня си да се изправи на задните си крака. Той отърси глава освободен и размаха предни копита. Тя нанесе удар към Мурита и видя как острието сряза ръката му. Той извика, обладан от гняв, и извади собствения си меч. Каеде си помисли, че ще я убие, но Мурита отново сграбчи юздите и дръпна надолу главата на коня. Каеде усети, че някой се мята зад нея — беше конят на Хироши, обзет от паника. Мамору се бе вкопчил в дрехите й, като я призоваваше да спре и я умоляваше да се подчини. Зад него беше Амано с изваден меч в ръка, но преди да успее да го използва, нечия стрела го уцели в гърдите. Тя видя слисания поглед в очите му, после от устата му бликна кръв, той политна напред и падна от коня си.

— Не! — изпищя Каеде. В същия миг, обладан от ярост, Мурита замахна напред и заби меча си в незащитените гърди на Раку. Конят изцвили пронизително от болка и страх и алената му кръв бликна като фонтан. Животното се олюля, краката му се подгънаха, главата му клюмна и Мурита дръпна Каеде, опитвайки се да я смъкне от гърба му. Тя отново замахна към него, но конят вече падаше, повличайки я със себе си, и ударът й нямаше нужната сила. Мурита я сграбчи за китката и без всякакво усилие я изви, принуждавайки я да пусне меча си. После, без да каже нито дума, я повлече и почти на ръце я отнесе в къщата.

— Помощ! Помощ! — закрещя тя, въртейки глава, опитвайки се да погледне назад към хората си, но мигновената и безпощадна атака ги бе оставила до един мъртви или умиращи. — Хироши! — изпищя тя и в същия миг чу тропот на копита.

Последното, което видя, преди Мурита да я внесе вътре, бе как дорестият кон в панически галоп отнасяше момчето против волята му. Това поне, макар и нищожно, все пак бе някакво утешение.

Мурита я претърси за други оръжия и намери ножа й; ръката му кървеше обилно и гневът му избиваше в грубост. Мамору тичаше пред тях и отваряше вратите към помещенията за гости. Когато Мурита я пусна, тя падна на земята и зарида от ярост и мъка.

— Раку! Раку! — изплака Каеде, съкрушена от скръб, все едно конят бе собственото й дете. После плака за Амано и за останалите, които бе обрекла на смърт.

Мамору коленичи до нея, нареждайки:

— Съжалявам, господарке Ширакава. Трябваше да се подчините. Никой няма да ви причини зло. Повярвайте ми, всички тук ви обичаме и почитаме. Моля ви, успокойте се!

След като тя се разрида още по-отчаяно, той нареди на прислужниците:

— Повикайте доктор Ишида.

Няколко минути по-късно Каеде усети присъствието на лекаря. Той коленичи до нея и тя вдигна глава, отметна коси и впери в него покрусен поглед.

— Господарке Ширакава — подхвана той, но тя го прекъсна.

— Името ми е Отори. Аз съм омъжена. Какво е това безчинство? Не можете да им позволите да ме държат тук. Кажете им да ме пуснат незабавно!

— Ще ми се да можех — отвърна той с глух глас. — Но всички ние живеем тук според волята на негово благородие, не според нашата собствена.

— Какво иска той от мен? Защо стори всичко това? Отвлякъл е сестрите ми, отне живота на хората ми! — сълзите отново рукнаха от очите й. — Нямаше нужда да убива коня ми… — и отново се разтресе в ридания.

Ишида нареди на прислужниците да донесат билки от къщата му и да кипнат вода. После я прегледа внимателно, взря се загрижено в очите й и премери пулса й.

— Простете — рече той, — но трябва да ви попитам дали носите дете.

— Защо ви е да знаете? Не е ваша работа!

— Намерението на негово благородие е да се ожени за вас. Той смята, че сте били сгодени. Вече е получил разрешението на императора и съгласието на владетеля Араи…

— Никога не сме били сгодени — изхълца Каеде. — Аз съм омъжена за Отори Такео.

Ишида каза нежно:

— Не мога да обсъждам тези неща с вас. Ще се срещнете лично с негово благородие. Но като ваш лекар трябва да знам дали сте бременна.

— И какво, ако съм?

— Тогава ще се отървем от бебето… — Каеде запротестира, а той добави: — Владетелят Фудживара ви прави голям жест. Можеше да ви осъди на смърт заради неверността ви. Въпреки всичко той ще ви прости и ще се ожени за вас, но няма да даде името си на детето на друг мъж.

Каеде се разтресе в безмълвни ридания. Една от прислужниците се върна с билките и чайник с гореща вода. Ишида приготви отварата.

— Изпийте я — каза той на Каеде. — Ще ви успокои.

— Ами ако откажа? — попита тя, вдигна рязко глава и грабна чашата от ръцете му. Задържа я на разстояние от себе си, все едно се канеше да я излее върху рогозката. — Ако изобщо откажа да ям и да пия? Ще се ожени ли за труп?

— Тогава ще обречете сестрите си на смърт… или по-лошо — отвърна той. — Съжалявам, ситуацията не ми е приятна, нито се гордея със собствената си роля в нея. Единственото, което мога да сторя, е да бъда напълно откровен с вас. Ако се подчините на волята на негово благородие, ще запазите честта си и техния живот.

За миг Каеде се взря в него и после бавно поднесе чашата към устните си.

— Не съм бременна — рече тя и я пресуши.

Ишида остана с нея, докато сетивата й започнаха да губят чувствителността си, и когато вече беше по-спокойна, нареди на прислужниците да я отведат в банята и да я измият от кръвта.

Докато я изкъпаха и преоблякоха, отварата вече бе притъпила мъката й и краткият жесток епизод й се струваше като сън. Следобед дори поспа малко, чувайки сякаш от друга земя припяването на свещениците, които очистваха къщата от скверността на смъртта и възстановяваха нейния обичаен покой и хармония. Когато се събуди и установи, че се намира в познатата стая, за момент забрави отминалите месеци и си помисли: „Аз съм у Фудживара. Откога ли съм тук? Трябва да повикам Шизука и да я попитам.“ После си спомни за станалото, за онова, което й бе отнето с такова насилие, но без всякаква болка, а просто с вцепенено съзнание.

Свечеряваше се, настъпваше хладният завършек на един дълъг и тежък ден. Тя долавяше тихите стъпки на слугите и шепота им. В стаята й влезе прислужница с поднос храна. Каеде го пое равнодушно, но от миризмата на храна й призля и тя пожела да го отнесат.

Прислужницата се върна с чай. В стаята я последва друга жена на средна възраст с малки пронизващи очи и сурово изражение. По елегантните й дрехи и изисканите й маниери личеше, че не е от прислугата. Поклони се доземи пред Каеде и каза:

— Аз съм Оно Риеко, братовчедка на покойната съпруга на владетеля Фудживара. Прекарах много години в домакинството на нейно благородие. Негово благородие прати да ме повикат, за да организирам нужните приготовления за сватбената церемония. Моля, бъдете така любезна да ме приемете благосклонно — и отново се поклони доземи.

Каеде почувства инстинктивна неприязън към жената пред себе си. Външността й не бе непривлекателна — не можеше да си представи, че Фудживара би търпял край себе си човек, лишен от хубост, — но долови в характера й горделивост и подлост.

— Имам ли някакъв избор? — попита тя студено.

Риеко се засмя леко и седна.

— Убедена съм, че владетелката Ширакава ще промени мнението си за мен. Аз съм съвсем обикновена жена, но има неща, в които мога да ви бъда полезна с нужния съвет — зае се да налива чай и продължи: — Доктор Ишида държи да изпиете една чаша. И тъй като е първата нощ от новата луна, владетелят Фудживара ще дойде да ви поздрави и за кратко да погледа заедно с вас лунния сърп. Изпийте си чая, а после аз ще се погрижа косите и облеклото ви да са в подобаващ вид.

Каеде отпи глътка чай, после още една, като едва се сдържаше да не пресуши чашата наведнъж, тъй като я мъчеше ужасна жажда. Беше спокойна и не чувстваше почти нищо; при все това усещаше как кръвта пулсираше мудно зад слепоочията й. Ужасяваше се от срещата с него, ужасяваше се от властта, която имаше над нея. Това бе властта, която мъжете притежаваха над жените, над всяка част от живота им. Вероятно е била луда да смята, че може да й противостои. Спомни си с кристална яснота думите на владетелката Наоми: „Трябва да изглеждам беззащитна, иначе тези воини ще ме смажат.“

Сега те я смазваха. Шизука я бе предупредила, че сватбата й ще вбеси старейшините от нейната класа, че никога няма да получи разрешението им за този брак. Но ако се беше вслушала в думите й и бе проявила покорство, никога нямаше да изживее изминалите месеци с Такео. Въпреки успокоителния чай мисълта за него й причини такава остра болка, че тя я отпрати в онова недосегаемо кътче в сърцето си, което бе скрито дълбоко, също като архивите за Племето в свещените пещери.

Осъзна, че Риеко я гледа изпитателно. Извърна лице и отпи нова глътка чай.

— Хайде, стига, господарке Ширакава — рече тя бодро. — Не бива да се отдавате на тежки мисли. Предстои ви да сключите един блестящ брак — тя се примъкна към нея на колене. — Красива сте повече, отколкото разправят, макар и според мен да сте твърде висока… Кожата ви е склонна да жълтее и този мрачен вид не ви отива. Красотата е най-голямото ви преимущество и трябва да направим всичко, което е по силите ни, за да я съхраним — тя взе чашата и я остави на подноса. После разпусна косите й, които бяха събрани на тила й, и се зае да ги разресва. — На колко години сте?

— На шестнайсет.

— Мислех, че сте по-възрастна, поне на двайсет. Вероятно сте от типа, който старее бързо. Трябва да внимаваме — гребенът с мъка се движеше по скалпа й и така я скубеше, че от болката в очите й избиха сълзи. — Сигурно ще е трудно да ви се направи прическа, косата ви е много мека.

— Обикновено си я връзвам отзад.

— В столицата е модерно косата да се носи на висок кок — каза Риеко, като нарочно дърпаше така, че да й причини болка. — По-гъстите и по-твърди коси са за предпочитане.

Докато съчувствието и разбирането биха могли да отприщят мъката на Каеде, грубостта на Риеко я кали като стомана и предизвика решимостта й никога да не рухва, да не разкрива чувствата си. „Аз спах в лед, помисли си тя. Богинята говори с мен. Ще открия някаква сила тук и ще я използвам, докато Такео дойде за мен.“ Знаеше, че той ще да дойде или ще загине, опитвайки се да го стори, и когато видеше безжизненото му тяло, щеше да е свободна от клетвата си и готова да отиде при него в сенките на отвъдното.

Внезапно в далечината яростно залаяха кучета и след миг къщата се разтресе — този път трусът бе по-дълъг и по-силен от предишния ден.

Каеде изпита онова, което винаги бе чувствала в такива мигове — изненада, удивление, че земята може да трепери подобно на прясна соева извара, и някакъв вид въодушевление, че нищо не е определено или сигурно. Нищо не траеше вечно, дори Фудживара и пълната му със съкровища къща.

Риеко остави гребена и с усилие се изправи на крака. Прислужниците се втурнаха към вратата.

— Елате навън, бързо — подкани я компаньонката й с тревожен глас.

— Защо? — попита Каеде. — Трусът няма да е силен.

Риеко вече беше напуснала стаята. Каеде я чу да нарежда на прислужниците да угасят всички лампи; от паниката гласът й се извисяваше почти в писък. Каеде остана на мястото си, заслушана в шума от тичащи нозе, пронизителни гласове и лаещи кучета. След малко взе гребена и разреса косите си. И понеже главата я болеше, ги остави пуснати.

Робата, в която я бяха преоблекли по-рано, изглеждаше достатъчно подходяща за съзерцаване на луната — беше гълъбовосива, с везани детелини и бледожълти птички. Искаше да впери поглед в луната, да се окъпе в сребристата й светлина, да си припомни как изчезва за три дни и после как отново се завръща на небесния свод.

Слугините бяха оставили отворена вратата към верандата. Каеде излезе навън и коленичи на дървения под, вперила поглед в далечните планини, спомняйки си как бе седяла тук с Фудживара, увита в мечешки кожи, докато снегът се сипеше тихо.

Последва нов лек трус, но тя не изпита страх. Видя как планината потрепери на фона на бледолилавото небе. Тъмните силуети на дърветата в градината се полюшваха, макар че нямаше вятър, и птиците обезпокоени се обаждаха, сякаш бе на разсъмване.

Постепенно тревожният им зов стихна и кучетата замлъкнаха. Тънкият златен сърп на новата луна бе увиснал до вечерницата точно над върховете. Каеде затвори очи. Долови благоуханието на Фудживара, преди да чуе приближаването на домакина. Последваха стъпки и шумолене на коприна. Тя отвори очи.

Той стоеше на няколко крачки от нея и я съзерцаваше с онзи възхитен и алчен поглед, който тя помнеше толкова добре.

— Владетелко Ширакава.

— Владетелю Фудживара — тя отвърна на погледа му малко по-продължително, отколкото бе редно, и после бавно сведе глава, докато челото й опря в пода.

Той се качи на верандата, следван от Мамору, който носеше постелки и възглавници. Едва след като се настани, благородникът й разреши да седне. Протегна ръка и докосна копринената роба.

— Много ви отива. Надявах се да е така. Вие сериозно сте стреснали горкия Мурита, когато сте се появили на кон. Замалко не ви е пронизал по погрешка.

Тя си помисли, че ще припадне от яростта, която внезапно изригна под изкуствено поддържания от билките покой. Да загатва така небрежно и шеговито за убийството на хората й, за Амано, който я познаваше от дете…

— Как смеете да ми причинявате това? — възкликна тя и чу как Мамору ахна стъписан. — Преди три месеца се омъжих за Отори Такео в Тераяма. Съпругът ми ще ви накаже… — тя млъкна, опитвайки се да се овладее.

— Смятах, че ще се полюбуваме на луната, преди да разговаряме — отвърна той, без да реагира на обидния начин, по който се бе обърнала към него. — Къде са прислужниците ви? Защо сте сама?

— Избягаха, когато земята се разтресе — отвърна тя кратко.

— А вие не се ли изплашихте?

— Няма от какво да се плаша. Вие вече сторихте най-лошото, което може да ми бъде сторено.

— Изглежда, ще трябва да говорим още сега — каза той. — Мамору, донеси вино и след това се погрижи да не ни безпокоят — той впери поглед в луната и остана така в нямо съзерцание до връщането на Мамору. Когато младият мъж се оттегли в сенките, Фудживара даде знак на Каеде да сипе вино. Отпи и каза: — Вашият брак за човека, който нарича себе си Отори Такео, е отменен. Той е сключен без нужното разрешение и е обявен за несъстоятелен.

— От кого?

— От владетеля Араи, от вашия собствен главен васал Шоджи и от мен. Членовете на клана Отори вече са се отрекли от Такео и са обявили осиновяването му за незаконно. По общо мнение трябваше да заплатите със смъртта си за неподчинението си към Араи и неверността си към мен, особено след като се разчу, че имате участие в смъртта на Ийда.

— Имахме споразумение да не разкривате тайните ми пред никого — каза тя.

— Аз пък си мислех, че имаме споразумение да се оженим…

Не можеше да му отговори, без да го оскърби още повече, а и думите му всъщност я стреснаха. Великолепно си даваше сметка, че той можеше да заповяда да я убият под напора на внезапна прищявка. Никой нямаше да посмее нито да откаже да се подчини на подобна заповед, нито после да го съди.

Той се възползва от объркването й и продължи:

— Вероятно си давате сметка за уважението, което изпитвам към вас. Успях да постигна своеобразна сделка с Араи. Той се съгласи да ви пощади, ако се оженя за вас и ви държа в уединение. А междувременно аз ще подкрепя каузата му пред императора. В замяна пратих при него сестрите ви…

— Хана и Аи? Пратили сте ги при Араи? И те са в Инуяма?

— Смятам, че е съвсем обичайно жени да бъдат пращани като заложници — отвърна той. — Между другото Араи се вбеси, когато си позволихте да задържите племенника на Акита като свой заложник. Можеше да се окаже добър ход, но вие провалихте всичко, когато го освободихте толкова прибързано през пролетта. Единственото, което постигнахте тогава, бе да нанесете още по-голямо оскърбление на Араи и на васалите му. А навремето той е бил ваш защитник, ако не се лъжа? Беше много безразсъдно да се отнесете към него толкова зле.

— Сега вече ми е ясно, че Шоджи ме е предал — каза тя горчиво. — Племенникът на Акита при никакви обстоятелства не трябваше да бъде освобождаван.

— Твърде сурова сте към Шоджи — гласът на Фудживара бе благ и спокоен. — Той правеше онова, което смяташе за правилно по отношение на вас и вашето семейство. Както и всички ние. Бих желал нашият брак да бъде сключен колкото се може по-скоро… още преди края на седмицата. Риеко ще ви даде напътствия относно облеклото и поведението.

Тя почувства как отчаянието се спуска върху нея подобно на ловджийска мрежа върху дива патица.

— Всички мъже, които по някакъв начин са били свързани с мен, вече са покойници, с изключение на законния ми съпруг, владетеля Отори Такео. Не ви ли е страх?

— Хората говорят, че умират онези мъже, които ви пожелаят, ала аз не изпитвам към вас никакво плътско желание, не ми трябват повече деца. Бракът ни цели единствено да запази живота ви, тоест ще бъде такъв само формално — той отпи отново и остави чашата си на пода. — Сега би било подобаващо да изразите своята благодарност.

— Ще бъда просто едно от вашите притежания?

— Владетелко Ширакава, вие сте от малцината, с които съм споделил своите ценности… и единствената жена. Знаете колко държа да ги пазя далеч от очите на света, защитени, скрити… — сърцето й се сви, но тя не каза нищо. — И не си мислете, че Такео ще дойде да ви спаси. Араи е твърдо решен да го накаже. Сега организира унищожението му. Владенията Маруяма и Ширакава ще ми бъдат предоставени с право на собственост в качеството ми на ваш съпруг — той я обгърна с поглед, сякаш искаше да вкуси всяка капка от страданието й. — О, да, Араи е поредният мъж, който ще загине, защото ви е пожелал, но преди това Такео ще е мъртъв.

По време на посещенията си миналата зима Каеде бе изучавала внимателно Фудживара и познаваше в подробности различните му изражения. На него му харесваше да смята, че изглежда безстрастен и че владее безупречно всичките си емоции, но тя се бе усъвършенствала в тълкуването на състоянията му. Долови нотка на жестокост в гласа му и скрита наслада в думите му. Беше я чувала и по-рано, когато бе споменавала името на Такео. Смяташе, че по някакъв начин той бе обсебен от Такео, слушайки нейните разкази за тайните й преживявания, докато земята бе покрита с дебела снежна пелена, а от стрехите се спускаха висулки, дълги колкото човешки нозе. В онези мигове виждаше блясъка на желанието в очите му, чувстваше го в полуотворените му уста, в начина, по който езикът му се заобляше около името. Сега осъзна, че благородникът желае смъртта на Такео. Тя щеше да му достави искрена наслада и да го освободи от това обсебване. А и без всякакво съмнение собствените й страдания щяха да засилят удоволствието му.

В този момент реши две неща — нямаше да му показва чувствата си и щеше да оцелее. Щеше да се подчини на волята му, за да го лиши от основание да сложи край на живота й, преди да дойде Такео, и никога нямаше да достави удоволствие нито на него, нито на онази дяволска жена, която й бе пратил, като им покажеше колко дълбоко е страданието й.

За миг остави очите й да се изпълнят с презрение, когато впери поглед във Фудживара, след което се отдаде на безмълвно съзерцание на новата луна.

Брачната церемония се състоя няколко дни по-късно. Каеде пиеше отварите, които й вареше Ишида, благодарна за безчувствеността, която я обземаше от тях. Беше решила да не изпитва нищо, да стане като лед, спомняйки си колко отдавна беше, когато погледът на Такео я бе запратил в онзи дълбок студен сън. Не винеше нито Ишида, нито Мамору за ролята, която играеха в затворничеството й, защото знаеше, че са обвързани със същия суров кодекс както тя, но си даде дума, че един ден ще накара Мурита да си плати за убийството на хората й и на Раку; освен това намрази Риеко.

Наблюдаваше се отстрани как участва в сватбените ритуали, все едно бе кукла на конци, движена по сцена. Семейството й бе представено от Шоджи и още двама нейни васали — знаеше, че единият е брат на Хирогава — мъжа, когото Кондо бе екзекутирал по нейна заповед, след като той бе отказал да й служи още в деня на смъртта на баща й. „Трябваше да убия цялото им семейство, помисли си тя с горчивина, а аз ги пощадих само за да ги превърна в свои врагове.“ Присъстваха и други, високопоставени лица, за които реши, че са изпратени от Араи. Те не й оказаха никакво внимание, нито й бяха представени. Това я накара да си даде ясна сметка за новото си положение — вече не беше господарка на владение, не беше съюзник на своя съпруг и равна нему, а втората жена на благородник и животът й щеше да се изчерпва с онова, което той благоволеше да й позволи.

Церемонията беше изискана, далеч по-пищна от сватбата й в Тераяма. Молитвите и припяването сякаш нямаха край. От тамяна и звънчетата й се зави свят и когато трябваше да изпълни ритуала с трите чаши вино, разменяйки ги три пъти със своя нов съпруг, я беше страх, че ще припадне. През цялата седмица беше яла толкова малко, че се чувстваше като призрак.

Денят бе необичайно душен и тежък. Привечер заваля проливен дъжд.

Беше взета от светилището в паланкин, след което Риеко и другите жени я съблякоха и изкъпаха. Втриха ароматни кремове в кожата й и парфюмираха косите й. Облякоха я в нощни роби, още по-разкошни от онези, които обикновено носеше през деня. После я отведоха в нови помещения навътре в резиденцията, които изобщо не бе виждала и дори не подозираше за съществуването им. Бяха току-що ремонтирани. Гредите и изпъкналите орнаменти по тавана грееха в златен варак, преградите бяха изрисувани с птици и цветя, а сламените постелки бяха нови и ухаеха. От проливния дъжд навън стаите тънеха в сумрак, но върху богато гравирани метални стойки горяха дузини лампи.

— Всичко това е за вас — каза Риеко с нотка на завист в гласа.

Каеде не отвърна. Искаше й се да попита: „С каква цел, след като е ясно, че никога няма да си легне с мен?“, но какво я засягаше Риеко? После й хрумна друга мисъл — може би той възнамеряваше да го стори само веднъж, както бе постъпил с първата си съпруга, за да зачене сина си. Разтрепери се от отвращение и страх.

— Няма от какво да се страхувате — рече подигравателно Риеко. — Не е като да не знаете какво да очаквате от брака. Е, ако бяхте девица, каквато трябваше да бъдете…

Каеде не можеше да повярва, че жената си позволяваше да й говори по този начин, и то пред слугините.

— Отпрати прислужниците — нареди тя и когато останаха сами добави: — Ако ме оскърбиш отново, ще се погрижа да бъдеш изхвърлена.

Риеко се изсмя с изкуствения си напевен смях:

— Не мисля, че господарката схваща добре положението си. Владетелят Фудживара никога няма да ме изхвърли. На ваше място повече щях да се страхувам за собственото си бъдеще. Ако си позволите каквото и да било нарушение… ако поведението ви и в най-малка степен не отговаря на онова, което се очаква от съпругата на владетеля Фудживара… може вие да се окажете изхвърлена. Смятате се за много смела и си мислите, че ще имате куража да отнемете собствения си живот. Нека ви кажа, повечето жени се провалят. Вкопчваме се в живота, защото сме слаби същества и никога не сме готови да се разделим с него — тя взе една лампа и я вдигна така, че светлината да пада върху лицето на Каеде. — Вероятно цял живот са ви разправяли колко красива сте, но сега сте по-малко красива, отколкото бяхте преди седмица, а след година ще е още по-зле. Вече сте достигнали своя връх; отсега нататък красотата ви ще повяхва — тя премести лампата още по-близо до лицето й и Каеде почувства горещината на пламъка върху бузата си. — Сега мога да ви изгоря — изсъска Риеко. — И ще ви прогонят от къщата. Владетелят Фудживара ще ви държи, докато радвате очите му. След това единственото място за жени като вас е публичният дом — Каеде удържа погледа й, без да се отдръпне. Пламъкът трепкаше помежду им. Отвън вятърът се усилваше и внезапен пристъп разклати постройката. Някъде далеч, сякаш в друга земя, виеше куче. Риеко се изсмя отново и остави лампата на пода. — Тъй че не подобава на господарката да ме заплашва с изхвърляне. Но допускам, че сте преуморена. Ще ви простя. Трябва да бъдем добри приятелки, както желае негово благородие. Той ще дойде скоро. Аз ще съм в съседната стая.

Каеде седеше съвършено неподвижно, заслушана в усилващия се вятър. Не можеше да не мисли за своята първа брачна нощ с Такео, за допира на кожата му, за устните му върху врата си, когато повдигна тежките й коси, за удоволствието, което достави на цялото й тяло, преди да проникне в нея и двамата да се слеят в едно. Опита се да възпре спомените, но желанието я бе завладяло и заплашваше да стопи ледената й безчувственост.

Долови стъпки отвън и застина. Беше се заклела да не дава израз на чувствата си, но беше сигурна, че обладаното й от копнеж тяло по някакъв начин щеше да я издаде.

Оставяйки слугите си отвън, Фудживара пристъпи в стаята. Каеде незабавно се поклони доземи пред него, стараейки се да скрие лицето си, но самият акт на покорство я накара да затрепери още по-силно.

След благородника влезе Мамору, носейки в ръце украсено с дърворезба ковчеже от мека дървесина. Постави го на пода, поклони се дълбоко и отстъпвайки заднешком на колене, се оттегли към вратата на съседната стая.

— Седни, моя скъпа съпруго — каза владетелят Фудживара. Каеде се подчини и вдигайки глава, видя как Риеко подаде през вратата стъкленица с вино на Мамору. Жената се поклони и все така на колене изчезна в другата стая, но без да престава да подслушва. Мамору наля вино и Фудживара отпи, съзерцавайки Каеде с възхита. Момъкът й подаде чаша и тя я поднесе към устните си. Вкусът бе сладък и силен. Тя отпи съвсем малка глътка. Изглежда, всичко бе замислено да разпали огъня в тялото й. — Смятам, че никога не е изглеждала толкова прекрасна — отбеляза Фудживара към Мамору. — Обърни внимание как страданието е подчертало съвършената форма на лицето й. Очите са станали по-изразителни, а устата — по-женствена. Ще е предизвикателство да изобразиш това — Мамору се поклони, без да отговори. След кратко мълчание Фудживара каза: — Остави ни сами — и когато младият мъж напусна стаята, благородникът взе ковчежето и се изправи. — Ела — рече й той.

Тя го последва като сомнамбул. Невидим слуга плъзна встрани преградата в дъното на стаята и те влязоха в друго помещение. Вътре брачното ложе вече беше приготвено, застлано с копринени завивки. Стаята бе наситена с тежък аромат. Преградите се затвориха и те отново бяха сами.

— Няма защо да се тревожиш, излишно е — каза Фудживара. — Или може би съм те преценил погрешно и онова, което изпитваш, е разочарование.

За първи път тя усети жилото на презрението му. Той бе разтълкувал правилно състоянието й, бе отгатнал желанието й. Заля я гореща вълна.

— Седни — рече той. Тя се отпусна на земята, като нарочно не вдигаше поглед. Той също седна и постави ковчежето помежду им. — Трябва да прекараме известно време заедно. Чиста формалност — Каеде не отвърна, тъй като не знаеше какво да каже. — Говори — нареди той. — Разкажи ми нещо интересно или забавно.

Изглеждаше абсолютно невъзможно. Накрая тя попита:

— Може ли да задам на владетеля Фудживара един въпрос?

— Може.

— Какво да правя тук? Как да прекарвам дните си?

— В дейности, които са обичайни за жените. Риеко ще ти обясни.

— Може ли да продължа обучението си?

— Мисля, че образоването на едно момиче е грешка. То явно не е усъвършенствало характера ти. Но можеш да четеш по малко… Конфуций например.

Вятърът задуха по-силно. Тук, в средата на къщата, те бяха защитени от пълната му мощ, но дори и при това положение гредите и колоните се заклатиха и покривът заскърца.

— Може ли да видя сестрите си?

— Когато владетелят Араи приключи кампанията си срещу Отори, след около година може да отидем в Инуяма.

— А позволено ли ми е да им пиша? — Каеде усещаше как в гърдите й се надига гняв, задето бе принудена да моли за подобни услуги.

— Ако показваш писмата си на Оно Риеко.

Пламъчетата на лампите примигваха на течението, а вятърът отвън стенеше с почти човешки глас. Каеде внезапно си спомни за слугините, с които спеше в имението на Ногучи. В такива бурни нощи, когато вятърът не позволяваше на никого да заспи, те се плашеха една друга още повече, като си разказваха истории за призраци. Сега имаше чувството, че чува същите призрачни вопли, които си бе представяла тогава в многогласната реч на вятъра. Историите на прислужниците до една бяха за момичета, убити несправедливо или сложили край на живота си от любов, изоставени от своите любими, предадени от своите съпрузи, убити от своите господари. Техните гневни ревниви духове зовяха за справедливост от света на сенките. Тя потръпна.

— Студено ли ти е?

— Не, мислех си за призраци. Може би някой ме е докоснал. Вятърът се засилва. Тайфун ли е?

— Да, струва ми се.

„Такео, къде си?, изстена мислено тя. Някъде навън ли си в това време? Мислиш ли за мен в този момент? Твоят дух ли витае зад мен, карайки ме да треперя?“

Фудживара я наблюдаваше.

— Едно от нещата у теб, които ме изпълват с възхищение, е, че не показваш страх. Не се плашиш нито от земетресение, нито от тайфун. В такива моменти повечето жени изпадат в паника. Разбира се, това изглежда по-женствено, а и твоята смелост те отведе твърде далеч. Трябва да бъдеш предпазвана от нея…

„Никога не бива да разбере от какво най-много ме е страх, колко треперя да не би да науча за смъртта на Такео, Аи или Хана“, помисли си тя.

Фудживара се приведе леко напред и с бледа дългопръста ръка й посочи да погледне ковчежето.

— Донесъл съм ти сватбен подарък — той отвори капака и извади от вътре обвит в коприна предмет. — Не очаквам да си запозната с подобни рядкости. Някои от тях са от дълбока древност. Колекционирам ги от години… — той постави предмета на пода пред нея. — Можеш да го видиш, след като си тръгна.

Каеде погледна предпазливо увитата вещ. Тонът му бе предупреждение, че той се наслаждава на някаква жестока шега за нейна сметка. Нямаше представа, какво можеше да е — може би статуетка или стъкленица с парфюм.

Вдигна очи към лицето му и видя леката усмивка, която играеше върху устните му. Нямаше нито оръжия, нито защита срещу него, разполагаше единствено със своята красота и кураж. Остави погледа й да се плъзне покрай него, спокойна и неподвижна.

Той се изправи и й пожела лека нощ. Тя се поклони, опирайки чело в пода, и той си тръгна. Вятърът клатеше покрива, а дъждът биеше мощно по него. Тя не чу стъпките му, докато се отдалечаваше — сякаш изведнъж бе изчезнал в бурята.

Беше сама, макар и да знаеше, че Риеко и слугините чакаха в съседните стаи. Бавно сведе поглед към тъмноморавата коприна, съзерцава я няколко мига, после взе и разви предмета в нея. Представляваше фалос във възбудено състояние, издялан от някакво червеникаво меко дърво — може би череша — и съвършен във всяка една подробност. Бе отвратена и едновременно с това очарована от него, както без съмнение бе смятал и самият Фудживара. Той никога нямаше да докосне тялото й, никога нямаше да спи с нея, но бе разгадал нейното бликнало желание и със своя извратен подарък заявяваше презрението си към нея и едновременно с това я караше да страда.

В очите й бликнаха сълзи. Тя загърна отново предмета и го върна в ковчежето. После легна на постелката в своята брачна стая и заплака безмълвно за мъжа, когото обичаше и желаеше.

Седма глава

— Опасявах се, че ще трябва да съобщя на съпругата ти, че си изчезнал — каза Макото, докато си проправяхме път в мрака към светилището. — Мисълта за това ме изпълваше с повече страх от която и да било битка в живота ми.

— А аз се опасявах, че си ме изоставил — отвърнах.

— Надявах се, че ме познаваш по-добре! Щеше да е мой дълг да уведомя господарката Отори, но щях да оставя Джиро с коне и храна и да се върна веднага след като говоря с нея — замълча за миг и после добави с приглушен глас: — Никога не бих те изоставил, Такео, би трябвало да го знаеш.

Изпитах срам заради съмненията си и не ги споделих с него.

Той викна към мъжете, застанали на стража, и те му отвърнаха.

— Всички ли сте будни? — попитах, тъй като обикновено през нощта стояхме на пост и спяхме поред.

— На никого не му се спеше — отвърна той. — Нощта е твърде тежка и душна. Скорошната буря — онази, която те е забавила — започна изневиделица. А и през последните два-три дни имаме чувството, че някой ни дебне. Вчера Джиро отиде да дири диви картофи в гората и там зърнал някой да се спотайва зад дърветата. Мисля, че разбойниците, за които спомена рибарят, може да са получили вест за присъствието ни и сега да проверяват с какви сили разполагаме.

Вдигахме повече шум от впряг волове, докато се препъвахме по обраслата пътека. Ако някой ни дебнеше, нямаше да остане и капка съмнение за завръщането ми.

— Вероятно се страхуват, че сме им съперници — рекох. — Веднага щом дойдем с повече хора, ще ги разчистим, но сега, както сме само шестима, не можем да се бием с тях. Ще тръгнем на разсъмване и да се надяваме, че няма да ни устроят засада по пътя.

Беше невъзможно да се определи кой час е и колко остава до зазоряване. Старите постройки на светилището бяха изпълнени със странни шумове, скърцане на греди, шумолене в сламените покриви. От гората цяла нощ се обаждаха кукумявки; веднъж долових и нечии стъпки — диво куче може би или дори вълк. Опитах се да поспя, но съзнанието ми бе изпълнено с всички онези, които искаха да ме убият. Беше твърде възможно да са ни проследили дотук, а и закъснението засилваше тази вероятност. Не беше изключено рибарят… дори може би Рьома… да са се изтървали пред някого за пътуването ми до Ошима, а и както прекрасно знаех, шпионите на Племето бяха навсякъде. Дори без връзка с присъдата, която ми бяха издали, мнозина от тях сега се чувстваха длъжни да отмъстят за смъртта на роднините си.

Дори през деня да вярвах в истинността на пророчеството, както винаги в ранните утринни часове то вече не ми се струваше такава утеха. Макар и бавно, се приближавах към целта си; не можех да понеса мисълта да умра, преди да я осъществя. Но с толкова много врагове срещу себе си нима бях безумец като Джо-Ан да вярвам, че можех да ги победя?

Вероятно бях задрямал, защото, когато отворих очи, небето бе изсветляло и птиците подхващаха утринната си песен. До мен Джиро все още спеше, дишайки дълбоко и равномерно като дете. Докоснах го по рамото да го събудя и той отвори очи с усмивка. После, щом се върна от другия свят, видях как на лицето му се изписаха разочарование и скръб.

— Сънува ли нещо?

— Да. Видях брат си. Толкова се зарадвах, че е жив. Той ми викна да го последвам и после потъна в гората зад нашата къща — с видимо усилие да овладее вълнението си той се изправи. — Тръгваме веднага, нали? Отивам да приготвя конете.

Помислих си за съня, в който ми се бе явила мама, и се запитах какво ли се опитваха да ни кажат мъртвите. На бледото зарево на утрото светилището изглеждаше по-призрачно от всякога. Беше мрачно, враждебно място, което нямах търпение да напуснем.

Конете бяха отпочинали след няколкото дни престой и се движехме бързо. Все още бе горещо и душно, със сиви облаци и без вятър. Хвърлих поглед назад към плажа, докато се изкачвахме по скалистата пътека, питайки се какво ли правеха рибарят и единственото му оцеляло дете, но около колибите не се забелязваха никакви признаци на живот. Всички бяхме напрегнати. Бях наострил слух за всякакви шумове, опитвайки се да ги разгранича от тропота на копита и дрънченето на сбруи, както и от приглушения грохот на морето.

На върха на стръмната скала спрях за момент и отправих поглед към Ошима. Островът бе забулен в мъгла, но местонахождението му бе означено от тежка корона сиви облаци.

Джиро бе спрял до мен, а другите яздеха пред нас и вече навлизаха в гората. Настъпи тишина и в същия миг долових звука, който не можех да сбъркам — нещо средно между изскърцване и въздишка — звука от изопната тетива на лък.

Извиках предупредително към Джиро и се опитах да го стигна и да го накарам да се наведе, но Шън отскочи встрани, като почти ме изхвърли от седлото, и аз неволно се вкопчих във врата му. Джиро обърна глава и погледна към гората. Стрелата прелетя със свистене над мен и го уцели право в окото.

Той нададе вик на болка и изумление; устреми ръце към лицето си, политна напред и падна върху врата на коня си. Животното изцвили тревожно, изправи се леко на задните си крака и се опита да поеме след своите другари, докато ездачът му се полюшваше безпомощно на гърба му.

Шън източи врат и предпазливо приведен пое към укритието на дърветата. Пред нас Макото и стражите се бяха обърнали. Един от мъжете тръгна напред и успя да хване стъписания кон за юздите.

Макото вдигна Джиро от седлото, но докато стигна до тях, момчето беше мъртво. Стрелата бе пронизала главата му и бе излязла от задната страна на черепа му. Скочих от коня, срязах стрелата и я издърпах. Беше масивна, окичена с пера от орел. Лъкът, който я бе изпратил, вероятно беше огромен, от онези, дето ги носят самотните стрелци.

Заля ме почти непоносима болка. Този изстрел бе предназначен за мен. Ако не бях го чул и избегнал, Джиро нямаше да е мъртъв. В гърдите ми изригна дива ярост. Щях да убия неговия убиец или да умра и аз.

Макото прошепна:

— Сигурно е засада. Нека се скрием и да видим колцина са.

— Не, стрелата беше за мен — отвърнах също тъй тихо. — Това е дело на Племето. Стойте тук; прикрийте се, аз тръгвам след него. Сигурно е само един… или най-много двама — не исках да идват с мен. Само аз можех да се движа безшумно и незабелязано, само аз притежавах уменията да се доближа до този убиец. — Елате, когато ви повикам; искам да го хвана жив.

Макото каза:

— Ако е само един, вместо да се укриваме, по-добре да продължим напред. Дай ми шлема си; аз ще яздя Шън. Може да успеем да го заблудим. Той ще ни последва и ти ще можеш да го издебнеш в гръб.

Не знаех доколко резултатна щеше да е тази измама, нито колко близо се намираше стрелецът. Най-вероятно бе видял, че стрелата не ме е улучила. Щеше да предположи, че ще се втурна да го преследвам. Но ако хората ми поемеха напред, поне нямаше да ми пречат. Стрелецът вече можеше да е навсякъде в гората, но аз смятах, че мога да се движа по-бързо и по-безшумно от него. Щом конете поеха в тръс със своя скръбен товар, аз станах невидим и хукнах нагоре по склона, провирайки се между дърветата. Не смятах, че стрелецът изчаква на мястото, откъдето бе пуснал фаталната стрела; предположих, че най-вероятно е поел в югозападна посока, за да ни пресрещне там, където пътят свиваше отново на юг. Но дори и все още да ни дебнеше, нямаше как да знае къде съм, освен ако не владееше най-висшите умения на Племето.

Скоро долових звук от човешко дишане и лекия натиск на стъпващи по меката земя нозе. Спрях и затаих дъх. Той мина на десетина крачки от мен, без да ме види.

Беше Кикута Хаджиме — младият борец от Мацуе, — с когото бях тренирал. Последно го бях видял в конюшнята на борците, когато двамата с Акио пътувахме за Хаги. Тогава си мислеше, или поне аз така предположих, че повече няма да ме види. Но Акио не бе успял да ме убие, както бе планирал, и сега бяха изпратили Хаджиме срещу мен. Огромният лък бе окачен на рамото му; както повечето масивни хора, се движеше, пренасяйки тежестта си върху външната част на стъпалата си и въпреки теглото си го правеше бързо и безшумно. Само моят слух можеше да го различи.

Последвах го към пътя, където пред нас чух конете, които се движеха в припрян галоп, все едно бягаха. Дори долових как един от стражите викна към Макото да язди по-бързо, обръщайки се към него с „владетелю Отори“, което ме накара да се усмихна горчиво на измамата. Плячката ми и аз се изкачихме бързо по склона, спуснахме се от другата страна и излязохме на една открита скала, която представляваше добър наблюдателен пункт към пътя под нас.

Хаджиме зае стабилна позиция върху скалата и смъкна лъка от рамото си. Нагласи стрелата на тетивата; чух как пое дълбоко въздух, докато я опъваше — мускулите на ръцете му се очертаха, жилите на врата му се изопнаха. В ръкопашен бой с него нямаше да имам никакъв шанс. Вероятно можех да го посека с Джато, ако успеех да го издебна в гръб, но тогава трябваше да съм сигурен, че ще го убия с първия удар, а аз исках да го заловя жив.

Той застина неподвижен, в очакване мишената му да се появи изпод дърветата. Едва долавях дишането му. Бях наясно с техниката, която използваше, както и с обучението, което бе преминал, и не ми беше трудно да разпозная пълната му концентрация. Беше се слял с лъка, със стрелата. Вероятно бе внушителна гледка, но единственото, което осъзнавах в момента, бе желанието ми да го видя как страда и после как умира. Помъчих се да овладея яростта си. Разполагах само с няколко мига за размисъл.

Все още носех със себе си оръжията на Племето, между тях и комплект ножове за хвърляне. Не бях голям майстор с тях, но в този миг отговаряха на целта ми. Бях ги изсушил и намазал с масло след премеждието в пристанището на пиратите; сега те се плъзнаха леко от торбичката си. Когато конете долу приближиха, изтичах навън от укритието си, станах невидим и в движение започнах да хвърлям ножовете.

Първите два профучаха покрай него, нарушиха концентрацията му и го накараха да се обърне към мен. Гледаше над главата ми със същото недоумяващо изражение, което бе придобил в тренировъчната зала, когато бях станал невидим. Прииска ми се да се разсмея и в същото време изпитах неизразима болка. Третият нож го уцели в бузата и многобройните му остриета моментално очертаха върху нея кърваво цвете. Той отстъпи неволно назад и както видях, се озова на самия ръб. Хвърлих следващите два ножа право в лицето му, след което възвърнах формата си точно пред него. Джато подскочи в десницата ми. Той се хвърли назад, за да избегне удара, политна през ръба и падна тежко почти под копитата на конете.

Беше останал без дъх от падането, бузата и очите му кървяха, но въпреки това и петимата трябваше да се включим в схватката, за да го заловим. Той не издаде нито звук, но очите му пламтяха от ярост и злост. Трябваше да реша дали да го убия на място или да го влача до Маруяма, където да му измисля бавна и мъчителна смърт, която да уталожеше скръбта ми по Джиро.

След като го овързахме здраво, така че да не можеше да помръдне, дръпнах Макото настрана да поискам съвета му. Не можех да залича от съзнанието си спомена как двамата с Хаджиме бяхме тренирали заедно; бяхме почти приятели. Кодексът на Племето бе такъв, че стоеше над всякакво лично отношение или вярност. Нима не го знаех от личен опит, от предателството на Кенджи спрямо Шигеру?

Хаджиме викна към мен:

— Ей, Куче!

Един от стражите го срита.

— Как смееш да се обръщаш по този начин към владетеля Отори?

— Ела тук, владетелю Отори — изсмя се презрително борецът. — Имам да ти кажа нещо.

Отидох при него.

— Кикута държат сина ти — рече той. — А майка му умря.

— Юки е мъртва?

— След като момчето се роди, я накараха да погълне отрова. Акио ще го отгледа сам. Кикута ще те докопат. Ти ги предаде; никога няма да те оставят жив. И притежават сина ти.

Той изръмжа подобно на животно, изплези език докрай, стисна зъби и го отхапа. Очите му излъчваха дива ярост и болка; при все това не издаде друг звук. Изплю езика си и от устата му бликна фонтан от кръв. Тя изпълни гърлото му и го задави. Мощното му тяло се загърчи и се заизвива, съпротивлявайки се на смъртта, която собствената му воля му бе наложила, и се удави в собствената си кръв.

Аз се извърнах погнусен и колкото и да не беше за вярване — натъжен. Яростта ми се бе уталожила. Вместо нея усещах оловна тежест, все едно небето се бе стоварило върху душата ми. Наредих на хората си да го завлекат в гората, да отрежат главата му и да оставят трупа му на вълците и лисиците.

Тялото на Джиро взехме с нас. Спряхме в малкия крайбрежен градец Охама, където изпълнихме погребална церемония в местното светилище и платихме за каменен фенер, който да бъде поставен в памет на Джиро под кедрите. Дарихме лъка и стрелите на светилището и мисля, че те и до днес висят там, под гредите, наред с оброчните рисунки на коне, тъй като мястото бе свещено, посветено на богинята на конете.

Сред рисунките има и мои. Трябваше да останем в градчето близо две седмици — първо, за да изпълним погребалните церемонии и да се пречистим от скверността на смъртта, и второ, за празника на мъртвите[15]. Аз взех назаем мастилница и четки от свещеника и нарисувах Шън върху дъсчица. В нея вложих, струва ми се, не само своето уважение и благодарност към коня, който за пореден път ми бе спасил живота, но и мъката си за Джиро, за Юки, за моя живот, който, изглежда, все ме правеше свидетел на смъртта на другите. И може би копнежа си по Каеде, чиято липса ми причиняваше физическа болка, тъй като скръбта разпалваше желанието ми да я имам.

Рисувах като обсебен — Шън, Раку, Кю, Аои. Отдавна не бях рисувал и четката в ръката ми, гладките щрихи на мастилото ми действаха успокояващо. Докато седях сам в обгърнатия от покой храм, си позволявах да си представям, че това е целият ми живот. Бях се оттеглил от света и прекарвах дните си, рисувайки оброчни картини за поклонници. Спомних си думите на игумена на Тераяма, които ми бе казал преди толкова време, при първото ми посещение там заедно с Шигеру: „Върни се, когато всичко това свърши. Тук винаги ще има място за теб.“

„Дали някога ще свърши?“, попитах, както някога.

Често се улавях, че се просълзявам. Скърбях за Джиро, за Юки, за техния кратък живот, за предаността им към мен, която не бях заслужил, за смъртта, която ги бе застигнала заради мен. Копнеех да отмъстя за тях, но бруталността, с която Хаджиме бе отнел собствения си живот, ме бе отвратила. Какъв безкраен кръговрат от смърт и отмъщение бях отприщил? Спомних си всичко, което двамата с Юки бяхме изживели заедно, и изпитах горчиво съжаление… за какво? Че не я бях обичал? Може би не я бях обичал със страстта, която изпитвах към Каеде, но я бях желал и споменът за това ме изпълваше с болезнен копнеж и ме караше да оплаквам гъвкавото й тяло, застинало завинаги.

Бях доволен, че тържествените ритуали на празника на мъртвите ми дадоха възможност да кажа последно сбогом на душата й. Запалих свещи за всички покойници, които си бяха отишли преди мен, и ги помолих за прошка и напътствия. Беше минала година, откакто бях стоял на брега на реката в Ямагата заедно с Шигеру и двамата бяхме изпратили своите пламтящи лодки надолу по течението; година, откакто бях произнесъл името на Каеде, бях видял как лицето й се озарява, и бях разбрал, че ме обича.

Желанието ме терзаеше. Можех да го уталожа, като си легна с Макото и го утеша в скръбта му, но макар и да се чувствах изкушен, нещо ме спираше. През деня, докато рисувах с часове, разсъждавах над изминалата година и стореното от мен, за грешките си, за болката и страданията, които те бяха причинили на най-близките ми. Освен решението да тръгна с Племето всички останали мои грешки, осъзнах аз, произтичаха от необуздано желание. Ако бях спал с Макото, неговата обсебеност нямаше да го накара да издаде Каеде на баща й. Ако не бях спал с нея, тя нямаше да загуби детето ни, при което едва не умря. А ако не бях се любил с Юки, тя щеше да е жива и синът, който според пророчеството щеше да ме убие, никога нямаше да се роди. Улових се, че мисля за Шигеру, който бе отказал да се ожени и бе озадачил близките си със своето въздържание, защото се бе заклел пред владетелката Маруяма, че ще сподели ложето си единствено с нея. Не познавах друг мъж, дал подобен обет, но колкото повече мислех за него, толкова по-силно ставаше желанието ми да му подражавам и в това, както правех във всичко останало. Коленичил безмълвно пред богинята с конска глава Канон, се заклех пред нея, че цялата ми любов, физическа и емоционална, от този момент нататък ще бъде само и единствено за Каеде, моята съпруга.

Раздялата ни ме беше накарала за пореден път да си дам сметка, колко силна бе потребността ми от нея, до каква степен тя бе съсредоточието, което уравновесяваше и укрепваше живота ми. Любовта ми към нея бе лекът за отровата, която яростта и скръбта бяха впръскали в мен, и както всяка противоотрова аз я държах добре скрита и добре охранявана.

Покрусен от скръб не по-малко от мен, Макото също прекарваше дълги часове в безмълвна медитация. През деня двамата си разменяхме оскъдни думи, но след вечеря често разговаряхме до късно през нощта. Той, естествено, бе чул онова, което ми бе казал Хаджиме, и ме попита предпазливо за Юки и за сина ми, но в началото нямах сили да говоря за тях. През първата нощ от празника на мъртвите обаче, след като се върнахме от брега, пихме по малко вино заедно. Успокоен, че хладината помежду ни, изглежда, бе изчезнала, и изпитвайки към него доверие, което не изпитвах към никой друг мъж, почувствах, че трябва да му разкажа за пророчеството.

Той слушаше внимателно, докато му описвах сляпата старица, идваща сякаш от вечността, външността й на светица, пещерата, молитвеното колело и знака на Скритите.

— Чувал съм за нея — рече той. — Много хора, стремящи се към святост, тръгват да я дирят, но не познавам друг, който да е намерил пътя до нея.

— Там ме заведе низвергнатият Джо-Ан.

Макото остана безмълвен. Беше топла тиха нощ и всички прегради стояха отворени. Пълната луна сипеше сиянието си върху светилището и свещената гора. Шумът на прибоя отекваше в мрака. По тавана пробяга малко геко, впивайки нозе в дървените греди. Жужаха комари, а около лампите пърхаха нощни пеперуди. Угасих пламъчетата, за да не им опърлят крилете — луната бе достатъчно ярка да осветява стаята.

Накрая Макото каза:

— В такъв случай трябва да приема, че и той е избраник на Просветления, какъвто си ти.

— Светицата ми каза: „Всичко е едно“ — рекох. — Тогава не я разбрах, но по-късно, в Тераяма, си спомних предсмъртните слова на Шигеру и истината в изреченото от нея ми се разкри.

— Не можеш ли да я изразиш с думи?

— Не, но я приех и се старая да живея живота си според нея. Няма разлика помежду ни — кастите ни, както и вярванията ни са илюзии, които застават между нас и истината. Ето как се отнася Бог към всички люде, как трябва да го правя и аз.

— Последвах те заради любовта си към теб и защото вярвам, че каузата ти е справедливостта — каза той с усмивка. — Не съм си давал сметка, че ще станеш и мой духовен наставник!

— Не знам нищо за духовните неща — рекох, подозирайки, че ми се подиграва. — Изоставих вярата от детството си и не мога да я заместя с друга. Струва ми се, че всички религиозни учения са изградени наполовина от дълбока истина и наполовина от пълно безумие. Хората се вкопчват във вярванията си, все едно могат да бъдат спасени от тях, но отвъд всички учения съществува лоно на съвършената истина, където всичко е едно.

Макото се засмя:

— Ти като че ли притежаваш повече проницателност в своето невежество, отколкото аз след години учене и разискване. Какво друго ти каза светицата?

Повторих пред него думите на пророчеството: „Във вените ти тече смесена кръвта на три рода. Роден си сред Скритите, но животът ти вече не е тайна и не ти принадлежи. Земята ще поднесе онова, което Небето желае. Земите ти ще се простират от море до море, но мирът настъпва с цената на пролятата кръв. Пет битки ще ти го донесат — четири ще спечелиш и една ще загубиш…“ На това място млъкнах, без да съм сигурен дали да продължа.

— Пет битки? — повтори Макото. — Колко сме водили досега?

— Две, ако броим Джин-Емон и разбойниците.

— Значи ти затова попита дали онова сражение би могло да се нарече битка! Вярваш ли във всичко това?

— През повечето време. Не бива ли?

— Аз бих повярвал на всичко, което съм чул от нея, ако бях споходен от щастливата орис да коленича в нозете й. Имаше ли още нещо?

— Да, следното: „Мнозина трябва да умрат, но теб самия не те заплашва смърт освен от ръката на собствения ти син.“

— Съжалявам — каза той съчувствено. — Това би било ужасно бреме за всеки, какво остава за човек като теб, така силно привързан към децата. Сигурно копнееш да имаш свои собствени синове…

Трогнах се, че Макото бе опознал характера ми толкова добре.

— Когато си мислех, че съм загубил Каеде завинаги, след решението си да се присъединя към Племето, спах с момичето, което ми помогна да изведем Шигеру от Инуяма. Казваше се Юки. Тя отнесе главата му в храма.

— Помня я — рече тихо Макото. — Наистина никога няма да забравя, когато пристигна, както и шока, който предизвика сред нас с вестта си.

— Беше дъщерята на Муто Кенджи — рекох с възобновена скръб за загубата на Кенджи. — Не мога да повярвам, че от Племето са я използвали по този начин. Искаха да се сдобият с мое дете, а след като го е родила, са я убили. Съжалявам горчиво, не биваше да постъпвам така не само заради сина си, а и защото близостта ни стана причина за смъртта й. И ако трябва да загина от ръката на собствения си син, значи това заслужавам.

— Всички млади хора допускат грешки — каза Макото. — Писано ни е да живеем с последствията от тях — той се пресегна и стисна ръката ми. — Радвам се, че ми каза всичко това. То потвърждава редица мои предположения по отношение на теб, а именно че си избраник на Бога и в известен смисъл си закрилян от него, докато постигнеш целите си.

— Ще ми се да бях закрилян срещу скръбта — рекох.

— Тогава наистина би постигнал просветление — отвърна той сухо.

Пълнолунието предизвика промяна на времето. Горещината намаля и въздухът се проясни. В хладината на утрините вече се долавяше наближаването на есента. След като празникът на мъртвите приключи, малко се поободрих. Сетих се за други думи на игумена, които ми напомняха, че моите последователи — всички онези, които ме подкрепяха — го правеха по собствена воля. Трябваше да загърбя скръбта си и да се заема отново със своята кауза, за да не се окаже, че смъртта им е била напразна. Думите, които ми бе казал Шигеру в малкото селце Хиноде в отдалечения край на Трите провинции, също изплуваха в съзнанието ми: „Само децата плачат. Мъжете и жените понасят.“

Планирахме да тръгнем отново на следващия ден, но същия следобед имаше леко земетресение, само колкото да накара чановете да забият и кучетата да завият. Вечерта последва друго, по-силно. В една къща нагоре по улицата някой бе съборил лампа и през по-голямата част от нощта помагахме на местните жители да потушат последвалия пожар. Заради него се забавихме още няколко дни.

Когато най-накрая тръгнахме, вече бях обезумял от нетърпение да бъда отново с Каеде. Това ме караше да бързам към Маруяма, да ставаме рано и да пришпорваме конете до късно през нощта под избледняващата луна. През по-голямата част от времето мълчахме. Джиро ни липсваше твърде осезателно, за да си позволяваме обичайните шеговити разговори, с които бяхме поели на път, а и аз имах някакво лошо предчувствие, което не ми даваше мира.

Когато пристигнахме в града, часът на кучето вече преваляше. Повечето от къщите тънеха в мрак и портите на крепостта бяха залостени. Стражите ни поздравиха сърдечно, но не можаха да разсеят притеснението ми. Казах си, че сигурно се чувствам така, защото съм уморен и раздразнителен след продължителното пътуване. Копнеех за гореща вана, за нещо прилично за ядене и за нощ със съпругата си. Но личната й прислужница Манами ме пресрещна на входа на къщата и щом видях изражението й, вече знаех, че нещо не е наред.

Казах й да извести Каеде, че съм си у дома, и тя падна на колене.

— Господарю… владетелю Отори… — заекна Манами притеснено, — Каеде замина за Ширакава да доведе сестрите си.

— Какво? — не можех да повярвам на ушите си. Каеде бе заминала сама, без да ме уведоми или да ме попита? — Преди колко време? Кога трябва да се върне?

— Замина скоро след празника на мъртвите — Манами изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да избухне в сълзи. — Не искам да тревожа господаря, но вече трябваше да е тук…

— Ти защо не тръгна с нея?

— Не ми позволи. Искаше да язди, да отиде бързо, за да си бъде у дома, когато се върнете.

— Запали лампите и прати някого да доведе владетеля Сугита — наредих аз, но, изглежда, той вече бе научил, че съм се върнал, и беше на път.

Влязох в къщата. Имах чувството, че долавям уханието на Каеде във въздуха. Красивите стаи с техните драперии и изрисувани прегради изглеждаха така, както тя ги бе замислила; споменът за присъствието й бе навсякъде.

Манами бе наредила на прислужниците да донесат лампи и неясните им фигури се движеха безмълвно през стаите. Една от тях се приближи до мен и прошепна, че ваната е готова, но аз й отвърнах, че първо ще разговарям със Сугита.

Отидох в любимата стая на Каеде и погледът ми падна върху писалището, където коленичеше толкова често, за да преписва архива за дейността на Племето. Дървената кутия, в която съхраняваше ръкописите, винаги стоеше отстрани, но сега я нямаше. Тъкмо се питах дали я беше скрила, или я беше взела със себе си, когато прислужницата съобщи, че Сугита е пристигнал.

— Аз ти поверих съпругата си — рекох. Намирах се отвъд състоянието на гняв, просто студен до дълбините на съществото си. — Защо й позволи да тръгне?

Сугита изглеждаше изненадан от въпроса.

— Простете — каза той. — Господарката Отори настоя да замине. Взе достатъчно хора със себе си, предвождани от Амано Тензо. Племенникът ми Хироши също отиде с тях. Беше просто пътуване за удоволствие — господарката искаше да посети родния си дом и да доведе сестрите си…

— Тогава защо още не се е върнала? — случилото се изглеждаше безобидно, може би аз реагирах прекалено остро.

— Сигурен съм, че утре ще си е тук — рече Сугита. — Владетелката Наоми често предприемаше такива пътувания; хората във владението са свикнали господарката им да постъпва по този начин.

Прислужницата донесе чай и храна и докато ядяхме, поговорихме за пътуването ми. Не бях казал на Сугита какъв беше планът ми, да не би да не се осъществи, и сега също не навлязох в подробности, а просто му споменах, че разработвам дългосрочна стратегия.

Нямаше вести от братята Мийоши, нито информация за действията на Араи или на клана Отори. Чувствах се така, все едно блуждаех в полумрак. Исках да говоря с Каеде и тази липса на сведения ме изнервяше. Само ако имах мрежа от шпиони, които да работеха за мен… улових се, че се питам както по-рано дали не би било възможно да открия талантливи деца — сираци от Племето, ако такива изобщо съществуваха — и да ги отгледам и възпитам така, че да обслужват собствените ми цели. Помислих за сина си със странен копнеж. Дали щеше да представлява съчетание от дарбите ни — на Юки и моите? В такъв случай те щяха да бъдат използвани срещу мен.

Сугита каза:

— Разбрах, че младият Джиро е мъртъв.

— Да, печално. Беше улучен от стрела, предназначена за мен.

— Какво щастие, че господарят е оцелял! — възкликна той. — А убиецът? Какво стана с него?

— Мъртъв е. Но опитът няма да е последен. Това е работа на Племето — питах се доколко Сугита беше наясно с кръвната ми връзка с Племето, какви слухове бяха плъзнали за мен по време на отсъствието ми. — Между другото съпругата ми преписваше нещо за мен. Какво стана с кутията и свитъците?

— Тя никога не се разделяше с тях. Щом не са тук, значи ги е взела със себе си.

Не исках да издавам тревогата си, затова не казах нищо повече. Сугита си тръгна и аз си взех вана, като повиках една от прислужниците да ми изтърка гърба, обзет от мъчителното желание Каеде изведнъж да се появи, както бе сторила в къщата на Нива, след което си спомних с почти неописуема болка за Юки. Когато прислужницата ме остави, се накиснах в горещата вода, размишлявайки какво да кажа на Каеде, защото ми беше ясно, че трябва да споделя с нея пророчеството относно моя син, но нямах представа, как точно да й го поднеса.

Манами беше приготвила постелите и ме чакаше, за да угаси лампите. Попитах за кутията със свитъците и тя ми даде същия отговор както Сугита.

Дълго време не можах да заспя. Чух как пропяха първи петли, и съм потънал в тежък сън чак на разсъмване. Когато се събудих, слънцето вече беше високо и навсякъде около мен се носеха обичайните звуци на домакинството.

Манами току-що бе пристигнала със закуската и се суетеше около мен, нареждайки, че трябва да си почина добре след такова дълго и уморително пътуване, когато отвън се разнесе гласът на Макото. Казах на Манами да го въведе, но той ме повика от градината, без да си прави труда да си събува сандалите.

— Ела веднага! Момчето… Хироши се върна!

Станах толкова бързо, че блъснах подноса и той отхвърча встрани. Манами възкликна стресната и се втурна да събира съдовете. Аз рязко й наредих да ги остави и да ми донесе дрехите.

Облякох се и излязох отвън при Макото.

— Къде е?

— В къщата на чичо си. Не е в много добро състояние — Макото ме хвана за рамото. — Съжалявам, вестта, която носи, е ужасна…

Първоначалната ми мисъл бе за земетресението. Видях отново пламъците, които се бяхме борили да угасим, и си представих Каеде сред тях, в капана на собствената си горяща къща. Втренчих се в Макото, видях болката в очите му и се опитах да произнеса неизречимите думи.

— Не е мъртва — побърза да каже той. — Но, изглежда, Амано и всички други мъже са убити. Само Хироши е избягал.

Не можех да си представя какво се бе случило. Никой не би посмял да стори зло на Каеде в земите нито на Маруяма, нито на Ширакава. Нима Племето я бе похитило, за да нанесе удар срещу мен?

— Бил е владетелят Фудживара — добави Макото. — Сега тя е в неговата къща.

Втурнахме се през външния двор, през портите на крепостта, надолу по хълма и от там по моста в града. Къщата на Сугита се намираше точно отсреща. Отвън се бе събрала малка тълпа. Всички се втренчиха безмълвно в нас. Проправихме си път към градината. Вътре двама коняри се мъчеха да изправят изтощения кон на крака. Животното бе червеникавокафяво на цвят и хълбоците му бяха потъмнели от пот. Въртеше безпомощно очи, а от устата му течеше пяна. Помислих си, че повече нямаше да се вдигне.

— Момчето е яздило ден и нощ, за да стигне дотук — рече Макото, но аз почти не чух думите му. Сетивата ми бяха необичайно изострени за всички подробности около мен — блясъка на дървените подове в къщата, аромата на цветята в нишите, птичата песен в градинските храсти. В главата ми глух глас повтаряше „Фудживара?“.

Щом се приближихме, Сугита излезе от къщата с пепеляво лице. Нямаше какво да ми каже. Изглеждаше като човек, който вече бе решил да сложи край на живота си, бледо подобие на онова, което бе представлявал предишната вечер.

— Владетелю Отори… — произнесе той с мъка.

— Момчето ранено ли е? Може ли да говори?

— По-добре влезте и разговаряйте с него.

Хироши лежеше в една стая в задната част на къщата. От нея се излизаше в малка потънала в зеленина градина. Долових ромон на поток, който явно течеше през нея. Тук беше по-хладно, отколкото в главните помещения, и ярката утринна светлина се смекчаваше от дървета, които хвърляха сянка. До момчето бяха коленичили две жени и едната обтриваше лицето и крайниците му с влажна кърпа. Другата държеше купичка с чай и се опитваше да го накара да пие.

Щом влязохме, двете се поклониха доземи. Хироши обърна глава, видя ме и се опита да седне.

— Владетелю Отори — прошепна и против волята му очите му плувнаха в сълзи. Опитвайки се да ги сдържи, каза: — Съжалявам, много съжалявам. Простете ми!

Стана ми жал за него. Така се стараеше да бъде истински воин, да живее според строгия кодекс на воините. Коленичих до него и нежно положих ръка на главата му. Косата му все още бе сресана като на дете; години го деляха от пълнолетието, но въпреки това се мъчеше да се държи като мъж.

— Кажи ми какво се случи.

Беше насочил очи право в лицето ми, но аз не отвърнах на погледа му. Заговори с тих, овладян глас, все едно бе репетирал разказа си многократно по време на дългата езда до дома.

— Когато стигнахме до къщата на владетелката Отори, нейният васал… владетелят Шоджи — не му вярвайте, той ни предаде! — каза на господарката, че сестрите й били на посещение при владетеля Фудживара. Тя го прати да ги доведе, но той се върна и заяви, че вече не били там и благородникът щял да каже на господарката Ширакава — той я наричаше така — къде са, ако тя го посети лично. Отидохме на следващия ден. Някакъв мъж на име Мурита излезе да ни посрещне. Щом господарката Отори мина през портите, те я хванаха. Амано, който стоеше до нея, бе убит веднага. Не видях нищо повече… — гласът му заглъхна и той пое дълбоко въздух. — Моят кон подскочи и се вдигна на задните си крака. Не можах да го удържа. Трябваше да си взема по-спокоен кон, но този ми харесваше, защото беше толкова красив. Амано ме сгълча за него; каза, че бил твърде силен за мен. Но аз не го послушах. Не можах да я защитя… — от очите му рукнаха сълзи и се затъркаляха по страните му.

Едната от жените се наведе и ги избърса.

Макото каза ласкаво:

— Трябва да сме благодарни на коня ти. Без съмнение той ти е спасил живота, а и ако не беше избягал, никога нямаше да разберем какво се е случило.

Опитах се да измисля някакви думи, с които да успокоя Хироши, но утеха нямаше.

— Владетелю Отори — каза той, опитвайки се да стане. — Ще ви покажа пътя. Можем да отидем и да я върнем!

Усилието се оказа твърде голямо за него. Видях как очите му придобиха стъклен блясък. Хванах го за раменете и го накарах да легне. Сълзите му се примесиха с едри капки пот; цялото му тяло се тресеше.

— Има нужда от почивка, но е толкова възбуден, че се стряска и се опитва да стане.

— Погледни ме, Хироши — надвесих се над него и оставих очите ми да срещнат неговите. Сънят го връхлетя тутакси. Тялото му се отпусна и дишането му стана равномерно.

Жените не се сдържаха и ахнаха слисани; улових погледите, които си размениха. Отдръпнаха се боязливо от мен, извърнаха глава и много внимаваха да не се докоснат до дрехите ми.

— Ела с мен — рекох на Сугита.

Всъщност исках да разговарям с Макото насаме, но не смеех да оставя Сугита. Страхувах се, че ще си разреже корема, а не можех да си позволя да го загубя. Кланът Маруяма дължеше вярност първо на Каеде, не на мен; не знаех как щяха да реагират на тази вест. Доверявах се на Сугита както на никого от тях и чувствах, че ако той ми остане верен, те ще сторят същото.

Поехме обратно през моста и нагоре по хълма към крепостта. Тълпата отпред се бе увеличила, а по улиците прииждаха въоръжени мъже. Цареше атмосфера на безпокойство — не паника или тревога, а просто суматоха. Трябваше да взема решение незабавно, преди положението да се нажежеше и да излезеше от контрол.

Щом минахме през портите, казах на Макото:

— Нареди на хората да се подготвят. Ще вземем половината от воините и незабавно ще потеглим срещу Фудживара. Сугита, трябва да останеш тук и да удържиш града. Ще ти оставим около две хиляди души. Подготви крепостта за евентуална обсада. Аз тръгвам утре на разсъмване.

Лицето на Макото бе изопнато от тревога, а гласът му — напрегнат.

— Не прави нищо прибързано. Нямаме представа, къде се намира Араи. Възможно е да те подмамват в капан. Едно нападение срещу владетеля Фудживара — личност с такъв ранг и положение — само ще обърне мнението против теб. Може би е по-добре да не реагираш вед…

Прекъснах го:

— Изключено. Няма да правя нищо, само ще я върна. Заеми се незабавно.

Прекарахме деня в трескава подготовка. Знаех, че постъпвам правилно, като предприемах незабавни действия. Първоначалната реакция на хората от Маруяма бяха гняв и възмущение. Исках да се възползвам от това. Ако се забавех, щях да изглеждам нерешителен, все едно приемах мнението на другите относно законността на собственото си положение. Осъзнавах рисковете, които поемах, и си давах сметка, че след един акт на прибързаност предприемам и втори, но не виждах никакъв друг начин.

Привечер наредих на Сугита да свика старейшините. В рамките на един час всички се бяха събрали. Уведомих ги за намеренията си, предупредих ги за последствията и им заявих, че очаквам проява на безусловна преданост към мен и съпругата ми. Никой от тях не възрази — предполагам, че гневът ми е бил твърде красноречив, за да си го позволят, но не се чувствах сигурен в тях. Те бяха от поколението на Фудживара и Араи и бяха възпитани според същия кодекс. Имах доверие в Сугита, но след като Каеде я нямаше, дали в мое отсъствие той щеше да успее да ги удържи на наша страна?

Наредих да ми доведат Шън и излязох да пояздя, за да избистря мислите си, и да го пораздвижа, преди да поема с него на поредното трудно пътуване. Освен това исках да огледам състоянието на земята.

Половината оризова реколта вече беше прибрана, земеделците работеха ден и нощ, за да приключат, преди времето да се развали. Онези, с които разговарях, бяха разтревожени, предвиждаха неминуем тайфун, като се позоваваха на ореола около последната пълна луна, отлитащите гъски и болките в ставите си. Организирах воините на Сугита да помогнат, като заздравят дигите и бреговете срещу евентуални наводнения; без съмнение те щяха да роптаят, но се надявах, че съзнанието за неизбежната криза щеше да надделее над гордостта им.

Накрая се озовах, само наполовина съзнателно, в покрайнините на селцето, където се бяха установили низвергнатите. Наоколо се носеше обичайният мирис на щавени кожи и прясна кръв. Няколко души, сред които и Джо-Ан, деряха един мъртъв кон. Разпознах яркия червеникавокафяв цвят — беше конят на Хироши, онзи, който бях видял да умира същата сутрин. Викнах на Джо-Ан и слязох от седлото, давайки юздите на единия от конярите, които бяха тръгнали заедно с мен. Отидох до речния бряг и се спрях там. Джо-Ан пристигна, клекна край водата и изми кръвта от ръцете си.

— Чу ли новината?

Той кимна, погледна ме и каза:

— Какво ще правите?

— Какво да правя? — исках някакво послание от някое божество; исках да чуя ново пророчество, което включваше и Каеде и вещаеше за нас общо бъдеще. Щях да му се подчиня сляпо.

— Остават още три битки — рече Джо-Ан, — една загуба и две победи. После ще управлявате в мир, от море до море.

— Със съпругата си ли?

Той извърна поглед към водната повърхност. Близо до яза ловяха риба две бели чапли. От една върба към брега се стрелна синьо рибарче, проблясвайки с оранжево-синкавите си багри.

— Ако ви предстои да загубите една битка, ще я загубите сега — рече той накрая.

— Загубя ли жена си, за мен всичко останало губи смисъл. Ще се самоубия.

— Това ни е забранено — отвърна той бързо. — Бог има планове за живота ви. Единственото, което трябва да сторите, е да ги следвате — и понеже не отговорих, продължи: — За нас, които сме оставили всичко във вашите ръце, има смисъл. Има смисъл и за онези люде в земите на Отори, които страдат под тяхното господство. Можем да изтърпим война, която ще ни донесе мир. Не ни изоставяйте.

Застанал в здрача край обгърнатата от покой река, осъзнах, че ако не си върна Каеде, сърцето ми ще бъде разбито завинаги. Появи се една сива чапла, която летеше бавно над водната повърхност, току над собственото си отражение. Разгъна грамадните си криле и кацна с почти недоловим плисък. Обърна глава към нас, погледна ни и доволна, че не представляваме заплаха, започна бавно да гази в плитчините.

Моята истинска цел бе да отмъстя докрай за смъртта на Шигеру и да получа законното си наследство. Тогава пророчеството щеше да бъде изпълнено. Но беше изключено да позволя някой да ми отнеме Каеде, без да окажа съпротива. Не можех да сторя нищо друго, освен да тръгна след нея дори и ако това означаваше, че захвърлям всичко, за което се бях борил.

Сбогувах се с Джо-Ан и препуснах обратно към крепостта. Беше пристигнала вест, че Хироши се е събудил и че се възстановява. Помолих да ми го доведат и докато чаках, претърсих къщата за кутията с архива, но от нея нямаше и следа. Това бе друго основание за безпокойство. Опасявах се да не е открадната, което щеше да означава, че хора на Племето веднъж вече са проникнали в крепостта и могат да го направят отново.

Хироши дойде при мен точно преди падането на нощта. Беше блед, с тъмни сенки под очите, но иначе се бе възстановил бързо. Физически и душевно беше жилав като мъж. Разпитах го подробно за пътуването и го накарах да опише терена около Ширакава и резиденцията на Фудживара. Той ми разказа как е бил убит Раку, и вестта ме опечали дълбоко. Сивият кон с черна грива бе първият, който бях притежавал, той бе връзката ми с Шигеру и с моя кратък живот като негов син в Хаги. Раку бе моят дар към Каеде, когато нямах какво друго да й дам, и той я бе довел в Тераяма.

Бях отпратил всички останали, за да мога да разговарям насаме с Хироши, и сега му казах да дойде по-близо до мен.

— Дай ми дума, че ще запазиш в пълна тайна онова, което ще си кажем.

— Кълна се! — възкликна той и добави поривисто: — Владетелю Отори, аз вече ви дължа живота си. Ще направя всичко, за да ви помогна да спасите господарката Отори.

— Ние ще я спасим — рекох. — Тръгваме утре.

— Вземете ме с вас — помоли той.

Бях изкушен, но не мислех, че е достатъчно добре.

— Не, ти оставаш тук.

За момент изглеждаше така, сякаш се канеше да възрази, но после размисли и прехапа устни.

— Архивът, които жена ми преписваше… взе ли го със себе си?

Той зашепна:

— Отнесохме и оригиналите, и копията. Скрихме ги в Ширакава, в свещените пещери.

Благослових Каеде в сърцето си за мъдростта и предвидливостта й.

— Някой друг знае ли за това?

Той поклати глава.

— И ти би могъл да ги намериш отново?

— Разбира се.

— Не бива да казваш на никого къде са. Някой ден ще отидем там заедно, за да ги приберем.

— Тогава можем да накажем Шоджи — рече той радостно и след миг добави: — Владетелю Отори, може ли да ви питам нещо?

— Разбира се.

— В деня, когато татко умря, мъжете, които убиха стражите, някак ставаха невидими. Вие можете ли като тях?

— Защо питаш? Мислиш ли, че мога?

— Жените в стаята днес казаха, че сте магьосник… простете ми. Но вие можете да правите куп странни неща, като това да ме приспите — той ме погледна и се намръщи. — Това не беше обикновен сън; беше като на живо и разбрах неща, които никога не съм знаел. Ако можете да ставате невидим, ще научите ли и мен?

— Някои неща не могат да се научат — рекох. — Това са дарби, които са вродени. Ти вече имаш много умения и си възпитан по най-добрия начин.

Нещо в думите ми внезапно изпълни очите му със сълзи.

— Казаха ми, че Джиро е мъртъв.

— Да, беше убит от човек, който се целеше в мен.

— И вие отмъстихте на убиеца?

— Бях го осъдил на смърт, но той вече умираше. Отхапа си езика — очите на Хироши заблестяха. Исках да му обясня за болката, която изпитах заради смъртта на Хаджиме и Джиро, за отвращението си от този безкраен кръговрат от кръвопролитие и отмъщение, но не мислех, че като син на воин той бе способен да ме разбере, дори и след съня на Кикута, а и трябваше да го питам още нещо. — Много хора ли ме смятат за магьосник?

— Някои го споменават шепнешком — призна той. — Най-вече жени и глупаци.

— Опасявам се от липса на достатъчна преданост в крепостта. Затова искам да те оставя тук. Ако смяташ, че има някаква опасност Маруяма да мине на страната на Араи, докато ме няма, ме извести.

Хироши се втренчи в мен:

— Никой тук няма да предаде владетеля Отори.

— Ще ми се и аз да можех да съм толкова сигурен.

— Ще препусна и ще ви намеря лично.

— Само че този път гледай да си вземеш спокоен кон.

Изпратих го обратно в къщата на чичо му и наредих да донесат храна. Макото се върна да докладва за подготовката — всичко беше готово за ранното ни заминаване. Само че след вечеря отново се опита да ме разубеди.

— Това е пълно безумие. Няма да кажа нито дума оттук нататък и ще тръгна с теб, но да нападнеш един благородник, чиято годеница си откраднал…

— Ние се оженихме законно. Безумие е това, което е сторил той.

— Не те ли предупредих в Тераяма как гледа светът на един такъв брак? Собствената ти прибързаност те доведе дотук и ще те докара до пълен провал, ако упорстваш с нея.

— Сигурен ли си, че не ревността те е движила тогава, както и сега? Моята любов към Каеде винаги те е изпълвала с омерзение.

— Само защото тя ще унищожи и двама ви — отвърна той тихо. — Страстта ти те заслепява за всичко. Ти сбърка. По-добре би било да го приемеш и да се опиташ да сключиш примирие с Араи. Не забравяй, че той сигурно е задържал братята Мийоши като заложници. Нападнеш ли владетеля Фудживара, това само ще го вбеси още повече…

— Не ми давай подобни съвети! — възкликнах гневно. — Да се примиря, че са ми отнели съпругата? Целият свят ще ме презира. По-скоро бих умрял!

— Вероятно ще измрем до един — отвърна той. — Съжалявам, че трябва да ти кажа всичко това, Такео, но го смятам за свой дълг. В същото време съм ти казвал неведнъж, че твоята кауза е и моя, и ще те следвам, каквото и да си решил да правиш.

Бях твърде ядосан, за да продължа разговора си с него. Казах му, че искам да остана сам, и извиках Манами. Тя дойде с почервенели от плач очи, отнесе подносите и ми оправи постелята. Взех си гореща вана с мисълта, че за известно време може да ми е последна. Не исках да обуздавам гнева си, защото, когато стихнеше, на негово място нахлуваше скръбта и даже нещо по-лошо — опасенията. Исках да остана в бурното мрачно настроение на своята същност на Кикута, която ме правеше безстрашен. В съзнанието ми изплува една от мъдростите на Мацуда: „Ако някой се сражава отчаяно, той ще оцелее. Ако се опита да оцелее, ще умре.“ Време беше да се хвърля в отчаяна битка, защото, изгубех ли Каеде, губех всичко.

На сутринта Манами бе още по-нещастна и ридаеше необуздано, докато се сбогуваше, с което разстройваше и останалите прислужници. Но настроението сред мъжете и по улиците бе ведро и бойко, много жители на града се трупаха навън да викат и да ни махат, докато минавахме покрай тях. Взех само воини, главно от клана Отори, но и някои други, които бяха с мен още от Тераяма; оставих земеделците да довършат прибирането на реколтата и да защитават собствените си домове и града. Повечето воини от Маруяма останаха да отбраняват крепостта, но неколцина дойдоха с нас като водачи и съгледвачи.

Разполагах с около петстотин воини на коне и може би още толкова стрелци — част от тях се движеха на коне, а другите — пеша. Останалите бяха войници пешаци, въоръжени с копия и тояги. Имаше и обоз с товарни коне, както и носачи на провизии. Изпитвах гордост, че армията ми бе сформирана и оборудвана толкова бързо.

Не бяхме изминали много път и тъкмо се канехме да прекосим Асагава, където бяхме постигнали такава унищожителна победа над Ийда Нариаки, когато установих, че Джо-Ан ни следва с шепа низвергнати. След реката поехме по южния път към Ширакава. Никога не бях изминавал това разстояние, но знаех, че ще ни трябват поне два дни, за да стигнем до дома на Каеде, а Макото ми беше казал, че резиденцията на Фудживара била разположена недалеч от него в южна посока.

Когато спряхме за обяд, отидох да говоря с Джо-Ан с ясното съзнание, че погледите на всички са вперени в мен. Наострих слух да доловя някакви коментари, решен да накажа всеки, който си позволеше да каже нещо, но никой не посмя.

Джо-Ан се хвърли по очи в нозете ми и аз му казах да се изправи.

— Защо си дошъл?

Той ми отправи усмивка, която приличаше повече на гримаса, оголваща изпотрошените му зъби.

— Да погребвам мъртвите — беше смразяващ отговор, който определено не желаех да чуя. — Времето се разваля — продължи Джо-Ан, вперил поглед в скупчените високи облаци, които се разпростираха като конски опашки по небето откъм запад. — Наближава тайфун.

— Нямаш ли някакви хубави вести за мен?

— Бог винаги има добри вести за вас — отвърна той. — После ще ви го припомня.

— После?

— След битката, която ще загубите.

— Може и да не я загубя! — наистина, трудно ми бе да си го представя, след като хората ми бяха толкова бодри и жадни за победа, а собственият ми гняв бушуваше в гърдите ми.

Джо-Ан не каза нищо повече, но устните му се движеха безмълвно и аз знаех, че се моли.

Макото, изглежда, също се бе отдал на молитва, докато яздехме нататък, или бе в онова състояние на медитация, което монасите умеят да постигат. Изглеждаше спокоен и вглъбен в себе си, все едно вече бе прекъснал връзката си с този свят. Почти не му говорех, тъй като все още не бях преодолял гнева си към него, но двамата яздехме един до друг както по-рано. Каквито и да бяха съмненията му по отношение на този поход, бях сигурен, че няма да ме изостави и постепенно, успокоен от ритъма на конския тропот, ядът ми към него се уталожи.

На хоризонта небето постепенно потъмня, забулено от тежки облаци. Цареше необичайно затишие. Същата нощ лагерувахме на открито край малко градче; на зазоряване започна да вали. До обед вече се сипеше проливен дъжд, който забавяше движението ни и просмукваше духа ни. Въпреки това, продължавах да се успокоявам аз, все още нямаше вятър. Можехме да понесем малко дъжд. Макото не бе толкова оптимистичен и се страхуваше, че ще бъдем принудени да спрем в Ширакава, където по това време внезапно се изсипваха порои.

Но ние изобщо не стигнахме до Ширакава. Когато наближихме границата на Маруяма, пратих напред съгледвачи. Те се върнаха в късния следобед, за да съобщят, че са видели средна по численост войска, около хиляда и петстотин воини, които се подготвяли да лагеруват в равнината пред нас. Флаговете били на Сейшуу, но хората ни различили и герба на Фудживара.

— Излязъл е да ни пресрещне — рекох на Макото. — Знаел е как ще реагирам.

— Почти сигурно е, че не е дошъл лично — отвърна Макото. — Но би могъл да командва неограничен брой съюзници. Както се опасявах, подготвили са ти капан. Не е било трудно да предвидят реакцията ти.

— Ще ги атакуваме на разсъмване — успокоих се, че армията е толкова малка.

Изобщо не се уплаших от Фудживара; онова, което ме плашеше, бе сблъсък с Араи и с близо трийсетхилядната му армия. Последното, което бях научил за него, бе, че се намира в Инуяма, далеч в източната част на Трите провинции. Но цяло лято нямах новини за действията му; възможно бе да се е върнал в крепостния град Кумамото, който, доколкото знаех, се намираше на по-малко от ден път от Ширакава.

Разпитах подробно разузнавачите за терена. Единият от тях — Сакаи, познаваше добре областта, тъй като бе израсъл там, и според него мястото бе подходящо за водене на битка или би могло да бъде при по-благоприятно време. Ставаше дума за неголяма равнина, която на юг и на изток бе защитена от планински хребети, но на север и на запад оставаше открита. На юг имаше проход, през който вероятно бяха дошли нашите врагове, а на север широка долина стигаше до крайбрежния път. Този, по който бяхме дошли от Маруяма, извеждаше до долината на около два километра преди каменистите подстъпи към равнината.

В тези височинни местности водата беше оскъдна, поради което те бяха необработваеми. Коне пасяха дивите им треви, събирани веднъж годишно през есента. През ранна пролет тревата се гореше. Сакаи ми каза, че когато била по-млада, владетелката Маруяма често идвала тук на лов с ястреби. Преди залез видяхме няколко орела, които си търсеха храна.

Долината в нашия тил ми вдъхваше успокоение. Ако станеше нужда, тя можеше да бъде път за отстъпление. Не планирах да отстъпваме и не исках да се връщам принудително в крепостния град. Целта ми бе да вървя само напред, да разбия онези, които заставаха на пътя ми, да си върна жената и да отмъстя за ужасното оскърбление, което представляваше нейното похищение. Но Мацуда ме бе учил никога да не настъпвам, без да знам как да отстъпя, и въпреки гнева си не възнамерявах да жертвам хората си без нужда.

Никоя нощ не ми се бе струвала толкова дълга. Дъждът понамаля и на зазоряване вече само ръмеше, което повдигна духа ми. Станахме по тъмно и поехме напред веднага щом се развидели, развявайки флаговете на Отори, но все още без да надуваме раковините.

Точно преди края на долината наредих на хората си да спрат. Взех Сакаи със себе си и тръгнах пеша под укритието на дърветата към границата на долината. Тя се простираше на югоизток в поредица малки обли хълмове, покрити с високи треви и диви цветя, осеяна със сиво-бели камъни с причудливи форми, много от които покрити с жълти и оранжеви лишеи.

От дъжда земята под нозете ни се бе разкаляла, а над долината бяха надвиснали валма от мъгла. Видимостта бе ограничена до няколкостотин крачки; при все това чувах съвсем ясно враговете ни — цвилене на коне, викове на мъже, скърцане и дрънчене на сбруи.

— Докъде стигнахте снощи? — попитах Сакаи.

— До първия хребет, малко по-нататък от мястото, където се намираме. Наоколо имаше и техни разузнавачи.

— Сигурно знаят, че сме тук. Защо още не са ни атакували?

— Според мен беше по-логично да ни устроят засада в предната част на долината; звуците, които чувах, бяха на армия в готовност, но не в нападение.

— Вероятно не искат да губят преимуществото, което им дава склонът — предположи Сакаи.

Наистина склонът им осигуряваше известно предимство, макар и не кой знае какво, тъй като не беше особено стръмен. Мъглата ме притесняваше повече, тъй като ни лишаваше от възможността да видим каква бе числеността на онези, срещу които щяхме да се хвърлим в битка. Аз приклекнах и за момент се заслушах напрегнато. Отвъд ромона на дъжда и придиханието на дърветата чувах двете армии еднакво… дали беше така? Откъм врага шумът нарастваше като прибоя на морските вълни.

— Видял си най-много хиляда и петстотин?

— Сигурно са по-малко — отвърна Сакаи.

Поклатих глава. Може би времето, безсънието и опасенията ме правеха излишно напрегнат. Може би собственият ми слух ми играеше някакви номера. Но когато се върнахме при основната част на войската, извиках Макото и капитаните и им споделих тревогата си, че може би врагът ни има значително числено превъзходство и ако се окаже така, трябва незабавно да се изтеглим при сигнал от раковината.

— Към Маруяма ли ще отстъпваме? — попита Макото.

Това бе един от плановете ми, но ми трябваше и друга възможност. Враговете ми щяха да очакват от мен да постъпя именно така, затова допусках, че вече може да са атакували крепостния град, при което аз наистина щях да се озова в капан. Дръпнах Макото настрана и му казах:

— Ако и Араи е пратил войска срещу нас, не бива да влизаме в такова неравно сражение. Единствената ни надежда е да се изтеглим към крайбрежието и да разчитаме на Терада да ни превозят до Ошима. Ако преминем в отстъпление, искам да препуснеш напред и да намериш Рьома. Трябва да се уговорим с Терада Фумио.

— Тогава всички ще си помислят, че съм избягал първи — изрази бурното си несъгласие Макото. — Бих предпочел да остана до теб.

— Няма друг, когото бих могъл да изпратя. Ти познаваш Рьома и знаеш пътя. А и бездруго вероятно всички ще го обърнем в бягство.

Тогава той ме погледна заинтригуван.

— Да не би да имаш предчувствие за сблъсъка? Това ли е битката, която ще загубим?

— В случай че се окаже така, искам да запазя хората си. Загубил съм толкова много, не мога да си позволя да загубя и тях. В края на краищата ни предстоят още две победи!

Той се усмихна; стиснахме си бързо ръцете. Препуснах обратно към челото на войската и дадох сигнала за потегляне.

Стрелците на коне поеха напред, следвани от пешаците, а конницата бе разпределена по двата фланга. Щом излязохме от долината, по мой сигнал стрелците се разделиха на две групи и се отклониха встрани. Дадох команда на пешаците да спрат, преди да са се озовали в обсега на противниковите стрелци.

Вражеската войска се мержелееше пред нас в мъглата. Пратих в челото един от воините на Отори. Той изрева с гръмовен глас:

— Владетелят Отори преминава през тази област! Пуснете го да мине или се пригответе да умрете!

Един от техните изрева в отговор:

— Имаме заповед от владетеля Фудживара да накажем този самозванец Отори! Още преди пладне ще се сдобием с неговата и с вашите глави!

Вероятно сме им изглеждали жалка сбирщина. Техните пешаци, преизпълнени с увереност в победата, се втурнаха надолу по склона с насочени копия. Нашите стрелци незабавно опънаха лъкове и врагът се озова под дъжд от стрели. Техните стрелци отвърнаха със същото, но ние все още бяхме извън обсега им и нашите конници се понесоха напред, врязаха се в пешаците и връхлетяха върху стрелците, преди онези да успеят да пуснат нови стрели.

После нашите пешаци се втурнаха напред и изтикаха техните от склона. Знаех, че хората ми са добре обучени, но безпощадността, с която се биеха, изненада дори мен. Когато се понесоха напред, сякаш нямаше сила, която да ги спре. Врагът започна да се изтегля по-бързо, отколкото бях очаквал, и ние се втурнахме след тях с извадени мечове, посичайки в движение отстъпващите войници.

Когато се озовахме на върха на хълма, Макото се намираше от дясната ми страна, а воинът с раковината — от лявата. Тук-таме осеяна с възвишения, равнината се простираше чак до далечния хребет в Източната провинция. Но вместо пред малобройна армия в отстъпление ние се изправихме пред значително по-стряскаща гледка. Между малките хълмове ни чакаше друга армия, далеч по-голяма — воините от западната армия на Араи, с развети флагове и в пълна бойна готовност.

— Надуй раковината! — изкрещях на воина до мен.

Трябваше да се доверя на слуха си още от самото начало. Той поднесе раковината към устните си и тъжният звук се разнесе над равнината, отрази се в хълмовете отсреща и ехото се върна при нас.

— Тръгвай! — викнах на Макото. Той с усилие обърна коня си и го пришпори в галоп.

Известно време животното се противеше, показвайки нежелание да изостави другарите си, и Шън дори изцвили към него. Но след броени мигове всички вече се бяхме обърнали и се носехме след Макото обратно към долината.

Бях горд с осъществената от хората ми атака, но в онзи момент в мъглявата есенна зора изпитах още по-голяма гордост от начина, по който незабавно се подчиниха на заповедта ми и преминаха в отстъпление.

Бързината, с която бяхме извършили маневрата, свари враговете ни неподготвени. Бяха очаквали да се втурнем надолу по склона след тях, където заедно с хората на Араи щяха да ни изтребят до крак. В първия сблъсък бяха понесли значителни загуби и за известно време придвижването им бе възпрепятствано от труповете и от суматохата, царяща сред двете армии. По същото време дъждът се усили отново, превръщайки земята под нозете в хлъзгава кал, което бе в наша полза, тъй като вече бяхме почти в долината с нейния каменист терен.

Аз препусках отзад, подканвах хората да бързат и от време на време се обръщах, за да отблъсна най-близките преследвачи. На мястото, където долината се стесняваше, оставих около двеста души от най-добрите си воини със заповедта да издържат колкото се може по-дълго, печелейки време за изтеглянето на основната армия.

Яздихме непрекъснато през целия ден и когато падна нощта, вече бяхме далеч пред своите преследвачи, но с жертвите и ариергарда, който бях оставил на теснината, наброявахме едва половината от първоначалната армия. Позволих на хората да си починат няколко часа, но времето все повече се влошаваше и както се бях опасявал, вятърът се усилваше непрестанно. Ето защо продължихме да се придвижваме през нощта и през следващия ден почти без да ядем и да почиваме, като от време на време влизахме в схватка с малки групи конници, които успяваха да ни застигнат, и бързахме отчаяно към морския бряг.

Онази нощ бяхме на един хвърлей от Маруяма и аз изпратих Сакаи напред да види какво е положението в града. Заради влошаващото се време той беше на мнение, че трябва да се изтеглим там, но аз все така не приемах идеята за евентуална дълга обсада, а и не бях сигурен с кого в края на краищата щеше да се съюзи градът. Спряхме за известно време, похапнахме и оставихме конете да си отдъхнат. Бях на предела на силите си от изтощение и спомените ми за онзи период са доста мъгляви. Знаех, че ще понеса пълно поражение… че вече бях победен. Част от мен съжаляваше, че не съм загинал в битка в отчаян опит да спася Каеде, част от мен се бе вкопчила в пророчеството, вярвайки, че то все пак ще се изпълни, и част от мен просто се питаше какво правех там, седнал като призрак в храма, където бяхме намерили убежище, с парещи клепачи и с тяло, мъчително копнеещо за сън.

Вятърът на пристъпи виеше около колоните и от време на време покривът се разтърсваше и се повдигаше, сякаш всеки миг щеше да отлети. Никой не изгаряше от желание да приказва; около всички витаеше атмосфера на примирено несъгласие — още не бяхме преминали в селенията на мъртвите, но се бяхме запътили натам. Всички, с изключение на стражите, потънаха в неспокоен сън, но аз останах буден. Нямаше да заспя, преди да ги отведа в безопасност. Знаех, че трябва скоро да тръгваме… че трябва да се придвижваме почти цяла нощ… но не ми се искаше да ги будя, преди да си отдъхнат.

На няколко пъти си казвах: „Само още няколко минути, само до завръщането на Сакаи“ и най-накрая на фона на вятъра и проливния дъжд долових тропот на копита — не на един кон, а на два, помислих си.

Излязох на верандата и се взрях в мрака и дъжда; видях Сакаи, а зад него Хироши, който тъкмо се смъкваше от гърба на стар дръглив кон.

Сакаи викна:

— Срещнах го на пътя точно пред портите на града. Беше тръгнал да ви търси! В това време!

Двамата бяха братовчеди, макар и далечни, и аз долових в гласа му гордост.

— Хироши! — викнах и той се втурна към верандата, изу подгизналите си сандали и падна на колене.

— Владетелю Отори.

Дръпнах го вътре на сухо и се взрях в него слисан.

— Чичо е мъртъв, градът се предаде на хората на Араи — рече той гневно. — Не мога да повярвам! Почти веднага след като тръгнахте, старейшините го решиха, а чичо предпочете да отнеме живота си, отколкото да се съгласи. Хората на Араи пристигнаха рано тази сутрин и старейшините веднага отстъпиха.

Макар че бях очаквал подобна вест, ударът бе жесток, още по-съкрушителен заради смъртта на Сугита, който бе подкрепял Каеде тъй предано. При все това изпитах облекчение, че се бях вслушал в инстинкта си и пътят за отстъпление към морския бряг бе все още открит. Но сега вече трябваше да тръгваме незабавно. Викнах на стражите да събудят хората.

— И ти си яздил през тоя дъжд чак дотук, за да ме уведомиш? — попитах Хироши.

— И цяла Маруяма да ви изостави, аз никога няма да ви предам! — заяви момчето. — Обещах ви да дойда; дори избрах най-стария кон в конюшнята.

— По-добре да си беше останал вкъщи. Бъдещето ми вече изглежда доста мрачно.

Сакаи каза с приглушен глас:

— И аз изпитвам срам. Мислех, че ще останат с вас.

— Не мога да ги обвинявам — рекох. — Араи разполага с много по-голяма мощ, а и винаги сме били наясно, че Маруяма не може да издържи на продължителна обсада. По-добре да се предадат сега, да пощадят хората и да спасят реколтата.

— Те смятат, че ще отстъпите към града — рече Хироши. — Повечето хора на Араи ви причакват при Асагава.

— В такъв случай може би преследвачите ни ще са по-малко — рекох. — Няма да предположат, че ще поема към крайбрежието. Ако яздим денем и нощем, можем да стигнем там до ден-два — обърнах се към Сакаи: — Няма смисъл дете като Хироши да прояви неподчинение към собствения си клан и да пожертва живота си за една загубена кауза. Върни го в Маруяма. Освобождавам него и теб от всякакви задължения към мен.

И двамата отказаха категорично да ме изоставят, а и нямаше време за спорове. Хората бяха будни и готови за път. Продължаваше да вали като из ведро, но вятърът бе поутихнал, възобновявайки надеждата ми, че бурята вече преминаваше. Беше твърде тъмно, за да се движим по-бързо от волове. Мъжете отпред носеха факли и сочеха пътя, но често дъждът ги гасеше, превръщайки пламъка в пушек. Често напредвахме слепешката.

Много са историите, в които се разказва за клана Отори, много са баладите и хрониките за подвизите им, но никой не е разпалвал въображението така, както онзи отчаян и обречен бяг през провинцията. Бяхме млади, движехме се по-бързо, отколкото човек би могъл да предположи, но и това се оказа недостатъчно. Аз винаги яздех най-отзад, подканвах хората си да бързат и не позволявах на никого да изостава. През първия ден отбихме две нападения откъм тила си, печелейки ценно време за основната част от армията, която продължаваше напред. После преследвачите ни сякаш загубиха ентусиазма си. Никой, предполагам, не е допускал, че ще упорстваме, тъй като вече бе станало ясно, че навлизаме право във вихреното лоно на бурята.

Всъщност тя предоставяше добър заслон за бягството ни, но аз си давах сметка, че засилеше ли се още, всяка надежда за отстъпление по море загиваше. На втората нощ Шън вече бе толкова изтощен, че едва имаше сили да мести нозе. Докато пристъпваше тежко, аз дремех на гърба му и понякога ми се присънваше, че мъртвите яздят редом с мен. Чух как Амано подвиква на Джиро и как момчето му отвръща с весел смях. После имах чувството, че яздим двамата с Шигеру и аз съм на гърба на Раку. Отивахме към крепостта в Хаги както в деня на осиновяването ми. Видях в тълпата врага на Шигеру — едноръкия Андо — и чух предателските гласове на владетелите Отори. Обърнах глава, за да извикам на Шигеру, да го предупредя за опасността, и го видях така, както го бях видял за последен път жив на речния бряг при Инуяма. Очите му бяха потъмнели от болка, а от устата му бликаше кръв.

— У тебе ли е Джато? — попита ме той също както в онази нощ.

Стреснах се и се събудих. Бях толкова мокър, че се почувствах като речен дух, който диша вода вместо въздух. Пред мен воините се движеха като призраци. Но вече долавях грохота на прибоя и когато зората настъпи, откри пред нас бруленото от мощен вятър крайбрежие.

Всички околни острови бяха обвити в тежката пелена на дъжда и с всеки миг вятърът ставаше все по-силен. Виеше като изтерзан демон, когато стигнахме до крайбрежните скали, където Хаджиме ми бе устроил засада. Два бора бяха изскубнати и лежаха напряко на пътя. Трябваше да ги преместим, за да минем с конете.

После избързах към челото и поведох хората към светилището Кате Джинджа. Една от постройките бе останала без покрив, а вятърът разхвърляше слама из градината. Но конят на Макото бе завързан във вътрешността на онова, което бе останало от постройката, с гръб към вятъра и сведена глава редом с някакъв друг жребец, който ми беше непознат. Самият Макото бе в главната постройка заедно с Рьома.

Още преди да ми кажат каквото и да било, вече знаех, че няма надежда. Всъщност бях удивен, че Макото изобщо бе успял да стигне дотук. А че бе намерил Рьома, ми изглеждаше като чудо. Прегърнах и двамата с огромна благодарност за верността им. Разбрах по-късно, че Рьома бе получил заповед от Фумио да дойде тук и да ме чака със съобщението, че те ще ме посрещнат веднага щом времето се оправи.

Не бяхме претърпели поражение поради липса на предвидливост, смелост или издръжливост. Накрая бяхме победени от времето, от огромната сила на природата, от самата съдба.

— И Джо-Ан е тук — рече Макото. — Взел е един от оцелелите коне и ме е последвал.

Почти не се бях сещал за Джо-Ан по време на бягството ни към крайбрежната ивица, но не бях учуден, че го заварих там. Сякаш бях очаквал да се появи отново по онзи почти свръхестествен начин, по който бе влязъл в живота ми. Но в момента не исках да разговарям с него. Бях твърде изморен да мисля за друго освен за това, как да събера хората в постройките на светилището, да осигуря подслон за конете, доколкото бе възможно, и да опазя каквото бе останало от подгизналите ни провизии. След това вече нямаше какво друго да сторим, освен да чакаме тайфунът да премине.

Отне два дни. Събудих се през нощта на втория и осъзнах, че някаква внезапна тишина ме е изтръгнала от съня. Вятърът бе спрял и макар че стрехите продължаваха да капят, вече не валеше. Навсякъде около мен мъжете спяха като мъртви. Станах и излязох навън. Звездите бяха ярки като фенери, а въздухът — чист и студен. Отидох да видя конете. Стражите ме поздравиха с приглушени гласове.

— Времето се оправи — каза единият ведро, но аз знаех, че за нас вече бе твърде късно.

Влязох в старото гробище. Джо-Ан се появи като призрак в опустошената градина. Взря се в лицето ми.

— Добре ли сте, господарю?

— Трябва да реша дали да постъпя като воин или не — рекох.

— Трябва да благодарите на Бог — отвърна той. — Сега, след като загубената битка вече е зад гърба ви, в останалите две ви чака победа.

Бях казал същото на Макото, но това бе, преди вятърът и дъждът да ме провалят.

— Един истински воин сега би си разпорил корема — рекох, разсъждавайки на глас.

— Вашият живот не ви принадлежи, за да решавате да си го отнемете. Бог все още има свой план за вас.

— Ако не се самоубия, ще трябва да се предам на Араи. Той е по петите ми и няма никакъв начин Терада да стигнат до нас преди него… — нощният въздух бе прекрасен. Долових приглушения шепот на криле на кукумявка, а откъм старото езеро изквака жаба. Грохотът на вълните върху каменистия бряг постепенно стихваше. — Какво ще правиш, Джо-Ан? Ще се върнеш ли в Маруяма?

Тревожех се как щяха се отнесат с низвергнатите, когато вече нямаше да съм край тях да ги закрилям. Сега, когато цялата провинция бе обхваната от безредици, те щяха да бъдат по-уязвими от всякога, превърнати в изкупителна жертва, отхвърлени от селяните, преследвани от воините.

Той каза:

— Чувствам се много близо до Бог. Мисля, че скоро ще ме повика при себе си.

Не знаех какво да отговоря на това. Той продължи:

— Вие отървахте брат ми от страданията му в Ямагата. Ако се стигне дотам, ще сторите ли същото и за мен?

— Не говори такива неща — отвърнах. — Ти ми спаси живота; как можеш да искаш от мен да отнема твоя?

— Ще го сторите ли? Не се страхувам от смъртта, но болката ме ужасява.

— Върни се в Маруяма — подканих го. — Вземи коня, с който си дошъл. Избягвай междуградските пътища. Ще пратя да те повикат, ако ми е възможно. Но знаеш, че Араи най-вероятно ще ме убие. Едва ли ще се срещнем отново — той посрещна думите ми с обичайната си лека усмивка. Добавих: — Благодаря ти за всичко, което стори за мен.

— Всичко, което се случи между нас, е част от Божия план. Трябва да благодарите Нему.

Придружих го до мястото, където бяха завързани конете, и говорих със стражите. Те проследиха изумено как разхлабих въжето на жребеца и Джо-Ан се качи на гърба му.

След като той пое в тръс и потъна в мрака, си легнах отново, но не заспах. Мислех за Каеде и колко много я обичам. Размишлявах за невероятния си живот. Бях доволен от начина, по който го бях изживял, въпреки всичките си грешки. Не съжалявах за нищо друго освен за починалите преди мен. Зората настъпи по-ярка и съвършена от всички, които бях виждал. Измих се, доколкото можах, сресах косите си и когато разбитата ми армия се събуди, им наредих да сторят същото. Викнах Рьома, благодарих му за служенето и го помолих да изчака, докато чуе за моята смърт, след което да отнесе вестта на Фумио. После събрах всичките си хора и им казах следното:

— Възнамерявам да се предам на владетеля Араи. В замяна разчитам той да ви пощади живота и да ви приеме на служба. Благодаря ви за предаността. Никой не е получил такава вярна служба като мен.

Наредих им да изчакат в светилището под командването на своите капитани и помолих Макото, Сакаи и Хироши да дойдат с мен. Макото носеше флага на Отори, а Сакаи — на Маруяма. И двете знамена бяха прокъсани и опръскани с кал. Конете бяха схванати и бавни, но докато яздехме, слънцето изгря и ги постопли. Над нас прелетя низ диви патици, а откъм гората прозвуча зов на елен. Отвъд водната повърхност виждахме облаците над Ошима; иначе небето бе ясна и чиста синева.

Минахме покрай повалени борове. Бурята бе изровила пътя около тях и бе подкопала скалата, където бе стоял Хаджиме. Малко свлачище бе насъбрало камъни от близкия рид и докато конете си проправяха път между тях, аз си помислих за младия борец. Ако стрелата му бе улучила целта си, Джиро щеше да е още жив… както и много други. Помислих си за тялото на Хаджиме, оставено непогребано недалеч от там… той скоро щеше да постигне своето отмъщение.

Не бяхме изминали много път, когато чух пред нас бърз тропот на копита. Вдигнах ръка и четиримата спряхме. Конниците пристигнаха в тръс, някъде около стотина. Най-отпред вървяха двама знаменосци с герба на Араи. Щом ни видяха на пътя, тутакси заковаха намясто.

Техният предводител препусна напред. Носеше пълни бойни доспехи и изкусно изработен шлем, украсен с полумесец.

Бях признателен за топлото слънце, тъй като вече не ми беше студено и можех да говоря твърдо.

— Аз съм Отори Такео. Това е Сугита Хироши, племенник на владетеля Сугита от Маруяма. Моля ви да пощадите живота му и да го върнете невредим на неговия клан. Сакаи Масаки е негов братовчед и ще го съпроводи до дома му.

Хироши не промълви нито дума. Гордеех се с него.

Предводителят им сведе леко глава, което възприех като израз на съгласие.

— Аз съм Акита Цутому — рече той. — Имам заповед да отведа владетеля Отори при владетеля Араи. Той желае да говори с вас.

— Готов съм да се предам на владетеля Араи — рекох, — при условие че пощади живота на хората ми и ги приеме да му служат.

— Те могат да ви придружат, ако дойдат с мир.

— Изпратете неколцина от хората си с Кубо Макото — предложих аз. — Той ще им каже да се предадат без съпротива. Къде се намира владетелят Араи?

— Недалеч от тук. Изчакахме в Шухо тайфунът да отмине.

Макото тръгна с по-голямата част от воините на Араи, а Сакаи, Хироши и аз продължихме да яздим мълчаливо, съпровождани от Акита.

Осма глава

Пролетта бе преминала в лято; засаждането бе приключило. Проливните дъждове започнаха; разсадите избуяха и потопиха нивите в искрящо зелено. Принудена от времето да си седи вкъщи, Шизука наблюдаваше как дъждът се стичаше от стрехите, докато помагаше на баба си да плете сандали и шапки от оризова слама и да се грижи за копринените буби в проветривите плевни. Понякога отиваше в сайванта за тъкане и прекарваше час-два на стана. Винаги имаше работа — шиене, багрене, консервиране, готвене — и тези обичайни задачи й действаха успокояващо. Макар и да изпитваше облекчение, че бе загърбила доскорошните си роли, и се радваше, че е със семейството и синовете си, често я обземаше странно униние. Никога не бе изпитвала страх, но сега я мъчеше безпокойство. Спеше лошо, събуждаше се от най-малкия шум, а когато заспиваше, сънуваше покойници.

Често й се явяваше бащата на Каеде, втренчил в нея незрящи очи. Отиде в светилището да дари приношения с надеждата да успокои духа му, но кошмарите продължаваха да я измъчват. Липсваше й Каеде, тъгуваше за Ишида, копнееше Кондо да се върне с новини за тях и в същото време се страхуваше от завръщането му.

Дъждовете свършиха, последвани от знойни влажни дни, типични за разгара на лятото. Пъпешите и краставиците узряха и бяха мариновани със сол и подправки. Шизука често скиташе из планината, събираше диви гъби, див пелин, с който да приготви мокса[16], срещниче, брош и други смъртоносни растения, от които Кенджи приготвяше отрова.

Наблюдаваше синовете си и останалите деца по време на тренировки, удивена от дарбите на Племето, които се събуждаха у тях. Момчетата възвръщаха и губеха очертания и понякога тя виждаше неясните им трепкащи форми, докато се обучаваха да използват втория си образ.

По-големият й син — Зенко, бе по-слабо надарен от брат си. Оставаше му малко повече от година до възмъжаването и талантите му трябваше да се развиват бързо. Но Шизука виждаше, че той проявява повече интерес към конете и меча — приличаше на баща си. Дали Араи щеше да пожелае да го вземе при себе си? Или щеше да продължава да закриля своя законен наследник, отстранявайки незаконните?

Зенко я тревожеше повече от Таку. Вече беше очевидно, че Таку щеше да придобие изкусни умения; щеше да остане с Племето и да постигне висок ранг. Кенджи нямаше синове и един ден Таку можеше дори да стане учител на фамилията Муто. Талантите му бяха преждевременно развити — възможността да става невидим му бе вродена, а и слухът му бе остър; с началото на пубертета можеше дори да стане като на Такео. Имаше гъвкави нозе като нейните, можеше да се сгъне в най-тясно пространство и да стои скрит часове наред. Той обичаше да прави номера на прислужниците, като се спотайваше в някоя празна бъчва или бамбукова кошница и изскачаше внезапно, за да ги изплаши, също като палавото куче ракун[17].

Тя се улавяше, че сравнява малкия си син с Такео. Ако братовчед й бе получил същото възпитание, ако Кикута бяха научили за него още при раждането му, той щеше да е един от Племето също като децата й, като самата нея — безпощаден, покорен, незадаващ въпроси…

„Само че, помисли си тя, аз имам въпроси. Дори вече не съм покорна. А какво стана с моята безпощадност? Никога няма да убия Такео, нито ще сторя нещо, с което да навредя на Каеде. Те не могат да ме накарат. Бях пратена да й служа, но тя спечели любовта ми. Предоставих й безпрекословната си вярност и няма да се отрека от нея. Казах й в Инуяма, че дори жените могат да отстояват достойнството си.“

Мислите й за пореден път се устремиха към Ишида и тя се запита дали нежността и състраданието са заразни и дали не ги бе прихванала от него. После се замисли за другата голяма тайна, която бе скътала дълбоко в себе си. Къде й беше покорността тогава?

Празникът на небесната тъкачка[18] се падна в една дъждовна нощ. Децата се разтревожиха, а Шизука го възприе като зла поличба и потиснатостта й се засили.

От време на време пристигаха пратеници от Ямагата и отвъд. Те донесоха вестта за сватбата на Такео с Каеде, за бягството им от Тераяма, за моста на низвергнатите и за победата над Джин-Емон. Прислужниците се дивяха на тази история, която им се стори подобна на древна легенда, и даже съчиниха песни за нея. Кенджи и Шизука обсъждаха въпросните събития посред нощ, и двамата раздирани от една и съща смесица от тревога и неволно възхищение. После младоженците и тяхната армия се преместиха в Маруяма и вестите за тях оредяха, макар че понякога пристигаха новини за действията, които Такео бе предприел срещу Племето.

— Изглежда, се е научил на безпощадност — отбеляза пред нея чичо й, но без повече да го обсъждат.

Кенджи си имаше други грижи. Той не бе разговарял повече с Юки, но когато мина седмият месец, а от нея все още нямаше вест, всички в къщата навлязоха в период на очакване. Тревожеха се за това дете — първото внуче на учителя Муто, — за което претендираха Кикута и което щеше да бъде отгледано от тях.

Един следобед, точно преди празника на мъртвите, Шизука пое нагоре към водопада. Беше адска жега, без никакъв вятър и тя седна край него и потопи нозе в хладната му вода. Малкият водопад белееше на фона на сивите скали, а пръските сияеха в многоцветна дъга. В кедрите лениво жужаха цикади и опъваха нервите й. През монотонния им звук чу да се приближава по-малкият й син, но не се издаде. В последния момент, точно когато той вече се готвеше да я стресне, тя се пресегна, сграбчи го за краката и го дръпна в скута си.

— Ти си ме чула! — възкликна той разочарован.

— Ами че ти вдигаше повече шум от диво прасе.

— Не е вярно!

— Може би имам нещо от слуха на Кикута — подразни го тя.

— Аз го имам!

— Знам и ми се струва, че с възрастта ти ще се засилва — тя отвори дланта му и проследи линията, която я пресичаше. — Двамата с теб имаме еднакви ръце.

— Като на Такео — рече той гордо.

— А ти какво знаеш за Такео? — попита тя с усмивка.

— И той е Кикута. Чичо Кенджи ни разказа за него как можел да прави неща, които никой друг не може, макар че бил невъзможен ученик — той млъкна за момент и после довърши тихо: — Ще ми се да не се налагаше да го убиваме.

— Ти откъде знаеш за това? Чичо ли ти го каза?

— Чух го. Чувам доста неща. Хората не знаят, че съм там.

— Пратиха те да ме намериш ли? — попита тя, отбелязвайки си мислено да не споделя никакви тайни в дома на баба си и дядо си, преди да провери къде е синът й.

— Не точно. Никой не ми е казал да идвам, но според мен трябва да се прибереш.

— Какво се е случило?

— Леля Сейко дойде. Много е нещастна. А чичо… — той млъкна и се взря в нея. — Никога не съм го виждал такъв.

„Юки“, бе първата й мисъл. Стана бързо и нахлузи сандалите си. Сърцето й блъскаше в гърдите, устата й пресъхна. Щом леля й бе дошла, можеше да бъде само лоша вест… най-лошата.

Страховете й се потвърдиха от траурната плащаница, която сякаш бе обгърнала цялото село. Лицата на стражите бяха пребледнели, нямаше нито смях, нито закачки. Тя не се спря, за да ги разпита, а побърза към къщата на баба си и дядо си. Жените от селото вече се бяха събрали, оставяйки огнищата незапалени и вечерята несготвена. Проправи си път между тях, а те й шепнеха думи на съчувствие и й изказваха съболезнованията си. Вътре леля й — жената на Кенджи — бе коленичила на пода до баба й, заобиколена от останалите жени в къщата. Лицето й бе скръбно, очите — червени, а тялото й се тресеше от неутешими ридания.

— Лельо! — Шизука коленичи пред нея и се поклони дълбоко. — Какво се е случило?

Сейко хвана ръката й и я стисна силно, но не можа да промълви нито дума.

— Юки е мъртва — рече баба й глухо.

— А бебето?

— Бебето е добре… момченце.

— Много съжалявам — рече Шизука. — Раждането ли…

Леля й се разтресе в още по-силни ридания.

— Не е било при раждането — поясни възрастната жена, прегърна Сейко и я залюля като малко дете.

— Къде е чичо?

— В другата стая, с баща си. Иди при него. Може да успееш да го утешиш.

Шизука стана и тихо отиде в другата стая, усещайки как очите й парят от едва сдържани сълзи. Кенджи седеше неподвижно до баща си в сумрачната стая. Всички капаци на прозорците бяха затворени и вътре беше душно. По лицето на стареца се търкаляха сълзи; от време на време той ги избърсваше с ръкав, но очите на чичо й бяха сухи.

— Чичо — прошепна тя.

Известно време той не помръдна. Тя коленичи безмълвно. После той обърна глава към нея и я погледна.

— Шизука — рече. Очите му заблестяха от нахлулите в тях сълзи, които обаче не потекоха. — Съпругата ми е тук; видя ли я?

Тя кимна.

— Дъщеря ни е мъртва.

— Ужасна вест — каза тя. — Много съжалявам за загубата ви — думите изглеждаха безсмислени и ненужни.

Той не каза нищо повече. Накрая тя събра смелост да попита:

— Как е станало?

— Кикута са я убили. Накарали са я да погълне отрова — той говореше така, сякаш не вярваше на собствените си думи.

И Шизука отказваше да повярва на това, което бе чула. Въпреки горещината усети, че я пронизва неистов студ.

— Защо? Как са могли да сторят такова нещо?

— Не са й вярвали, че ще опази детето от Такео или че ще го възпита в достатъчно омраза към баща му.

Бе решила, че нищо свързано с Племето вече не може да я стъписа, но при това разкритие сърцето й почти спря и гласът й секна.

— Кой знае, може освен това да са искали да накажат мен — каза той. — Жена ми смята, че вината е моя — че не съм тръгнал лично да преследвам Такео, че не съм знаел нищо за архива на Шигеру, че съм разглезил Юки още докато беше малка.

— Не говори за тези неща сега — спря го тя. — Не бива да се обвиняваш.

Той се бе втренчил в далечината. Тя се питаше какво ли вижда.

— Не трябваше да я убиват — каза. — Никога няма да им го простя — гласът му секна и макар че лицето му бе застинало, сълзите му рукнаха.

Празникът на мъртвите бе отбелязан с необичайна тържественост и скръб. В планинските светилища бе оставена храна, а по върховете бяха запалени огньове, за да осветяват обратния път към света на мъртвите. При все това покойниците, изглежда, нямаха желание да се върнат. Искаха да останат при живите и да им напомнят отново и отново за начина, по който бяха напуснали този свят, и за потребността си от разкаяние и отмъщение.

Кенджи и съпругата му се оказаха неспособни да си предоставят взаимна утеха, да останат един до друг в скръбта си. Всеки обвиняваше другия за гибелта на Юки. Шизука прекара много часове с всеки от тях, без да успее да ги утеши с друго освен с присъствието си. Баба й вареше успокоителни чайове за Сейко и жената спеше дълго и често, но Кенджи не желаеше да приеме нищо, което да притъпи болката му, и Шизука често оставаше с него до късно през нощта, слушайки го да й говори за дъщеря си.

— Отгледах я като син — каза той една нощ. — Беше толкова надарена. И безстрашна. Жена ми смята, че съм й предоставил твърде голяма свобода. Обвинява ме, че съм се отнасял с нея като с момче. Юки стана прекалено независима; смяташе, че може да се справи с всичко. И накрая я убиха, защото беше жена — след миг добави: — Може би единствената жена, която някога съм обичал истински — в неочакван израз на обич се пресегна и докосна ръката на Шизука. — Прости ми. Разбира се, че съм много привързан и към теб.

— Както и аз към теб. Ще ми се да можех да облекча мъката ти.

— Нищо не може да я облекчи. Никога няма да я превъзмогна. Трябва или да последвам дъщеря си в смъртта, или да живея със скръбта си, както всички. А междувременно… — той въздъхна дълбоко.

Останалите обитатели на къщата вече си бяха легнали. Беше малко по-хладно и преградите останаха отворени, за да улавят лекия ветрец, който от време на време полъхваше от планината. Отстрани до Кенджи гореше една-единствена лампа. Шизука се приближи леко, за да може да вижда поне част от лицето му.

— Какво? — подкани го тя.

Той, изглежда, беше решил да смени темата.

— Пожертвах Шигеру, като го предадох на Кикута в името на съюза. Сега те ми отнеха и дъщерята — и отново млъкна.

— Какво възнамеряваш да правиш?

— Момчето е мой внук… единственият, когото ще имам. Трудно ми е да приема, че е безвъзвратно загубен за клана Муто. Предполагам, че и баща му ще прояви някакъв интерес към него, доколкото познавам Такео. Казах вече, че няма да се опитвам да убивам Такео; това отчасти е причината, поради която се крия тук цяло лято. Сега ще отида по-далеч: искам фамилията Муто да постигне споразумение с Такео, да сключи примирие с него.

— И да тръгнем срещу Кикута?

— Никога повече няма да действам в съюз с тях. Ако Такео може да ги унищожи, ще направя всичко, което е по силите ми, за да му помогна.

Тя видя нещо в изражението му и разбра, че той се надява Такео да му предостави отмъщението, за което жадуваше.

— Решил си да унищожиш Племето — прошепна тя.

— Ние вече се самоунищожаваме — каза той мрачно. — Освен това всичко около нас се променя. Мисля, че се намираме в края на една ера. Когато тази война приключи, победителят ще управлява Трите провинции. Такео иска да получи наследството си и да накаже чичовците на Шигеру, но който и да оглави клана Отори, ще трябва да се сражава с Араи — Отори или ще победят, или ще бъдат разбити и напълно унищожени, тъй като няма да настъпи мир, докато те едва се удържат на границата.

— Изглежда, Кикута подкрепят владетелите Отори против Такео?

— Да, чух, че лично Котаро е пристигнал в Хаги. Мисля, че в края на краищата Араи няма да постигне успех срещу клана Отори. Те имат известни законни основания да претендират за Трите провинции по силата на потомствената си връзка с двора на императора. Джато — мечът на Шигеру — е бил изкован и дарен в знак на признание на това още преди стотици години — той замълча и устните му се изкривиха в лека усмивка. — Но мечът намери Такео. Не отиде при Шоичи или при Масахиро — обърна се към нея и се усмихна още по-широко. — Ще ти разкажа една история. Може и да знаеш, че се запознах с Шигеру по време на битката при Яегахара. Бях двайсет и пет годишен, а той — сигурно на деветнайсет. Работех като шпионин и таен пратеник на Ногучи, които тогава бяха съюзници на Отори. Вече знаех, че по време на битката ще преминат на противниковата страна и ще застанат срещу доскорошните си съюзници, предоставяйки победата на Ийда и причинявайки смъртта на хиляди. Винаги съм се пазел от оценки в нашия занаят, но дълбочината на това предателство предизвика любопитството ми. Има нещо отвратително в осъществяването на един подобен акт и аз обичам да го наблюдавам. Исках да видя лицето на Отори Шигемори, когато Ногучи се обърнеха срещу тях. Така че с този доста низък мотив се озовах в разгара на битката. Повечето време бях невидим. Трябва да заявя, че има нещо изключително вълнуващо да се намираш в центъра на едно сражение, при това неуловим за сетивата на другите. Съзрях Шигемори; зърнах изражението на лицето му в мига, когато осъзна, че всичко е загубено. Видях го да рухва. Мечът му, който бе добре известен и мнозина желаеха, излетя от ръката му в момента на смъртта му и падна в краката ми. Аз го вдигнах. Той сякаш залепна в дланта ми, все още топъл от ръката на своя господар. Каза ми, че трябва да го пазя и да открия истинския му собственик.

— Проговорил ти е?

— Само така мога да опиша усещането. След като Шигемори умря, Отори изпаднаха в безумно отчаяние. Битката се вихреше още няколко часа, които аз прекарах в дирене на Шигеру. Познах го — бях го виждал веднъж, няколко години по-рано, докато тренираше в планината с Мацуда. Но отидох при него едва когато сражението свърши. Хората на Ийда вече го диреха навсякъде. Ако го обявяха за убит в сражението, това щеше да е удобно за всички.

Открих го до малък извор. Беше сам и се готвеше да отнеме собствения си живот. Тъкмо отмиваше кръвта от лицето и ръцете си и парфюмираше косите и брадата си. Беше смъкнал шлема си и бе разхлабил бронята си. Изглеждаше толкова спокоен, все едно се канеше да се окъпе в извора. Мечът ми каза: „Това е моят господар“; тогава аз извиках: „Владетелю Отори!“ И когато Шигеру се обърна, му позволих да ме види и му подадох меча. „Джато“, възкликна той развълнувано, пое го с две ръце и се поклони дълбоко. После се взря в острието, отмести поглед към мен и, изглежда, излезе от транса, в който се намираше. Казах му нещо в смисъл: „Не се самоубивайте“ и после мечът заговори чрез мен: „Живейте и отмъстете.“ Тогава той се усмихна и скочи на крака, стиснал оръжието в ръка. Помогнах му да се измъкне и го отведох в къщата на майка му в Хаги. Когато стигнахме там, вече се бяхме сприятелили.

— Често съм се питала как сте се запознали… — рече Шизука. — Значи ти си спасил живота му.

— Не аз, а Джато. Това е начинът, по който мечът преминава от ръка в ръка. Такео го притежава, защото Юки му го даде в Инуяма. И заради непокорството й оттогава Кикута започнаха да се съмняват в нея.

— Колко странни са пътищата на съдбата — рече тихо Шизука.

— Да, съществува някаква връзка между всички нас, на която не можем да противостоим. Чувствам, че трябва да действаме заедно с него, и то най-вече защото Джато избра Такео чрез моята дъщеря. Освен това така ще мога да изпълня обещанието си никога да не му вредя и вероятно отчасти да изкупя вината си заради ролята, която изиграх в смъртта на Шигеру — той замълча за момент и после добави с глух глас: — Представям си израза на лицето му, когато двамата с Такео не се върнахме в Инуяма онази нощ, и това изражение ми се явява насън.

Няколко мига и двамата останаха безмълвни. Внезапна светкавица озари стаята и Шизука чу как в планината изтрещя гръмотевица. Кенджи довърши:

— Надявам се, че кръвта ти на Кикута няма да те отдели от нас.

— Не, решението ти ми носи облекчение, защото означава, че мога да остана вярна на Каеде. Съжалявам, но никога не бих сторила нещо, което би могло да навреди на когото и да е от двамата.

Признанието й го накара да се усмихне.

— Винаги съм си го мислел. Не само заради обичта ти към Каеде… наясно съм с това, колко силни бяха чувствата ти към Шигеру и към владетелката Маруяма, както и с ролята, която изигра в съюза с Араи — Кенджи я гледаше изпитателно. — Шизука, ти не изглеждаше истински изненадана, когато ти казах за архива на Шигеру. От известно време се опитвам да определя кой може да е бил неговият информатор в Племето.

Тя се разтрепери против волята си. Нейното непокорство… предателство, ако трябваше да бъде наречено подобаващо… предстоеше да бъде разкрито. Не можеше дори да си представи какво щеше да й стори Племето.

— Ти си била, нали? — продължи Кенджи.

— Чичо… — започна тя.

— Не се тревожи — побърза да я успокои той. — Никога няма да говоря за това с друг човек. Но искам да разбера защо.

— Беше след Яегахара — рече тя. — Както знаеш, аз предоставих информацията на Ийда, че Шигеру търси съюз със Сейшуу. Шигеру се бе доверил на Араи и аз предадох информацията нататък. Причината Тохан да постигнат своя триумф бях аз, заради мен десет хиляди загинаха на бойното поле и после още неясно колко — от изтезания и глад. Наблюдавах Шигеру през следващите няколко години и бях обзета от възхищение заради неговото търпение и сила на духа. Струваше ми се единственият добър човек, когото бях срещала някога, а главната роля в неговото поражение бе моя. Затова реших да му помогна, като своеобразно обезщетение. Той ми задаваше много въпроси за Племето и аз му разказах всичко, което можах. Не беше трудно да го запазя в тайна — обучена съм за това — млъкна за момент и после добави: — Опасявах се, че ще се разгневиш.

Той поклати глава.

— Би трябвало, предполагам. Ако бях разбрал по-рано, щях да издам заповед за твоето наказание и смърт — той я наблюдаваше с възхищение. — Наистина си надарена с безстрашието на Кикута. Всъщност аз съм доволен, че си сторила онова, което си сторила. Помогнала си на Шигеру, а сега това наследство закриля Такео и може дори да представлява обезщетение за собственото ми предателство!

— Ще заминеш ли при Такео?

— Надявах се на малко повече вести. Кондо трябва да се върне скоро. Иначе, да, ще отида в Маруяма.

— Проводи пратеник. Нека ида аз. Твърде опасно е да отидеш лично. Но дали Такео ще се довери на някого от Племето?

— Може би ще отидем двамата. И ще вземем синовете ти.

Шизука впери поглед в него. Край главата й бръмчеше комар, но тя не махна с ръка да го прогони.

— Момчетата ще бъдат нашата гаранция пред него — рече Кенджи тихо.

Отново проблесна светкавица; този път гръмотевицата отекна по-близо. Внезапно плисна дъжд. Рукна от стрехите и откъм градината се разнесе мирис на мокра пръст.

Бурята вилня над селото в продължение на три-четири дни. Преди завръщането на Кондо пристигна друго съобщение от някакво момиче от фамилията Муто, което работеше в резиденцията на владетеля Фудживара на юг. Беше кратко и тревожно, без да съдържа подробностите, които те искаха да знаят, написано набързо и явно под заплахата на някаква опасност, и гласеше само че Ширакава Каеде се намира в къщата и е омъжена за владетеля Фудживара.

— Какво са й сторили този път? — възкликна Кенджи, когото гневът бе извадил от унинието на скръбта.

— От самото начало знаехме, че бракът й с Такео няма да бъде приет радушно — рече Шизука. — Предполагам, че Фудживара и Араи са уредили това помежду си. Владетелят Фудживара искаше да се ожени за нея още преди заминаването й през пролетта. Опасявам се, че аз я подтикнах да се сближи с него — представи си Каеде затворена в разкошната резиденция, спомни си жестокостта на благородника и й се прииска да бе действала другояче. — Не знам какво е станало с мен — каза тя на чичо си. — Преди време бях безразлична към всички тези неща. Сега установявам, че ме вълнуват дълбоко; изпитвам възмущение и ужас и съм преизпълнена със състрадание и към двамата.

— Още щом я видях за първи път, бях затрогнат от тежката участ на владетелката Ширакава — отвърна той. — Едва ли е възможно точно сега човек да не я жали дори повече.

— Как ли ще постъпи Такео? — запита се Шизука на глас.

— Ще започне война — предрече Кенджи. — И почти със сигурност ще бъде победен. Може да се окаже, че е твърде късно да сключим мир с него.

Шизука видя как скръбта отново обгърна чичо й. Страхуваше се, че той наистина щеше да последва дъщеря си в смъртта, и се постара да не го оставя сам.

Мина още седмица преди Кондо най-после да се върне. Времето се бе оправило и Шизука бе отишла в светилището да се помоли отново на божеството на войната да закриля Такео. Тя се поклони на изображението, стана и плесна три пъти с ръце, молейки се освен това, макар и без особена надежда, Каеде да бъде спасена. Когато се обърна, за да си тръгне, пред нея сияещ изникна Таку, току-що излязъл от състояние на невидимост.

— Ха! — извика той победоносно. — Този път не ме усети.

Тя бе удивена, защото нито го бе чула, нито бе различила очертанията му.

— Браво!

Таку се усмихна доволен.

— Кондо Киичи се върна. Чака те. Чичо иска да чуеш какви вести е донесъл.

— Гледай да не ги чуеш и ти — подразни го тя.

— Аз обичам да чувам разни неща — отвърна той. — Харесва ми да знам тайните на всички.

Хукна пред нея нагоре по прашната уличка, като ставаше невидим всеки път, когато преминаваше от слънце на сянка. „За него всичко това е просто игра, помисли си тя, както навремето беше за мен. Но в един момент миналата година вече не беше така. Защо? Какво стана с мен? Дали не е, защото познах страха? Страха да не загубя хората, които обичам?“

Кондо седеше с чичо й в главната стая на къщата. Тя коленичи пред тях и поздрави мъжа, който преди два месеца бе заявил желанието си да се ожени за нея. Виждайки го отново, вече знаеше, че не го иска. Щеше да намери някакво извинение, да се оправдае с лошо здраве. Лицето му бе отслабнало и измъчено, макар че поздравът му бе сърдечен.

— Съжалявам, че се забавих толкова — каза той. — В един момент вече смятах, че изобщо няма да се върна. Още щом пристигнах в Инуяма, бях задържан. Неуспешното нападение срещу теб бе докладвано на Араи и аз бях разпознат от хората, които дойдоха с нас в Ширакава. Очаквах да бъда екзекутиран. Но после се случи трагедия — избухна епидемия от едра шарка. Синът на Араи почина. Когато траурният период приключи, той прати да ме повикат и ме разпита подробно за теб.

— Сега отново проявява интерес към синовете ти — отбеляза Кенджи.

— Заяви, че ми бил длъжник, тъй като съм ти спасил живота. Пожела да се върна на служба при него и предложи да ми признае статута на воин по майчина линия и да ми дава възнаграждение.

Шизука погледна към чичо си, но Кенджи не каза нищо. Кондо продължи:

— Аз приех. Надявам се, че съм постъпил правилно. Разбира се, това ме устройва, след като понастоящем нямам господар, но ако фамилията Муто възразява…

— Можеш да ни бъдеш от полза там — рече Кенджи.

— Владетелят Араи сметна, че знам къде се намираш, и ме помоли да ти предам съобщението, че иска да види синовете си и теб, за да обсъдите формалностите по осиновяването им.

— Иска ли и възстановяване на връзката ни? — попита Шизука.

— Държи да се преместиш в Инуяма като майка на момчетата — не каза направо „и като негова любовница“, но Шизука схвана скрития смисъл.

Докато говореше, Кондо не прояви ни най-малък признак за гняв или ревност, но за момент върху лицето му се мярна иронично изражение. Разбира се, ако уредеше положението си в класата на воините, той можеше да сключи изгоден брак. Бе поискал брак с нея само докато все още нямаше господар.

Шизука не можеше да определи дали явният му прагматизъм по-скоро я ядосваше, или забавляваше. Нямаше намерение да прати синовете си на Араи или отново да дели с него ложе, нито да се омъжи за Кондо. Силно се надяваше Кенджи да не й нареди да стори което и да е от тях.

— Всички тези възможности трябва да се обмислят внимателно — отбеляза чичо й.

— Да, разбира се — отвърна Кондо. — Във всеки случай положението се усложни заради офанзивата срещу Отори Такео.

— Надявахме се да получим вести за него — измърмори Кенджи.

— Араи бил вбесен от брака. Незабавно го обявил за недействителен и пратил голяма войскова част при Фудживара. По-късно през лятото самият той се преместил в Кумамото, достатъчно близо, за да нанесе удар върху Маруяма. Последното, което научих, беше, че владетелката Ширакава се намирала в резиденцията на владетеля Фудживара и била омъжена за него. Била изолирана, на практика живеела като в затвор — той изсумтя шумно и отметна глава назад. — Зная, че Фудживара се смяташе сгоден за нея, но не биваше да действа по този начин. Наредил да му я доведат със сила; неколцина от хората й били убити, между тях и Амано Тензо, което е голяма загуба. Не беше нужно да постъпва така. Аи и Хана са заложници в Инуяма. Можеше да се преговаря и да не се стига до кръвопролитие…

Сърцето на Шизука се жегна от жалост към двете момичета.

— Ти видя ли ги там?

— Не, не беше позволено — той изглеждаше искрено разгневен заради Каеде и Шизука си спомни необичайната му привързаност към нея.

— А Такео? — попита тя.

— Изглежда, Такео е тръгнал срещу Фудживара и се е натъкнал на армията на Араи. Бил е принуден да отстъпи. Оттам нататък всичко е твърде неясно. В Западната провинция имаше силен и твърде ранен тайфун. Връхлетял е двете армии близо до крайбрежието. Никой още не знае какъв е изходът.

— Ако Араи победи Такео, какво ще стори с него? — попита Шизука.

— Това се питат всички! Някои казват, че ще го екзекутира, а други — че няма да смее заради репутацията на Такео. Трети пък твърдят, че ще сключи съюз с него срещу Отори в Хаги.

— Близо до крайбрежието ли? — попита Кенджи. — Коя част по-точно?

— Недалеч от някакво градче — Шухо, струва ми се. Аз самият не познавам областта.

— Шухо ли? — повтори Кенджи. — Никога не съм бил там, но казват, че има красиво естествено езеро, което винаги съм искал да посетя. Отдавна не съм пътувал. Времето е великолепно за целта. По-добре ще е вие двамата да дойдете с мен.

Звучеше непринудено, но Шизука долови припряността му.

— Ами момчетата? — попита тя.

— Ще ги вземем с нас; за тях ще е полезен опит, а може дори да ни потрябват уменията на Таку — Кенджи се изправи. — Трябва да тръгнем незабавно. Ще си изберем коне в Ямагата.

— Какъв ви е планът? — попита Кондо. — Ако ми позволите да попитам, възнамерявате ли да се погрижите Такео да бъде премахнат?

— Не точно. Ще ти обясня по пътя — щом Кондо се поклони и напусна стаята, Кенджи каза тихо на Шизука: — Може и да успеем да стигнем навреме да му спасим живота.

Девета глава

Никой не говореше, докато яздехме, но отношението на Акита и воините му изглеждаше вежливо и почтително. Надявах се да съм спасил хората си и Хироши, но не очаквах собственият ми живот да бъде пощаден. Бях благодарен на Араи за това, че бе наредил да се отнасят с мен като с владетел от клана Отори — един от собствената му класа — и че не ме подложи на унижение, но си мислех, че или ще заповяда да бъда екзекутиран, или ще ми предостави възможността сам да си отнема живота. Въпреки възпитанието от детството ми, въпреки словата на Джо-Ан и обещанието ми към Каеде, знаех, че нямаше да имам друг избор, освен да се подчиня.

Тайфунът бе прочистил въздуха от влажността и утринта бе ясна и чиста. Мислите ми притежаваха същата яснота — Араи ме бе победил; аз се бях предал; щях да му се подчиня и да направя онова, което ми наредеше. Започнах да разбирам защо воините хранеха такова уважение към своя кодекс. Той правеше живота твърде лесен.

Думите на пророчеството изплуваха в съзнанието ми, но аз ги изтласках. Не исках нищо да ме отклонява от правилния път. Хвърлих поглед към Хироши, който яздеше до мен с изпънати рамене и високо вдигната глава. Старият кон пристъпваше невъзмутимо и от време навреме изпръхтяваше от удоволствие, наслаждавайки се на топлото слънце. Замислих се над възпитанието, което бе направило храбростта втора природа на това момче. Той знаеше по инстинкт как да се държи с достойнство; при все това съжалявах, че е толкова малък, а вече му се налага да преживее поражение и да прояви покорство пред врага.

Навсякъде около нас личаха следите на опустошението, оставени от тайфуна, който бе връхлетял крайбрежието. Къщи без покриви, огромни изкоренени дървета, пометени оризища и придошли реки, в които, притиснати от отпадъци, се носеха труповете на удавени волове, кучета и други животни. За момент изпитах тревога за земеделците в Маруяма, запитах се дали защитите, които бяхме изградили, са се оказали достатъчно здрави да предпазят нивите им, и какво щеше да стане с тях, ако Каеде и аз не бъдехме там да ги закриляме. Кому принадлежеше владението сега и кой щеше да се грижи за него? Беше мое за едно кратко лято, но аз вече скърбях, че съм го загубил. Бях вложил цялата си енергия във възстановяването му. Без съмнение членовете на Племето също щяха да се върнат и да накажат онези, които ги бяха изместили, след което щяха отново да се заемат със своя жесток занаят. И никой освен мен не можеше да ги спре.

Когато приближихме градчето Шухо, видяхме как хората на Араи претърсваха наоколо за храна. Дадох си сметка за допълнителното бреме, което тази огромна армия от хора и коне стоварваше върху земята. Всичко, което вече бе прибрано, щеше да бъде отнето, а реколтата, останала по нивята, бе унищожена от тайфуна. Надявах се селяните да притежават тайни оризища и скрити складове, защото иначе щяха да гладуват през зимата.

Градчето Шухо бе известно със своите многобройни студени извори, които образуваха езеро с блестящ син цвят. Водата му се смяташе за лековита и бе посветена на богинята на късмета. Вероятно затова мястото изглеждаше ведро и изпълнено с живот въпреки нахлулата войска и нанесените от бурята поражения. Прекрасният ден сякаш вещаеше завръщането на сполуката. Жителите вече се бяха заели да поправят и да изграждат отново, като си подхвърляха шеги и дори пееха. Ударите на чукове и стърженето на триони се носеха като жизнерадостна песен на фона на бълбукащата вода от придошлите потоци.

Намирахме се на главната улица, когато за мое удивление насред ведрата глъч чух някой да вика името ми.

— Такео! Владетелю Отори!

Гласът ми беше познат, макар че не можах да се сетя веднага кой бе притежателят му. После сладкият мирис на току-що отрязано дърво го накара да изплува в съзнанието ми — беше Широ, майсторът дърводелец от Хаги, който бе направил постройката за чаена церемония и славеевия под на Шигеру.

Обърнах глава по посока на гласа и го видях да ми маха от един покрив. Той извика отново:

— Владетелю Отори! — и песента на града бавно стихна, когато мъжете един по един взеха да оставят инструментите си и да се взират в нас.

Безмълвните им пламтящи погледи се насочваха към мен по същия начин, по който хората бяха гледали Шигеру, когато бе пристигнал на кон от Тераяма в Ямагата, вбесявайки и изпълвайки с тревога хората на Тохан, които ни съпровождаха, и по който гледаха мен, когато се намирах сред низвергнатите.

Аз гледах право напред, без да реагирам. Не исках да разгневя Акита. В края на краищата бях затворник. Но чувах как името ми се предаваше от уста на уста подобно на жужене на насекоми покрай цветен прашец.

Хироши прошепна:

— Всички познават владетеля Отори.

— Не говори — отвърнах, надявайки се хората да не бъдат наказани за поведението им. Питах се защо Широ е тук, дали са го прогонили от Средната провинция след смъртта на Шигеру и какви ли новини има от Хаги.

Араи бе разположил щаба си в малък храм на склона на хълма над града. Не беше пристигнал с цялата си армия, естествено. По-късно установих, че част от воините му все още се намираха в Инуяма, а останалите се бяха установили на лагер на половината път между Хаги и Кумамото.

Слязохме от седлата и наредих на Хироши да остане при конете и да се погрижи да бъдат нахранени. За миг той изглеждаше така, сякаш се канеше да протестира, но после сведе глава, а върху лицето му се изписа скръб.

Сакаи сложи ръка на рамото му и Хироши пое юздите на Шън. Изпитах болка, докато наблюдавах как малкият дорест кон послушно тръгва с него, отърквайки глава в ръката на Хироши. Беше спасил живота ми толкова пъти и аз не исках да се разделям с него. За първи път ме връхлетя мисълта, че може би няма да го видя повече, и тогава си дадох сметка, колко силно бе нежеланието ми да умирам. Позволих си за миг да изпитам чувството, а после издигнах своята същност на Кикута като щит около себе си, благодарен за тъмната сила на Племето, която щеше да ме крепи в тези мигове.

— Оттук — рече Акаи. — Владетелят Араи иска да ви види незабавно.

Вече чувах гласа на Араи някъде от вътрешността на храма, гневен и мощен.

В края на верандата един слуга донесе вода и аз си измих краката. Не можех да сторя кой знае какво с останалата част от себе си — бронята и дрехите ми бяха мръсни, покрити с кал и кръв. Учудих се, че Акита изглеждаше толкова спретнат след битката и преследването в дъжда, но когато ме въведе в помещението, където Араи бе събрал главните васали, видях, че всички са също толкова добре облечени и чисти.

Сред тези снажни мъже Араи бе най-снажният. Сякаш бе наедрял в сравнение с последния път, когато го бях видял в Тераяма. Победите му бяха придали тежестта на властта. Той бе изявил своята характерна решителност, завземайки управлението след смъртта на Ийда и Шигеру; беше смел, съобразителен и безпощаден, а и притежаваше качеството да кара хората около него да се чувстват обвързани и да му предоставят верността си. Недостатъците му бяха прибързаност и упорство; не беше нито гъвкав, нито търпелив, а и чувствах, че е алчен. Докато Шигеру бе преследвал властта, защото чрез нея можеше да управлява в справедливост и хармония с небето, Араи диреше властта заради самата власт.

Всичко това проблесна в съзнанието ми, когато хвърлих бърз поглед към мъжа, седнал в издигнатата част на помещението и обграден от двете страни със своите васали. Носеше изкусно изработена броня, блестяща в червено и златно, но главата му беше гола. Беше си пуснал брада и мустаци и тутакси долових мириса на парфюма им. За миг погледите ни се срещнаха, но не успях да прочета в очите му нищо друго освен гняв.

Помещението вероятно бе представлявало зала за поклонници в храма; отвъд вътрешните врати, които бяха наполовина отворени, долавях движение и шепот на монасите и свещениците, а въздухът бе наситен с мирис на тамян.

Коленичих и се прострях по очи на пода.

Настъпи продължително мълчание, нарушавано единствено от потракването на ветрилото в ръката на Араи. Чувах ускореното дишане на мъжете около себе си, ударите на сърцата им подобно на барабани, а в далечината — песента на града, който се възстановяваше. Стори ми се, че долових цвиленето на Шън откъм редиците завързани коне — нетърпеливия звук на кон, видял храна.

— Само какъв глупак си, Отори! — кресна Араи насред тишината. — Аз ти нареждам да се ожениш, ти отказваш. Изчезваш за месеци, зарязвайки наследството си. Появяваш се отново и имаш дързостта да се ожениш за моя повереница, без да си поискал разрешението ми. Смееш да нападаш един благородник — владетеля Фудживара. Всичко това можеше да се избегне. Можехме да бъдем съюзници! — известно време продължи в същия дух, подчертавайки всяко изречение с пляскане на ветрилото в дланта си, все едно му се искаше да ме заудря по главата. Но гневът му не ме докосна отчасти защото се бях загърнал в мрак, отчасти защото чувствах, че е привиден. Не изпитах негодувание — той имаше пълно право да ми бъде ядосан. Чаках с лице, опряно о пода, да видя какво щеше да стори след това. Той се изчерпа откъм упреци и оскърбления и отново настъпи тишина. Накрая изсумтя: — Оставете ни. Ще говоря с Отори насаме.

Някой от лявата му страна прошепна:

— Мислите ли, че е разумно, господарю? Репутацията му…

— Не ме е страх от Отори! — кресна Араи в гневен изблик. Чух как мъжете напускат един по един и как Араи се изправя и слиза от подиума.

— Седни — ми нареди той.

Аз се подчиних, но без да вдигам поглед. Той коленичи, така че се озовахме коляно до коляно и можехме да говорим, без да ни чуват.

— Е, това свърши — каза той почти приветливо. — Сега можем да говорим за стратегия.

— Искрено съжалявам, задето оскърбих владетеля Араи — рекох.

— Добре, добре, каквото било, било. Моите съветници смятат, че трябва да ти наредя да се самоубиеш заради наглостта ти — за мое учудване той се засмя тихо. — Господарката Ширакава е красива жена. Сигурно е достатъчно наказание да я загубиш. Мисля, че мнозина ти завиждат, задето не се спря и стори онова, което те не посмяха. И оцеля, което куп мъже приемат за чудо, като се има предвид какво име си е спечелила. При все това жените са преходни; онова, което има значение, са властта… властта и отмъщението.

Аз се поклоних отново, за да не разкрия гнева, който повърхностните му думи предизвикаха у мен. Той продължи:

— Харесвам смелостта, Такео. Възхищавам се на онова, което стори за Шигеру. Преди много време му обещах, че ако се случи да умре, ще бъда твоя подкрепа. Яд ме е, както вероятно и теб, че чичовците му все още не са наказани. Вярно, разговарях с братята Мийоши, когато ми ги изпрати. Наистина Кахей е тук, при моите хора; можеш да се видиш с него по-късно. По-младият все още е в Инуяма. Научих от тях как си надхитрил основната армия на Отори и как мнозина в клана са на твоя страна. Битката при Асагава си я биваше. Нариаки ме дразнеше и бях доволен, че е отстранен. Минахме през Маруяма и видяхме какво си свършил там, а Кахей ми каза какви действия си предприел срещу Племето. Добре си научил уроците на Шигеру. Той би се гордял с теб.

— Не заслужавам похвалата ви — рекох. — Ще отнема живота си, ако го желаете. Или ще се оттегля в манастир… в Тераяма например.

— Да, знам че можеш да го сториш — отвърна той сухо. — Наясно съм с репутацията ти. Предпочитам да се възползвам от нея, вместо да те тикна в някой храм, предизвиквайки всички бунтари от Трите провинции — и добави небрежно: — Можеш да се самоубиеш, ако искаш. Това е твое право като воин и аз няма да те спирам. Но много повече бих желал да се сражаваш редом с мен.

— Владетелю Араи.

— Всички в Трите провинции вече ми се подчиняват освен владетелите Отори. Искам да се разправя с тях преди зимата. Основната им армия все още е пред портите на Ямагата. Смятам, че могат да бъдат победени, но тогава ще се оттеглят в Хаги, а се говори, че градът не може да бъде превзет чрез обсада, особено след падането на снеговете — той впери в мен изпитателен поглед. Запазих безстрастно изражение с отвърнати очи. — Имам два въпроса към теб, Такео. Как успя да откриеш членовете на Племето в Маруяма? Освен това беше ли замислил отстъплението си към крайбрежието? Смятахме, че сме те подмамили в капан, но ти се движеше твърде бързо, все едно го беше планирал предварително.

Аз вдигнах глава и за миг срещнах погледа му.

— Приемам предложението ви за съюз — рекох. — Ще ви служа вярно. В замяна, доколкото разбирам, вие ме признавате като законен наследник на клана Отори и ще ме подкрепите да си получа обратно наследството в Хаги.

Той плесна с ръце и когато на вратата се появи един слуга, нареди да донесат вино. Не му казах, че никога не бих се отказал от Каеде и че без съмнение той не е особено откровен с мен, но двамата пихме тържествено за нашия съюз. Бих предпочел нещо за ядене, дори чай. Виното подпали стомаха ми като огън.

— Сега можеш да отговориш на въпросите ми — каза Араи.

Разказах му за архива на Шигеру, предоставящ подробности за Племето, и как го бях получил в Тераяма.

— Къде е сега? В Маруяма ли?

— Не.

— Къде, тогава? Няма ли да ми кажеш?

— В момента не е у мен, но зная къде се намира. А и нося по-голямата част в главата си.

— Значи затова си успял да постигнеш такъв успех.

— Изглежда, членовете на Племето изгарят от желание да ме премахнат. В Маруяма не бяха толкова много, но всеки един от тях представляваше заплаха, тъй че бях длъжен да ги унищожа. Аз лично бих предпочел да можех да ги използвам; знам какви умения притежават и колко полезни могат да бъдат.

— Ще ми покажеш ли този архив?

— Ако това може да помогне на двама ни да постигнем целите си.

Известно време той остана безмълвен, разсъждавайки над думите ми.

— Бях разгневен от ролята, която Племето изигра в събитията миналата година — рече той. — Нямах представа, че притежават такава власт. Отведоха те и успяха да те скрият, макар че хората ми преровиха за теб цяла Ямагата. Внезапно осъзнах, че са като влагата под къщата или като дървоядите, които разяждат основите на голяма постройка. И аз исках да ги унищожа… но би било по-смислено да съумея да ги управлявам. А това ме навежда на мисълта за нещо друго, което исках да обсъдя с теб. Помниш ли Муто Шизука?

— Разбира се.

— Вероятно знаеш, че от нея имам двама синове.

Кимнах. Знаех имената им — Зенко и Таку, — както и възрастта им.

— Имаш ли представа, къде се намират? — в гласа му прозвуча особена нотка — не точно умолителна, но подобна.

Знаех съвсем точно, но не възнамерявах да му кажа.

— Не съвсем — отвърнах. — Мисля, че имам някаква идея, откъде може да почне диренето.

— Синът ми от законния ми брак почина наскоро — каза той рязко.

— Не знаех. Моите съболезнования.

— Отиде си от едра шарка, горкият. Здравето на майка му не е добро, а и загубата й се отрази много зле.

— Искрено съжалявам.

— Пратих съобщение на Шизука, за да й кажа, че искам синовете ми да дойдат тук. Ще ги призная и ще ги осиновя официално. Но нямам никаква вест от нея.

— Това е ваше право като техен баща. Но Племето имат претенции към децата със смесена кръв, които са наследили техните дарби.

— Какви са тези дарби? — попита той с любопитство. — Зная, че Шизука беше безподобен шпионин, чувал съм и какви ли не слухове за теб…

— Нищо особено — отвърнах. — Хората преувеличават. Въпрос на тренировка най-вече.

— Сигурно е така — каза той, втренчен в мен. Възпротивих се на изкушението да срещна погледа му. Внезапно осъзнах, че виното и отмяната на смъртната присъда ми бяха замаяли главата. Седях неподвижно, без да казвам нищо, опитвайки се да си възвърна самообладанието. — Пак ще говорим за това. Другият ми въпрос засяга отстъплението ти към крайбрежието. Ние очаквахме да се оттеглиш в Маруяма.

Разказах му за договора си с фамилията Терада и за плана си да вляза в Хаги с кораб и да проникна в крепостта по море, като в същото време изпратя армия да подмами войската на Отори и да ги обгради по суша. Той незабавно се заинтригува от този план, както бях очаквал, и това увеличи ентусиазма му да се разправи с Отори, преди зимата да направи Хаги недостъпен.

— Можеш ли да накараш Терада да сключат съюз с мен? — попита той с въодушевен, изпълнен с нетърпение поглед.

— Предполагам, че ще искат нещо в замяна.

— Разбери какво. Кога можеш да се свържеш с тях?

— Ако времето се задържи хубаво, мога да им пратя съобщение за по-малко от ден.

— Оказвам ти голямо доверие, Отори. Не ме разочаровай — говореше ми с високомерието на военачалник, но, струва ми се, и двамата бяхме наясно с каква мощ разполагах в тази наша сделка.

Поклоних се отново и когато вдигнах глава, попитах:

— Може ли да попитам нещо?

— Разбира се.

— Ако бях дошъл при вас през пролетта и бях поискал разрешението ви да се оженя за владетелката Ширакава, щяхте ли да ми го дадете?

Той се усмихна и белите му зъби блеснаха насред тъмната брада.

— Годежът вече бе уреден с владетеля Фудживара. Въпреки най-топлите ми чувства към владетелката Ширакава и към теб бракът ви не би бил възможен. Не можех да оскърбя благородник с ранга на Фудживара и неговите връзки. Освен това… — той се наклони напред и сниши глас: — … Фудживара ми сподели една тайна около смъртта на Ийда, която малцина знаят — той се изкиска отново. — Владетелката Ширакава се оказа твърде опасна, за да бъде оставена да живее свободно. По-скоро предпочитам някой като Фудживара да я държи в уединение. Мнозина смятат, че трябва да бъде екзекутирана; в известен смисъл неговото великодушие й спаси живота…

Не желаех да слушам повече за Каеде; това ме изпълваше с твърде много гняв. Знаех, че все още се намирах в опасност и че не биваше да позволявам чувствата да замъгляват преценката ми. Въпреки проявената от Араи дружелюбност и предложението му за съюз не можех да му имам пълно доверие. Чувствах, че ми се е разминало твърде леко и че ми е подготвил нещо, което все още не бе разкрил.

Докато ставахме, той каза небрежно:

— Виждам, че носиш меча на Шигеру. Може ли да го видя?

Свалих меча от пояса си и му го подадох. Той го пое почтително и го извади от ножницата му. Светлината падна върху блестящото синкавосиво острие, откроявайки вълнообразните му шарки.

— Змията — рече Араи. — Усещането е идеално.

Виждах, че му се щеше да е негов. Запитах се дали се очакваше да му го подаря. Нямах никакви подобни намерения.

— Дал съм клетва, че ще го съхранявам до смъртта си и после ще го предам на наследника си — рекох тихо. — Това е ценност на клана Отори…

— Разбира се — отвърна Араи хладно, без да ми го връща. — Като стана дума за наследници — аз ще ти намеря по-подходяща съпруга. Владетелката Ширакава има две сестри. Смятам по-голямата да омъжа за племенника на Акита, но за малката още не съм уредил нищо. Тя е красиво момиче, много прилича на сестра си.

— Благодаря, но не мога да разисквам брака си, преди да постигна известна сигурност относно бъдещето си.

— Е, не бързаме за никъде. Момичето е едва десетгодишно.

Той направи две-три движения с меча и Джато запя скръбно във въздуха. Предпочитах да се намираше в ръката ми и да можех да прережа с него гърлото на Араи. Не желаех сестрата на Каеде, желаех самата Каеде. Знаех, че си играе с мен, но нямах представа, каква бе целта му.

Помислих си колко лесно би било, както ме гледаше с усмивка, да го прикова с поглед и когато загуби съзнание, да си взема меча… щях да стана невидим, да се промъкна покрай стражите и да избягам във вътрешността на страната.

И после какво? Щях отново да стана беглец и моите хора — Макото, братята Мийоши, може би дори и Хироши — щяха да бъдат изтребени до един.

Всички тези мисли проблясваха една след друга в съзнанието ми, докато Араи въртеше Джато над главата си. Представляваше красива гледка — грамадният мъж, който в унес и със застинало лице се движеше с такава лекота, а мечът разсичаше въздуха толкова бързо, че човешките очи не можеха да го проследят. Без всякакво съмнение се намирах в присъствието на майстор, чиито умения се дължаха на години упражнения и дисциплина. Бях развълнуван до възхита и вдъхновен да се доверя на мъжа пред мен. Щях да действам като воин — да се подчинявам на всичко, което ми заповяда.

— Невероятно оръжие — каза той накрая, приключвайки упражнението, но все още без да ми връща меча. Беше се задъхал леко и по челото му бяха избили ситни капчици пот. — Има още един въпрос, който трябва да обсъдим, Такео — останах безмълвен. — Много слухове се носят за теб. Най-вредният и един от най-упоритите е, че имаш някаква връзка със Скритите. Обстоятелствата около смъртта на Шигеру и на владетелката Маруяма не допринасят за опровергаването му. Според твърденията на Тохан Шигеру си признал, че е вярващ, и отказал да произнесе клетвата срещу Скритите, както и да стъпче свещените за тях образи по заповед на Ийда. За съжаление след падането на Инуяма не е оцелял нито един надежден свидетел, тъй че няма как да знаем със сигурност какво се е случило.

— Никога не ми е говорил за това — отвърнах искрено. Пулсът ми се бе ускорил. Чувствах, че ще бъда въвлечен в някаква публична принуда да се отрека от вярванията, в които бях възпитан като дете, и изпитах неволна съпротива. Не можех да си представя какъв избор ми предстоеше да направя.

— Знаеше се, че владетелката Маруяма проявява съчувствие към тези хора. Говори се, че мнозина от тази секта са намирали убежище във владението й. Не си ли попадал на някакви доказателства за това?

— Бях по-загрижен да разкрия членовете на Племето. Скритите винаги са ми изглеждали безобидни.

— Безобидни ли? — изригна яростно Араи. — Това е най-опасната и гибелна вяра. Тя е оскърбление за всички богове; застрашава самите устои на нашето общество. Проповядва, че най-низшите от низшите — селяни и низвергнати — са равни с благородниците и воините. Има наглостта да твърди, че великите военачалници ще бъдат наказани след смъртта им както простолюдието и отрича ученията и съществуването на Просветления — той ме гледаше свирепо, с опулени очи и изпъкнали вени.

— Аз не съм поклонник — рекох. Казвах истината, но пак изпитах съжаление за вярата на моето детство, както и известни угризения, че се отричах от нея.

Араи изръмжа:

— Ела с мен — втурна се навън от стаята и излезе на верандата.

Стражите му тутакси скочиха на крака; един от тях незабавно му донесе да си обуе сандалите. Съпровождан от хората си, той пое бързо покрай синьото езеро и мястото, където бяха вързани конете, а аз го последвах. Шън ме забеляза и изцвили. До него с ведро в ръка стоеше Хироши. Когато ме видя заобиколен от стражи, лицето му пребледня. Пусна ведрото и тръгна след нас. В този момент усетих движение вдясно от себе си. Чух гласа на Макото и обръщайки глава, го видях да минава с коня си през външните порти на храма. Хората ми се събираха отвън.

Настана напрегната тишина. Според мен всички решиха, че ще бъда екзекутиран, тъй като Араи пое нагоре към планината, все още с Джато в ръка.

При скалите бяха завързани група арестанти; приличаха на смесица от разбойници, шпиони, воини без господари и обичайните несретници, които се бяха озовали на погрешното място в неточното време. Повечето от тях се бяха свили безмълвно, примирени със съдбата си; неколцина хленчеха ужасени, един ридаеше.

Сред стенанията им различих съвсем ясно гласа на Джо-Ан, който се молеше тихо. Араи даде заповед и низвергнатият беше извлечен напред. Аз сведох поглед към него. Бях вцепенен. Нямаше да изпитам нито жал, нито ужас. Просто щях да направя онова, което ми заповядаше владетелят Араи.

Той каза:

— Отори, щях да поискам от теб публично да стъпчеш гнусните изображения на Скритите, но не притежаваме такива. Тоя тук, това нищожество, бе заловен снощи на пътя, яздейки кон на воин. Някои от хората ми го знаят още от Ямагата. Тогава имаше известни подозрения, че поддържал връзка с теб. Уж бил мъртъв, а сега се появява отново, напуснал незаконно отреденото му за живеене място, и както разбираме, след като те е съпровождал в много от битките ти. Той не крие, че е поклонник — сведе поглед към Джо-Ан, а на лицето му бе изписано отвращение. После се обърна към мен и ми подаде меча. — Нека видя как сече Джато — рече той.

Не виждах очите на Джо-Ан. Исках да се взра дълбоко в тях, но той бе овързан с приведена глава и не можеше да я движи. Продължаваше да шепне молитвите, които само аз можех да чуя, онези, които Скритите изричат преди смъртта. Нямаше време за друго, освен да взема меча и да го използвам. Знаех, че ако се поколебая за миг, никога нямаше да мога да го извърша и щях да проваля всичко, за което се бях борил.

Почувствах познатата успокояваща тежест на Джато в ръката си, помолих се да не ме подведе и вперих поглед в оголения костелив врат на Джо-Ан. Острието ми се подчини, както винаги. „Отървахте брат ми от страданията му в Ямагата. Ако се стигне дотам, ще направите ли същото и за мен?“

Стигна се дотам и аз сторих онова, което ме бе помолил. Спестих му мъките от изтезанията и го дарих със същата бърза и достойна смърт както Шигеру. Но и до днес смятам това за едно от най-ужасните деяния в живота си и при спомена за него челюстите ми се разхлабват и ми призлява.

Тогава не можех да дам израз на чувствата си. Всеки признак на слабост или съжаление щеше да означава край и на моя живот. Смъртта на един низвергнат бе по-незначителна и от смъртта на куче. Не сведох поглед към отсечената глава, към бликащата кръв. Проверих острието на меча си; по него нямаше и следа от кръв. Обърнах се към Араи.

Той срещна погледа ми за миг, преди да сведа очи.

— Ето — рече доволен и изгледа последователно васалите си. — Знаех си, че нямаме основание да се тревожим относно Отори — потупа ме по рамото, напълно възвърнал доброто си настроение. — Ще хапнем заедно и ще обсъдим плановете си. Хората ти могат да си починат тук; ще се погрижа да бъдат нахранени.

Напълно бях загубил усещане за времето. Трябва да е било някъде по пладне. Докато обядвахме, температурата започна да пада и откъм северозапад задуха мразовит вятър. Внезапното застудяване подтикна Араи към действие. Той реши да тръгне на следващия ден призори, да се слее с останалата част от армията си и незабавно да поеме към Хаги. Аз трябваше да потегля с хората си обратно към крайбрежието, да се свържа с Терада и да уговоря с него нападението по море.

Уточнихме, че битката трябва да се състои при следващото пълнолуние, през десетия месец. Ако дотогава не успеех да организирам прехода по море, Араи щеше да изостави офанзивата, да обедини териториите, които бе завладял до момента, и да се оттегли в Инуяма, където щях да се присъединя към него. Никой от нас не залагаше особено на този втори план. И двамата бяхме решени да приключим със сражението преди зимата.

Араи прати да повикат Кахей. Двамата се поздравихме, искрено радвайки се, тъй като всеки от нас се бе опасявал, че повече няма да се видим. Тъй като нямаше как да взема със себе си всичките си хора по море, щях да им позволя да си отдъхнат ден-два, преди да ги пратя на Изток под командването на Кахей. Все още не бях разговарял с Макото и не бях сигурен дали да го взема със себе си, или да го пратя с Кахей. Както сам беше казал, той нямаше много опит с кораби и плаване по море.

Когато се срещнах с него, двамата се заехме да организираме разквартируването и храната в един район, който вече бе достигнал границата на възможностите си. Долових нещо в погледа му — съчувствие?, състрадание?, — но нямах никакво желание да разговарям нито с него, нито с когото и да било. Когато всичко бе уредено, доколкото бе възможно, и се върнах при езерото, вече се свечеряваше. Останките на Джо-Ан ги нямаше. Както и всички останали арестанти, които бяха екзекутирани и погребани без особени церемонии. Запитах се кой ли ги бе погребал. Джо-Ан бе дошъл с нас да погребва мъртвите, но кой ли би извършил същото за него?

Минавайки покрай коневръзите, проверих конете си. Сакаи и Хироши бяха там, хранеха ги, доволни и заради тях, и заради себе си, че щяха да разполагат с още ден-два почивка.

— Може би трябва да тръгнеш утре с владетеля Араи — казах на Сакаи. — С Маруяма пак се озовахме на една и съща страна. Заведи Хироши вкъщи.

— Простете, владетелю Отори — рече той, — но ние бихме предпочели да останем с вас.

— Конете вече са свикнали с нас — намеси се Хироши, потупвайки Шън по късия мускулест врат, докато животното се хранеше лакомо. — Не ме изпращайте обратно.

Бях твърде изморен, за да споря, а и наистина предпочитах да задържа и коня си, и момчето с моите хора. Оставих ги и поех към светилището, чувствайки, че трябва да сторя нещо в знак на почит към смъртта на Джо-Ан и заради ролята, която бях изиграл в нея. Изплакнах устата и ръцете си при водохранилището, помолих да се очистя от скверността на смъртта и после отправих молитва за благословията на богинята, като през цялото време се дивях на себе си. Изглежда, вярвах или във всичко, или в нищо.

Поседях известно време, докато слънцето залезе зад кедрите, вперил поглед в удивително синята вода на езерото. В плитчините плуваха малки сребристи рибки. Размахвайки грамадните си сиви криле, долетя чапла и застина в търпеливата си и безшумна поза, с извърната встрани глава и черни немигащи очи. Изведнъж заби клюн във водата. Рибката се съпротивяваше известно време и после бе погълната.

От запалените огньове на горе се виеше дим и се смесваше с мъглата, която се събираше над езерото. Първите звезди вече се появяваха на небето, което приличаше на перленосива коприна. Тази вечер нямаше да има луна. Вятърът довяваше дъх на зима. Градът припяваше своята вечерна песен на множество люде, които се хранеха. До мен достигна мирис на готвено.

Не чувствах глад; всъщност през по-голямата част от деня неистово ми се повдигаше. Бях се насилил да ям и да пия обилно заедно с Араи и хората му и знаех, че скоро трябваше да отида и да се присъединя към тях отново, да вдигам още тостове за общата ни победа. Но засега го отложих и вместо това се взрях в езерото, което постепенно загуби цвят и стана сиво като небето.

Чаплата, по-мъдра от мен, размаха криле и отлетя към своя дом.

С падането на мрака добих усещането, че вече можех да мисля за Джо-Ан, без да се страхувам, че ще се издам. Дали душата му бе сега с Бог, с Тайния, който виждаше всичко и щеше да съди всички ни? Не вярвах, че такъв бог съществува — ако беше истина, защо изоставяше своите поклонници на страданията, които търпяха Скритите? Ако наистина съществуваше, аз несъмнено вече бях прокълнат да отида в ада.

„Животът ти вече не е тайна и не ти принадлежи.“ Джо-Ан до сетния си дъх вярваше в пророчеството. „Мирът настъпва с цената на кръвопролитие.“ Въпреки че вярата на Скритите забраняваше да се убива, той бе осъзнал потребността от това и я бе приел. Бях по-твърдо решен от всякога да постигна този мир, за да не се окажеше, че кръвта му, пролята от мен, бе пролята напразно.

Тъкмо си казах, че не бива повече да седя там, отдаден на мрачни мисли, и се надигнах, когато в далечината долових гласа на Макото. Някой отговори и аз осъзнах, че това е Широ. Съвсем бях забравил, че го бях видял по-рано през деня. Срещата ми с Араи и случилото се впоследствие го бяха затрупали с твърде дебел пласт. Сега си спомних как го бях чул да вика името ми, както и тишината, която бе настъпила, докато яздех през града.

Макото викна към мен:

— Такео! Този човек те търси. Иска да отидеш у тях.

Широ се усмихна:

— Възстановили сме покрива само наполовина. Но имаме храна и дърва за огрев. За нас ще бъде чест.

Изпитах признателност към него — той беше земен човек, деен и практичен — и си дадох сметка, че в момента имах нужда точно от това. Макото ме попита тихо:

— Добре ли си? — само кимнах, внезапно загубил доверие в гласа си. Той каза: — Много съжалявам за смъртта на Джо-Ан — за втори път произнасяше името на низвергнатия.

— Не заслужаваше да умре така — рекох.

— В много отношения той получи повече, отколкото му се полагаше — бърза смърт от ръката ти. Можеше да е далеч по-зле…

— Нека не говорим повече за това; свършено е — обърнах се към Широ и го попитах кога е напуснал Хаги.

— Преди повече от година. Смъртта на владетеля Шигеру ме изпълни с дълбока скръб и повече нямах желание да служа на Отори, след като него… и вас… вече ви нямаше. Това е моят роден град; бях изпратен да чиракувам в Хаги едва десетгодишен, преди повече от трийсет години.

— Учуден съм, че са те пуснали да си идеш — рекох, тъй като майстори дърводелци с уменията на Широ обикновено се ценяха високо и бяха ревниво пазени за клана.

— Платих им — отвърна той през смях. — Владението няма пари; ще пуснат всеки, стига в замяна да им даде достатъчно в брой.

— Няма пари? — възкликнах аз. — Че Отори са един от най-богатите кланове в Трите провинции. Какво е станало?

— Война, лошо управление, алчност. А и пиратите не помагат особено. Морската търговия е в застой.

— Това е окуражителна новина — рече Макото. — Могат ли да си позволят да поддържат армията си?

— Едва ли — отвърна Широ. — Воините са добре въоръжени — по-голямата част от приходите на владението се харчат за брони и оръжия, но храната вечно не стига, а данъците са убийствени. Има голямо недоволство. Ако владетелят Такео се върне в Хаги, смятам, че половината армия ще се присъедини към него.

— Вече знае ли се, че възнамерявам да се върна? — попитах.

Чудех се каква ли шпионска мрежа поддържаха Отори и кога тази вест щеше да се върне при тях. Дори и понастоящем да не можеха да си позволят да плащат на Племето, Кикута със сигурност щяха да работят за тях безплатно.

— Всички се надяват на това — отвърна Широ. — И след като владетелят Араи не ви е екзекутирал, както си мислехме, че ще стори…

— И аз така смятах! — заяви Макото. — Имах чувството, че съм пристигнал само за да те видя за последен път!

Широ впери поглед в спокойното езеро, сега тъмносиво на фона на гаснещия ден.

— Тогава щеше да стане алено — каза той тихо. — Не един стрелец се бе прицелил във владетеля Араи.

— Не говори такива неща — предупредих го. — Вече сме съюзници. Признах го за свой военачалник.

— Може — изсумтя Широ. — Но не Араи се изкатери по крепостната стена в Инуяма, за да отмъсти за владетеля Шигеру.

Широ и семейството му — съпругата му, двете му дъщери и зетьовете му — ни накараха да се почувстваме уютно в току-що ремонтираната част от къщата. Споделиха с нас вечерята си, а после двамата с Макото отидохме да пийнем вино с Араи. Настроението беше весело, дори буйно — Араи очевидно бе убеден, че последната крепост на противника щеше да рухне в най-скоро време.

А после какво? Не исках да се замислям твърде много за бъдещето. Араи държеше да ме види установен в Хаги, където щях да убедя Отори да сключат съюз с него; вярвах, че той искрено желаеше чичовците на Шигеру да си получат заслуженото наказание. Но все още се надявах да си върна съпругата и ако бе предопределено да управлявам от море до море, на някакъв етап щеше да ми се наложи да се изправя и срещу Араи. Засега обаче бях дал клетва да му служа предано…

Пих необуздано, посрещайки с охота резливата утеха на виното с надеждата поне за известно време да замъгли мислите ми.

Нощта бе кратка. Далеч преди разсъмване първите войници на Араи вече се суетяха наоколо, подготвяйки се за дългото пътуване. Докато настъпи часът на дракона[19], те всички бяха поели на път и за известно време градът отново потъна в тишина, докато на сутринта отново бе огласен от звуците на възстановителните дейности. Сакаи и Хироши бяха прекарали нощта при конете — и то за щастие, както се оказа, тъй като двама войници независимо един от друг се бяха опитали да потеглят с Шън за възмущение на Хироши, твърдейки, че конят е техен. Изглежда, репутацията му бе пораснала с моята.

Прекарах деня в планиране. Подбрах мъжете, които можеха да плуват или имаха някакви познания за кораби и море — всичките Отори, както и някои от местните, които се бяха присъединили към нас след пристигането ни на крайбрежието. Прегледахме броните и оръжията и снабдихме моряците с най-доброто. Пратих копиеносци до гората да отсекат тояги и прътове за мъжете, които щяха да тръгнат с Кахей. Всички останали получиха нареждане да помогнат във възстановителната работа след бурята или в прибирането на оцелялата реколта. Макото тръгна за крайбрежието, за да се свърже с Рьома и да запознае Терада с подробностите на нашия план. Походът на Араи по суша щеше да отнеме два пъти повече време от нашето пътуване по море, тъй че ние разполагахме с достатъчно време да се подготвим напълно.

За мое облекчение жителите на града наистина разполагаха с тайни складове, оцелели от набезите на гладните воини на Араи, и сега с готовност ги споделиха с нас. Толкова жертви бяха сторени за мен; толкова се залагаше на тази отчаяна атака. А какво щеше да се случи през зимата? Нима тези непрестанни битки за власт щяха да обрекат хиляди хора на глад?

Не можех да мисля за това. Бях взел своето решение. Бях длъжен да го следвам.

Онази нощ седяхме с Широ и зетьовете му и разговаряхме за градеж. Те не само бяха работили по къщата на владетеля Шигеру, а и бяха построили повечето къщи в Хаги и бяха свършили цялото дърводелство по крепостта на Хаги. Начертаха ми планове на вътрешността, допълвайки онова, което си спомнях от деня на осиновяването ми в клана Отори. Даже нещо повече — разкриха ми тайните подове, капаците и скритите отделения, които бяха изградили по заръка на Масахиро.

— Изглежда като къща на Племето.

Дърводелците се спогледаха многозначително.

— Е, може някои хора да са помогнали в проекта — рече Широ, докато наливаше още вино.

Легнах да спя, размишлявайки за Кикута и за връзките на Племето с владетелите Отори. Дали и сега не ме чакаха в засада, знаейки, че няма защо да ме преследват повече, тъй като аз самият щях да отида при тях? Не бяха минали много седмици от последния им опит да ме убият тук, в този район, и спях леко, често изплувайки от съня, за да чуя звуците на есенната нощ и на спящия град. Бях сам в малка стая в задната част на къщата; Широ и семейството му се намираха в съседните помещения. Собствените ми стражи бяха отвън на верандата, а във всяка къща нататък по улицата имаше кучета. Би трябвало да е невъзможно да ме доближи външен човек. При все това някъде в най-тъмната част на нощта се събудих от неспокойна дрямка, усетил в стаята нечие дишане.

Нямах съмнение, че е нападател, защото, който и да беше, дишаше по онзи бавен, почти недоловим начин, на който бях обучен. Но в дишането имаше нещо различно — беше леко и не идваше от там, откъдето бих очаквал у един мъж. Не виждах нищо в плътния мрак, но незабавно станах невидим, тъй като натрапникът можеше да има по-добро нощно виждане от мен. Измъкнах се безшумно от постелята и клекнах в ъгъла на стаята.

По леките шумове и промяната на усещането за въздуха прецених, че е стигнал до леглото. Вече имах чувството, че усещам мириса му, но това не беше точно миризма на мъж. Нима Кикута бяха изпратили срещу мен жена или дете? За миг изпитах отвращение, че трябва да убия дете, определих къде би трябвало да е носът, и пристъпих напред.

Сключих пръсти около гърлото му, напипвайки пулса. Можех просто да стисна и да го убия намясто, но щом обхванах врата, си дадох сметка, че наистина беше детски. Отхлабих хватката си — той бе напрегнал всичките си мускули, за да създаде у мен илюзията, че е по-едър, отколкото беше в действителност. Усещайки, че отпуснах пръсти, преглътна и каза припряно:

— Владетелю Такео. Фамилията Муто искат примирие.

Хванах му ръцете, накарах го да отвори длани, отнех му един нож и гаротата, която бе скрил в дрехите си, стиснах носа му, така че да бъде принуден да отвори уста, и проверих дали в нея няма игли или отрова. Сторих всичко това в мрака и той се подчини без съпротива. После викнах на Широ да донесе лампа от кухнята.

Когато видя натрапника, той замалко не изпусна лампата.

— Как е влязъл? Не е възможно! — искаше да напердаши момчето, но аз го спрях.

Обърнах ръцете на момчето с дланите нагоре и видях отчетливата линия, която ги пресичаше. Зашлевих го през лицето.

— Какви са тези лъжи за Муто, когато имаш белезите на Кикута?

— Аз съм син на Муто Шизука — каза той тихо. — Майка ми и учителят Муто пристигнаха да ти предложат примирие.

— Тогава защо си дошъл ти? Не съм свикнал да преговарям с хлапета.

— Исках да видя дали ще успея — отвърна той, запъвайки се за първи път.

— Значи майка ти не знае, че си тук? Замалко да те убия! Тогава какво щеше да стане с примирието? — зашлевих го отново, но вече не тъй силно. — Идиот такъв! — дадох си сметка, че звучах точно като Кенджи. — Кой си — Зенко или Таку?

— Таку — прошепна момчето.

Значи по-малкият, заключих.

— Къде е Шизука?

— Съвсем наблизо. Да ви заведа ли?

— В някой приличен час на деня може би.

— Вече трябва да се връщам — каза той напрегнат. — Тя наистина ще се ядоса, когато разбере, че ме няма.

— Така ти се пада. Не помисли ли за това, преди да изчезнеш?

— Понякога забравям да мисля — призна той, показвайки разкаяние. — Приисква ми се да опитам нещо ново и просто го правя.

Потиснах желанието си да прихна.

— Ще те вържа и ще останеш тук до сутринта. После ще отидем да видим майка ти.

Наредих на Широ да донесе някакво въже и овързах момчето, след което наредих на един от посрамените стражи да не откъсва очи от него. Таку изглеждаше примирен с положението си на затворник… даже твърде примирен. Според мен беше сигурен, че ще успее да избяга, а аз исках да поспя. Казах му да ме погледне. Той се подчини с известна неохота; почти незабавно очите му се обърнаха назад и клепачите му се спуснаха. Каквито и да бяха дарбите му — а аз бях убеден, че са значителни, — не владееше защита срещу съня на Кикута.

„Това е нещо, което мога да го науча“, улових се да си казвам точно преди и аз да се предам на съня.

Когато се събудих, момчето все още спеше. Известно време изучавах лицето му. Не виждах прилика с мен или с фамилията Кикута; приличаше най-вече на майка си, но се долавяше и някакъв вятър от бащата. Ако синът на Араи се бе озовал в ръцете ми… ако Муто наистина искаха да сключат с мен примирие. Едва когато започна да ме залива облекчение, осъзнах колко дълбок бе страхът ми от срещата с моя стар учител Кенджи и от нейния резултат.

Таку продължаваше да спи. Това не ме притесняваше. Знаех, че рано или късно Шизука щеше да дойде да го потърси. Закусих скромно с Широ и седнах на верандата с плановете на крепостта Хаги, запаметявайки подробностите, докато я чаках.

Макар че бях нащрек за появата й, когато я разпознах, беше стигнала почти до къщата. Беше ме видяла, но щеше да ме подмине, ако не я бях извикал.

— Ей, ти! — не исках да произнасям името й.

Тя спря и заговори, без да се обръща:

— Аз ли, господарю?

— Ела вътре, ако искаш да намериш онова, което търсиш.

Тя дойде до къщата, изу сандалите си на верандата и сведе глава в дълбок поклон пред мен. Без да кажа нищо, влязох вътре. Тя ме последва.

— Отдавна не сме се виждали, Шизука.

— Братовчеде. Само гледай да не си му сторил нещо.

— Замалко не го убих, малкия глупак. Трябва по-добре да се грижиш за него.

Взряхме се един в друг.

— Предполагам, че трябва да те претърся за оръжие — рекох. Бях изключително доволен да я видя и се почувствах изкушен да я прегърна, но не желаех да получа нож между ребрата.

— Не съм дошла да ти причиня зло, Такео. Тук съм с Кенджи. Той иска да сключи мир с теб. Вече е отзовал фамилията Муто. Курода ще го последват, а вероятно и други. Трябваше да ти доведа Таку, за да докажа нашата добронамереност. Не подозирах, че ще тръгне сам.

— Доверието ми към Племето не е високо. Защо трябва да ви вярвам?

— Ако дойде чичо, ще разговаряш ли с него?

— Разбира се. Доведи и по-голямото си момче. Ще оставя синовете ти при хората си, за да ги наглеждат, докато разговаряме.

— Разбрах, че си станал безпощаден.

— Научих се от роднините ни в Ямагата и Мацуе. Кенджи винаги е казвал, че това е единственото, което ми липсва — повиках дъщерята на Широ и я помолих да донесе чай. — Седни — рекох на Шизука. — Синът ти спи. Пийни чай и после доведи тук Кенджи и Зенко.

Чаят дойде и тя отпи бавно.

— Предполагам, че си научил за смъртта на Юки?

— Да, бях дълбоко опечален от вестта. И възмутен, че е била използвана по този начин. Знаеш ли за детето?

Шизука кимна.

— Чичо не може да прости на Кикута. Затова е готов да отхвърли присъдата на Котаро и да те подкрепи.

— Без да ме обвинява?

— Не, той обвинява тях за жестокостта и за липсата на гъвкавост. И себе си, за много неща — за смъртта на Шигеру, за това, че е насърчил любовта между теб и Каеде… може би и за смъртта на дъщеря си.

— Имаш ли някакви вести за… нея? — не исках да споменавам името на Каеде. Съзнавах, че така разкривам слабостта си и унижението си, но не можах да се сдържа.

— Омъжена е. Намира се в пълна изолация. Жива е.

— Има ли някакъв начин да се свържеш с нея?

Изражението на Шизука леко се смекчи.

— В приятелски отношения съм с лекаря на Фудживара. Освен това едно момиче от нашата фамилия работи там като прислужница. Тъй че от време на време имаме вести за нея. Но почти няма какво да сторим. Не смея да потърся пряка връзка. Мисля, че дори Каеде не осъзнава каква опасност я грози. Фудживара е давал заповеди да убият слуги, че дори и близки негови компаньони само заради изпуснат поднос, счупено растение или друга простъпка…

— Макото казва, че Фудживара не спял с нея…

— И аз така смятам — отвърна Шизука. — По принцип той не харесва жени, но Каеде изкушава някаква част от него. Тя е просто част от скъпоценностите му… — изскърцах със зъби от ярост. Представих си как прониквам в къщата му през нощта и го намирам. Бих го накълцал на парчета, при това бавно. Шизука добави, сякаш прочела мислите ми: — Родството му с императора го пази от всяко зло.

— Императорът! Какво прави този император за нас? Може дори да няма император. Прилича на история с призраци, измислена да плаши децата!

— Ако говорим за това, кой е виновен — рече Шизука, без да обръща внимание на изблика ми, — чувствам, че и аз имам вина. Аз убедих Каеде да привлече вниманието на Фудживара. Но ако не беше неговата подкрепа, миналата година всички в Ширакава щяхме да измрем от глад — тя изпи чая си и се поклони сдържано. — Ако владетелят Отори желае, сега ще отида и ще доведа чичо.

— Ще го посрещна тук след два часа. Първо трябва да уредя някои неща.

— Господарю Отори.

Наречен така от Шизука, изпитах странно усещане, тъй като по-рано я бях чувал да използва името само в обръщение към Шигеру. Осъзнах, че в хода на разговора ни аз се бях издигнал от „братовчеде“ през „Такео“ до „господарю Отори“. Макар и без особена логика, това ми достави удоволствие. Чувствах, че щом Шизука признава властта ми, значи е действителна.

Наредих на стражите да наглеждат Таку и отидох да проверя какво бе останало от армията ми. Двата дни почивка и приличната храна бяха сторили чудо както с хората, така и с конете. Нямах търпение да поема обратно към крайбрежието и да получа вести от Фумио колкото се може по-скоро. Възнамерявах да тръгна натам с малък отряд, но не бях сигурен какво да правя с останалата част от армията. Проблемът както винаги беше с храната. Жителите на Шухо бяха щедри към нас, но да очакваме, че щяха да продължат да ни хранят, означаваше да злоупотребим с гостоприемството и добрата им воля. Дори и да пратех основната част от армията, предвождана от Кахей, да последва Араи по суша, трябваше да осигуря провизии.

Размишлявах над тези проблеми, докато се връщах към къщата на Широ по пладне. Спомних си за рибаря от брега и разбойниците, от които се страхуваше. Едно прочистване от бандитите може би щеше да запълни оставащото време, да предпази хората ми от бездействие, да възвърне бойния им дух след отстъплението ни, да удовлетвори местните жители и вероятно да доведе до осигуряване на повече провизии и оборудване. Идеята ми се струваше изключително добра.

В сянката на керемидения покрив върху петите си бе седнал някакъв мъж — изглеждаше невзрачен в избелелите си синьо-сиви одежди и на пръв поглед не носеше оръжие. До него седеше момче на около дванайсет години. Щом ме видяха, двамата се изправиха бавно. Аз кимнах:

— Елате горе.

Кенджи изу сандалите си и пристъпи на верандата.

— Изчакай тук — рекох. — Нека момчето дойде с мен — влязох вътре със Зенко, където Таку продължаваше да спи. Извадих гаротата на Таку и наредих на стражите да удушат и двете момчета, ако някой се опиташе да ме нападне. Зенко не каза нищо и не прояви никакви признаци на страх. Видях колко приличаше на Араи. После се върнах при своя учител.

Щом се озовахме в къщата, и двамата седнахме. За момент вперихме един в друг изучаващи погледи, след което Кенджи се поклони и каза по своя ироничен начин:

— Владетелю Отори.

— Муто — отвърнах. — Таку също е в съседната стая. Двамата с брат му ще умрат незабавно, ако върху мен бъде извършено покушение.

Кенджи изглеждаше състарен. Върху лицето му бе изписана умора, която по-рано не се забелязваше. Косите по слепоочията му бяха почнали да сивеят.

— Не желая да ти сторя зло, Такео — видя, че се намръщих, и се поправи с известно нетърпение: — Владетелю Отори. Може би няма да ми повярваш, но никога не съм го искал. И го заявих съвсем искрено онази нощ в дома на Шигеру, когато се заклех да те закрилям, докато съм жив.

— Избрал си странен начин да изпълняваш обещанията си.

— Мисля, че всички знаем какво означава да си разкъсван от несъвместими задължения. Можем ли да загърбим всичко това сега?

— Бих се радвал повече да не сме врагове — говорех с по-голяма студенина, отколкото изпитвах, принуден от всичко, което се бе случило между възрастния ми учител и мен. Дълго време го смятах отчасти отговорен за смъртта на Шигеру; сега ненавистта ми бе смекчена от скръбта по покойната Юки. Поведението ми към Юки далеч не ме изпълваше с гордост, а освен това стоеше и въпросът за детето — за моя син и негов внук.

Кенджи въздъхна.

— Положението стана непоносимо. Какъв е смисълът да се унищожим взаимно? Първоначално причината Кикута да те изискат бе желанието им да запазят и да развият талантите ти. Ако е имало някой, дето е плюл срещу вятъра, това бяха те! Знам, че разполагаш с архива на Шигеру. Не се съмнявам, че можеш да нанесеш съкрушителен удар на Племето.

— Значи ми предлагаш помощта на Племето, за да не го унищожа ли? — попитах. — Как ще ми гарантираш предаността на всеки член? Можеш ли да поемеш подобна отговорност?

— Мога да гарантирам за всички освен за фамилията Кикута. Те никога няма да се помирят с теб — замълча за миг и после довърши мрачно: — Нито аз с тях.

— Много съжалявам за смъртта на дъщеря ти. Обвинявам се жестоко за кончината й. Нямам извинение за себе си. Иска ми се само да заявя, че ако можех да изживея живота си повторно, щях да постъпя по различен начин.

— Не виня теб — каза Кенджи. — Юки те избра. Обвинявам себе си, защото сам я възпитах да вярва, че разполага с повече свобода, отколкото имаше в действителност. Откакто тя ти донесе Джато, Кикута почнаха да се съмняват в нейната преданост. Страхували са се, че ще повлияе на детето. Синът ти трябва да те мрази, нали разбираш? Кикута са много търпеливи. А Юки не изпитваше омраза към теб и никога нямаше да те намрази. Тя винаги заставаше на твоя страна — той се усмихна скръбно. — Много се ядоса, когато те откарахме в Инуяма. Каза ми, че никога няма да успеем да те задържим против волята ти — усетих издайническо парене в ъгълчетата на очите си. — Тя те обичаше — каза Кенджи. — Може би и ти щеше да се влюбиш в нея, ако вече не беше срещнал владетелката Ширакава. И затова се обвинявам. Всъщност аз уредих срещата ви; аз те наблюдавах как се влюбваш в нея по време на тренировките. Защо, не знам. Понякога си мисля, че по време на онова пътуване всички бяхме под въздействието на някаква магия…

И аз си го бях мислил, спомняйки си проливния дъжд, силата на страстта ми към Каеде, безумието на набега ми в крепостта на Ямагата, пътя на Шигеру към смъртта…

— Може и да ми се ще събитията да се бяха стекли другояче, Такео, но не те обвинявам, нито изпитвам към теб някаква неприязън — този път не го упрекнах за фамилиарността му. Той продължи и вече пак звучеше като моя някогашен учител. — Често действаш като безумец, но съдбата, изглежда, те използва за някаква своя цел, а и двамата в известен смисъл сме обвързани един с друг. Готов съм да ти поверя Зенко и Таку като свидетелство за верността ми.

— Нека пием за това — рекох и заръчах на дъщерята на Широ да ни донесе вино. След като ни наля и се върна в кухнята, попитах: — Знаеш ли къде е синът ми? — тежко ми беше да си представя детето, още бебе, без майка.

— Не успях да разбера. Но подозирам, че Акио може да го е отвел на Север, извън Трите провинции. Предполагам, че ще се опиташ да го издириш?

— Когато всичко това свърши — почувствах се изкушен да разкажа на Кенджи за пророчеството и как собственият ми син щял да ме унищожи, но накрая реших да го запазя в тайна.

— Изглежда, учителят Кикута… Котаро е в Хаги — рече Кенджи, след като отпихме.

— Тогава ще се срещнем там. Надявам се, че ще дойдеш с мен.

Той обеща и двамата се прегърнахме.

— Какво възнамеряваш да сториш с момчетата? Ще ги задържиш ли тук, при себе си?

— Да. Таку изглежда много надарен. Би ли го изпратил сам на шпионска задача? Може да имам работа за него.

— В Хаги? Едва ли ще е по силите му.

— Не, в околността. Искам да открия едни разбойници.

— Територията тук не му е позната. Вероятно ще се изгуби. Какво искаш да установиш?

— Колцина са, какво представлява укреплението им, такива неща. Той може да става невидим, нали? Не би могъл да мине покрай стражите ми, ако не можеше.

Кенджи кимна.

— Може Шизука да отиде с него. Но има ли някой местен, който да ги придружи, поне за част от пътя? Това би спестило доста време в планината.

Попитахме дъщерите на Широ и по-малката каза, че ще отиде. Често се катерела да събира гъби, диви растения за храна и лекове и макар че избягвала района на разбойниците, познавала цялата област чак до крайбрежието.

Докато разговаряхме, Таку се бе събудил. Стражите ме извикаха и двамата с Кенджи отидохме да го видим. Зенко продължаваше да седи там, където го бях оставил, без да помръдва.

Щом ни видя, Таку се усмихна и възкликна:

— Сънувах Хачиман!

— Това е добре — рекох му, — защото отиваш на война!

Двамата с Шизука тръгнаха същата нощ и се върнаха с цялата информация, която ми бе нужна. Макото пристигна от крайбрежието точно навреме, за да ме придружи, когато заедно с двеста воини нападнахме скалистото убежище, и то с толкова малко загуби, че едва ли бих могъл да го опиша като битка. Като резултат получих онова, на което се бях надявал — всички разбойници бяха мъртви, с изключение на един-двама, които бяха заловени живи, а зимните им провизии станаха наши. Освободихме няколко похитени жени, между които майката и сестрата на детето, което бях нахранил на плажа. Зенко дойде с нас и се би като мъж, а Таку се оказа безценен — дори майка му го похвали. Явно вестта, че съм се върнал и съм спазил обещанието си към рибаря, бързо бе стигнала до селото му. Заприиждаха доброволци да ми предлагат лодките си, за да помогнат в превозването на хората ми.

Казах си, че целият този замисъл бе осъществен, за да не оставям воините си да бездействат и да осигуря провизии, но всъщност до голяма степен бе и заради самия мен. Разговорът, който бях водил с Шизука за Каеде, и сведенията за непоносимото положение, в което се намираше, бяха увеличили хилядократно копнежа ми по нея. През деня си имах достатъчно работа, която ме държеше далеч от мислите ми, но през нощта те се връщаха и ме терзаеха. През цялата седмица имаше леки земни трусове. Представях си я затворена в някаква постройка, която се разтриса и после рухва, обгърната в пламъци. Измъчваха ме какви ли не предположения — че Каеде ще умре, че смята, че съм я изоставил, че ще загина, без да съм й казал колко я обичам и как винаги ще обичам само и единствено нея. Информацията, че Шизука би могла да прати до нея някакво съобщение, все по-често изникваше в съзнанието ми, при това с нарастваща настоятелност.

Таку и Хироши влязоха в бурни взаимоотношения, тъй като бяха връстници, но пълни противоположности по характер и възпитание. Хироши не харесваше Таку и ревнуваше от него. Таку го дразнеше с разни номера на Племето, които го вбесяваха. Аз бях твърде зает, за да посреднича помежду им, но през повечето време те ме следваха и се джафкаха като кучета. По-голямото момче — Зенко — се държеше настрана и от двамата. Знаех, че не се отличава с кой знае какви дарби на Племето, но го биваше с конете и вече умееше майсторски да си служи с меча. Той също бе идеално обучен в покорство. Не бях сигурен какво да правя с него занапред, но той бе наследник на Араи и ми беше ясно, че рано или късно щеше да ми се наложи да взема някакво решение.

Устроихме голямо пиршество, за да се сбогуваме с жителите на Шухо, и после с хранителните запаси, иззети от разбойниците, Кахей, Макото и основната част от армията ми потеглиха към Хаги. Пратих Хироши с тях, успокоявайки протестите му с обещанието, че ще язди Шън, и с надеждата, че конят ще се грижи за него така добре, както го бе сторил за мен.

Беше ми тежко да се сбогувам с всички тях, особено с Макото. Двамата се прегърнахме крепко и продължително. Той беше най-близкият ми приятел и ми се щеше да влезем в бой заедно, но не разбираше нищо от лодки, а и ми беше нужен да командва сухопътната армия заедно с Кахей.

— Ще се срещнем в Хаги — обещахме си един на друг.

След като заминаха, си дадох сметка, че се нуждаех от информация за техните действия, за придвижването на Араи и за положението както в Маруяма, така и в резиденцията на владетеля Фудживара. Исках да знам каква бе реакцията на благородника по отношение на моя нов съюз с Араи. Вече можех да се възползвам от шпионската мрежа на Племето, по-специално на Муто.

Кондо Киичи бе съпроводил Шизука и Кенджи до Шухо и аз си дадох сметка, че може да бъде полезен и на мен, след като вече бе на служба при Араи. В края на краищата Араи и Фудживара също бяха съюзници, което предоставяше на Кондо основание за пряк достъп до благородника. Шизука ми каза, че по принцип Кондо бил прагматичен и предан човек, който би служил на всеки, щом Кенджи му нареди. Изглежда, нямаше проблеми да положи клетва за вярност и пред мен. Със съгласието на Кенджи Кондо и Шизука поеха на югозапад, за да осъществят връзка с шпионите на Муто в областта. Преди да тръгнат, дръпнах Шизука настрана и й предадох съобщение, което исках да стигне до Каеде — че я обичам, че скоро ще дойда за нея, че трябва да бъде търпелива и че не бива да умира, преди да я видя отново.

— Опасно е, особено за самата Каеде — рече Шизука. — Ще направя каквото е по силите ми, но не обещавам нищо. Във всеки случай обаче ще ти проводим вести преди пълнолуние.

Върнах се в опустялото светилище на крайбрежието и се разположих на лагер там. Мина седмица; луната влезе в своята първа четвърт. Получихме първото съобщение от Кондо — Араи имал сблъсък с армията на Отори близо до Ямагата и сега тя отстъпвала към Хаги. Рьома се върна от Ошима с вестта, че Терада са готови. Времето се задържа хубаво, морето беше спокойно освен по време на трусовете, които предизвикваха големи вълнения, и всичко това засилваше чувството ми за неотложност. Два дни преди пълнолуние по пладне забелязахме в далечината тъмни силуети, които приближаваха откъм Ошима — флотилията от пиратски кораби. Наброяваха дванайсет и заедно с рибарските лодки щяха да бъдат достатъчни, за да поберат останалата част от армията ми. Строих воините си на брега готови за качване на борда.

От първата лодка скочи Фумио и прегази през водата към мен. Следваше го един от хората му, който носеше продълговат вързоп и две по-малки кошници. След като се прегърнахме, той каза:

— Донесъл съм да ти покажа нещо. Въведи ме вътре; не искам всички да го видят.

Влязохме в светилището, а моряците му се заеха да ръководят качването на воините. Човекът на Фумио остави товара си на земята и отиде да седне в края на верандата. Вече можех да се досетя по мириса какъв бе един от предметите, и се запитах по каква ли причина Фумио си бе направил труда да ми носи нечия глава и чия ли бе.

Той я разви най-напред.

— Погледни я и после ще я погребем. Преди две седмици завзехме един кораб и този човек беше на борда… заедно с още неколцина.

Сведох поглед към главата с отвращение. Кожата бе бяла като перла, а косите — светли като жълтък на птиче яйце. Чертите бяха масивни, а носът — извит.

— Това човек ли е или демон?

— Един от варварите, направили виждащата тръба.

— Това ли носиш там? — попитах, сочейки дългия вързоп.

— Не! Нещо много по-интересно! — Фумио разви предмета и ми го показа. Аз го поех предпазливо.

— Оръжие? — не бях сигурен как се боравеше с него, но то определено имаше вид на нещо, предназначено да убива.

— Да, и според мен можем да си направим същите. Аз вече имам едно готово. Не стана добре — уби човека, който го пробваше, — но ми се струва, че знам къде сме сбъркали — очите му искряха, лицето му сияеше.

— Как действа?

— Ще ти покажа. Имаш ли някого, от когото искаш да се отървеш?

Помислих си за двамата разбойници, които бяхме заловили. Бяха разпънати на брега за назидание на всички, които можеха да поискат да последват примера им, и получаваха само вода, колкото да не умрат. Бях чул стенанията им, докато чакахме Фумио, и си бях казал, че трябва да сторя нещо с тях, преди да тръгнем.

Фумио извика своя човек, който донесе тиган с дървени въглища. Наредихме да вържат умоляващите и проклинащи разбойници прави за стволовете на две дървета. Фумио се отдалечи на петдесет-шейсет крачки надолу по плажа и ми даде знак да отида при него. Запали една връв от въглените и прикрепи димящия й край за едното отверстие на тръбата. Там имаше кука, подобна на пружина. Той вдигна тръбата и плъзна поглед по нея към затворниците, присвивайки едното си око. Последваха внезапен рязък звук, който ме накара да подскоча, и кълбо дим. Разбойникът нададе свиреп вик. От зейналата на гърлото му рана бликаше кръв. Умря за миг.

— Аа — рече Фумио доволен — почвам да му хващам цаката.

— След колко време можеш да стреляш отново? — го попитах.

Оръжието бе грубо и грозно. Не притежаваше красотата на меча, нито величието на лъка, но виждах, че щеше да е по-резултатно и от двете.

Той повтори всички свои действия, а аз преброих вдишванията си — повече от сто — твърде дълго време в разгара на една битка. Вторият изстрел уцели другия бандит в гърдите, пробивайки доста голяма дупка. Предположих, че топчето ще проникне през повечето брони. Възможностите на това оръжие ме заинтригуваха и в същото време ме отвратиха.

— Воините ще го нарекат оръжието на страхливците — рекох на Фумио.

Той се засмя.

— Нямам нищо против да се бия като страхливец, ако това означава да оцелея!

— Ще го вземеш ли с теб?

— Ако обещаеш да го унищожиш, в случай че загубим — после добави с усмивка: — Никой друг не трябва да знае как се правят.

— Няма да загубим. Как се нарича?

— Пушка — отвърна той.

Върнахме се вътре и Фумио отново уви пушката. Зловещата глава се бе втренчила в нас с невиждащи очи. Около нея се виеха мухи; цялото помещение бе изпълнено с противна миризма, от която ми призляваше.

— Изнеси я — наредих на пирата. Той погледна господаря си.

— Само да ти покажа и другите му неща — Фумио взе трети вързоп и го разгърна. — Носеше това около врата си.

— Молитвени мъниста? — попитах, поемайки белия наниз. Мънистата изглеждаха като слонова кост. Нанизът се разви и пред очите ми във въздуха увисна знакът, който използваха Скритите — кръстът. Стъписах се, когато видях така открито изложено нещо, което за мен винаги бе представлявало най-съкровена тайна. В къщата на нашия свещеник в Мино прозорците бяха поставени така, че в определено време от деня слънцето очертаваше златист кръст върху стената, но този мимолетен образ бе единственият, който бях виждал досега.

Запазвайки непроницаемо изражение, хвърлих мънистата обратно на Фумио.

— Странно. Някаква варварска религия?

— Ти си невежа, Такео. Това е знакът, на който се кланят Скритите.

— Откъде знаеш?

— Знам всякакви неща — каза той нетърпеливо. — Не се страхувам от познанието. Бил съм на Голямата земя. Наясно съм, че светът е много по-голям от нашия низ от острови. Варварите изповядват вярата на Скритите. Това ми се струва удивително.

— Само дето не може да се използва в битка! — намирах го не толкова за удивително, колкото за тревожно, все едно беше някакво зловещо послание от един бог, в когото вече не вярвах.

— А колко още неща имат тези варвари! Такео, когато се установиш в Хаги, прати ме при тях. Нека търгуваме помежду си. Нека се учим от тях.

Трудно ми беше да си представя това бъдеще. Можех да мисля единствено за предстоящата битка.

Късно следобед и последният човек вече беше на борда. Фумио ми каза, че трябва да тръгваме, за да хванем вечерния прилив. Качих Таку на раменете си и заедно с Кенджи и Зенко прегазихме до лодката на Фумио, в която бяхме издърпани през фалшборда. Флотилията вече беше потеглила с издути от вятъра жълти платна. Вперих поглед към сушата, която все повече се смаляваше и накрая се стопи в мъглата на настъпващата вечер. Шизука бе казала, че ще ни прати вести преди заминаването ни, но не бяхме получили нито дума. Мълчанието й усили тревогата ми за нея и за Каеде.

Десета глава

Риеко беше изнервена и уплашена от тайфуна също както по-рано от земетресението. Изпадна в състояние, което граничеше с несвяст. Въпреки притесненията, причинени от бурята, Каеде бе благодарна, че се е отървала от непрестанното й опекунство. Но след два дни вятърът утихна, настъпи ясно есенно време и Риеко възстанови здравето и силите си, а с тях и натрапчивата си до полуда грижовност.

Всеки ден си намираше да върши нещо за Каеде — скубеше веждите й, търкаше кожата й с оризови трици, миеше и решеше косите й, пудреше лицето й до неестествена белота, мажеше с крем ръцете и нозете й, докато станеха гладки и прозрачни като перли. Избираше й дрехи и я обличаше с помощта на прислужниците. Понякога, като специална привилегия, й четеше по малко или й свиреше на лютня — умения, в които, както лично бе уведомила Каеде, се смяташе за изключително надарена.

Фудживара я посещаваше веднъж на ден. Каеде бе обучена от Риеко на изкуството да прави чай и му приготвяше всеки път, изпълнявайки безмълвно целия ритуал, а той проследяваше всяко нейно движение, като от време на време я поправяше. В хубави дни жените сядаха в стая с изглед към малка вътрешна градина. Наред с азалиите и божурите в нея растяха два извити бора и едно много старо сливово дърво.

— Ще се любуваме на цветята през пролетта — каза Риеко, тъй като храстите тънеха в есенно убито зелено, а Каеде се замисли за дългата зима, която предстоеше, а след нея още една и още една, превръщайки я в безжизнена скъпоценност, съзерцавана единствено от владетеля Фудживара.

Градината тук й напомняше за една друга градина — в имението на Ногучи, където бе седнала за кратко с баща си, след като бе уведомен за брака, уреден с владетеля Отори Шигеру. Тогава той изпитваше гордост, най-накрая успокоен, че дъщеря му ще сключи един толкова изгоден брак. Никой от двамата не подозираше, че това бе просто капан за Шигеру. И тъй като почти нямаше с какво да запълва мислите си, докато гледаше към градината, тя се връщаше в миналото отново и отново, наблюдавайки как всяка минута се променя, докато дните бавно отминаваха.

Листата на сливовото дърво започнаха да окапват и в градината се появи някакъв старец, който ги събираше едно по едно от мъха. Каеде трябваше да бъде държана далеч от погледа му, както и от всички мъже, но го наблюдаваше иззад една преграда. С безкрайно търпение той вдигаше всяко листо, хващаше го внимателно между палеца и показалеца си, за да не повреди мъха, и го поставяше в бамбукова кошница. После разресваше мъха, все едно бе коса, отстраняваше всяко клонче, пръчица или стръкче трева, пръст, червеи, птичи пера, парченца кора. През останалата част от деня мъхът изглеждаше съвършено чист, а после бавно, незабележимо светът, животът започваше да се промъква в него и на следващата сутрин действието се повтаряше отначало.

Върху изкривения ствол и клоните на сливовото дърво растяха зелени и бели лишеи и Каеде се улови, че всеки ден съзерцава и тях. И най-незначителни събития бяха способни да я стреснат. Една сутрин в мъха внезапно изникна бледорозова гъба на кремави шарки, която й заприлича на изрязано от плът цвете, а когато от време на време някоя птичка кацнеше на върха на някой от боровете и подхванеше мелодична песен, пулсът й откликваше пресекливо.

Дори управляването на владението й не бе успяло да ангажира изцяло неспокойното й ненаситно съзнание, а сега имаше толкова малко неща за вършене — понякога имаше чувството, че ще умре от скука. Опитваше се да се вслушва в ритъма на обитателите отвъд стените на стаите си, но звуците, които проникваха в това уединено място, бяха твърде оскъдни. Веднъж долови трели на флейта и си помисли, че може да е Макото. Страхуваше се да го види, защото изпитваше неистова ревност само като си помислеше, че е свободен да идва и да си отива, свободен да бъде с Такео и да се бие рамо до рамо с него; в същото време копнееше да го зърне, да получи някакви вести, все едно какви… Само че нямаше начин да разбере дали свиреше младият монах или някой друг музикант.

След скуката най-лошото беше пълното неведение. Може би се бяха водили битки, завършили с победа за едни и със загуба за други, може би военачалници се бяха издигали и проваляли — всички тези новини се пазеха далеч от нея. Единственото й успокоение бе, че ако Такео беше мъртъв, Фудживара щеше да й каже — тя беше сигурна в това, защото той щеше да почерпи наслада както от неговата смърт, така и от нейните страдания.

Знаеше, че Фудживара продължава да поставя пиеси, които се играеха в градината, и понякога се питаше дали бе написал нейната история, както бе споменал веднъж. Мамору често го съпровождаше на тези посещения, където му се напомняше да наблюдава израженията на Каеде, за да може да ги възпроизведе. На нея не й бе позволено да гледа представленията, но тя чуваше откъслечни думи и припяване, отделни звуци от музикантите, биене на барабан. От време на време долавяше цяла фраза, която й бе позната, и тогава съответната пиеса изплуваше в съзнанието й и тя се улавяше, че внезапно се е развълнувала до сълзи от красотата на думите и от силата на емоциите.

Собственият й живот изглеждаше също тъй пълен с премеждия, също тъй затрогващ. Принудена да разсъждава над дребните подробности в настоящото си съществуване, започна да се вглежда повече в чувствата си. Словата изникваха в съзнанието й едно по едно. Понякога й трябваше цял ден да ги подбере. Знаеше твърде малко за официалната поезия освен онова, което бе прочела в книгите на баща си, но събираше думите като златисти мъниста и ги нижеше по начин, който я удовлетворяваше. Пазеше ги скрити дълбоко в сърцето си.

Започна повече от всичко да обича тишината, в която се раждаха стиховете, също като колоните в свещените пещери на Ширакава, наслоени капка по капка от варовиковата вода. Мразеше бъбренето на Риеко — смесица от злоба, горделивост и баналности, както и посещенията на Фудживара, фалшивата му превзетост, която изглеждаше пълна противоположност на семплата истина, която тя търсеше. Единственият мъж, когото виждаше освен Фудживара, бе Ишида. Лекарят идваше през няколко дни и посещенията му й доставяха удоволствие, макар че двамата почти не си говореха. Когато се зае да дири думите, Каеде престана да пие успокоителните чайове; искаше да опознае чувствата си независимо от болката.

До стаята с излаз към градината имаше малко домашно светилище със статуи на Просветления и на всеопрощаващата Канон. Дори Риеко не смееше да пречи на Каеде да се моли и тя коленичеше там часове наред, докато изпаднеше в онова състояние, в което молитва и поезия се сливаха в едно, а ежедневният свят изглеждаше изпълнен със святост и значимост. Често медитираше върху мислите, които я тормозеха след битката при Асагава, и действията, които Такео бе предприел срещу Племето, и се питаше дали това състояние на святост, до което се докосваше, можеше да й даде отговор, как да управлява, без да прибягва до насилие. После се сгълча наум, защото не виждаше как някога щеше да управлява отново. Пък и трябваше да си признае, че ако все пак някак си се сдобиеше с власт, щеше да потърси отмъщение за всички онези, които я бяха накарали да страда.

Фенерите пред светилището горяха ден и нощ и Каеде често палеше тамян, оставяйки тежкия му аромат да изпълни ноздрите й и да пропие въздуха около нея. На дървена рамка висеше малка камбана и от време на време тя изпитваше внезапен порив да я удари силно. Чистият звук отекваше из стаите й и прислужниците си разменяха погледи, като внимаваха Риеко да не ги види. Те знаеха част от историята на Каеде, жалеха я и все повече й се възхищаваха.

Едно от тези момичета бе събудило интереса на Каеде. Тя знаеше от архива, който бе преписвала за Такео, че в домакинството на Фудживара работят няколко членове на Племето, най-вероятно без той изобщо да подозира. Двама мъже, единият от които управителят на имението, получаваха платата си от столицата; по всяка вероятност бяха шпиони, назначени там, за да докладват в двора за действията на пратения в изгнание благородник. Освен тях в кухнята имаше две слугини, които предоставяха откъслечна информация на всеки, готов да им плати, както и още едно момиче. Каеде предполагаше, че ставаше въпрос именно за нея.

Нямаше кой знае какви основания за предположението си, освен че у момичето имаше нещо неопределено, което й напомняше за Шизука, и че ръцете му по форма наподобяваха нейните. Когато се бяха разделили първия път, Каеде не бе усетила липсата на Шизука, тъй като животът й бе изпълнен с Такео, но сега, в обкръжението на жени, тя й липсваше неистово. Каеде копнееше да чуе гласа й, тъгуваше силно за нейната жизненост и смелост. И най-вече за някакви вести.

Момичето се казваше Юми. Ако някой знаеше какво се случваше във външния свят, това щеше да е именно член на Племето, но Каеде никога не оставаше насаме с нея и се страхуваше да потърси помощта й, макар и по заобиколен начин. Първоначално си мислеше, че може да е изпратена да я убие с цел отмъщение или за да бъде наказан Такео, и я наблюдаваше скришом, но не от страх, а по-скоро от някакво любопитство — как щеше да се опита да го извърши, дали бе поела задачата си с облекчение или с угризение.

Тя знаеше за смъртната присъда на Племето срещу Такео, станала още по-належаща заради решимостта, с която съпругът й се бе заел с унищожението на техните членове в Маруяма. Не очакваше от тях нито съчувствие, нито подкрепа. И все пак в поведението на момичето към нея имаше нещо, което предполагаше липса на враждебност.

Тъй като дните ставаха все по-къси и хладни, зимните дрехи бяха извадени и проветрени, а летните — изпрани, сгънати и прибрани. В продължение на две седмици Каеде носеше подходящи за този преходен период роби, признателна за топлината, която й осигуряваха. Риеко и прислужниците шиеха и бродираха, но на Каеде не й бе позволено да участва. Тя и бездруго не харесваше шиенето — трябваше да се пребори с желанието си да си служи с лявата ръка и да полага усилия, за да придобие сръчност, — но всичко това щеше да й помогне да запълни безкрайните дни на бездействие. Багрите на нишките й харесваха, бе очарована от начина, по който някакво цвете или птица оживяваха върху тежката копринена тъкан. Разбра от Риеко, че владетелят Фудживара е наредил всички игли, ножици и ножове да се пазят далеч от нея. Дори огледалата й се носеха само от Риеко. Каеде си спомни за малкото, подобно на игла оръжие, което Шизука бе направила за нея и бе скрила в подгъва на ръкава й, помисли си за начина, по който го бе използвала в Инуяма. Дали Фудживара се опасяваше, че може да му стори същото?

Риеко не изпускаше Каеде от очи освен по времето, когато Фудживара правеше обичайното си за деня посещение. Придружаваше я до банята и дори до тоалетната, където държеше настрана тежките й роби и след това умиваше ръцете й на водоема. Щом започна месечното кървене на Каеде, Фудживара преустанови посещенията си до края на седмицата, когато тя вече се бе прочистила.

Времето минаваше. Сливовото дърво оголя. Една сутрин мъхът и боровите иглички осъмнаха покрити със слана. Началото на студеното време причини вълна от неразположения. Първо Каеде хвана настинка; получи силно главоболие, а усещането в гърлото й бе такова, все едно бе глътнала игли. От температурата сънят й стана неспокоен, но след няколко дни се оправи, само през нощта я тормозеше кашлица. Ишида й даде да пие отвара от върбови кори и валериан. Точно тогава и Риеко прихвана настинката, която, изглежда, бе станала по-опасна за здравето, тъй като възрастната жена се разболя значително по-тежко от Каеде.

На третата вечер от боледуването на Риеко имаше поредица от леки трусове. Те, както и високата температура станаха причина тя да изпадне в почти неконтролируема паника. Разтревожена, Каеде прати Юми да доведе Ишида.

Когато лекарят дойде, вече бе нощ. На черното небе висеше сребриста три четвърти луна, а звездите представляваха сияйни ледени връхчета. Ишида накара Юми да донесе гореща вода, приготви силна отвара и я даде на болната да я изпие. Постепенно гърчовете й намаляха и риданията й утихнаха.

— Известно време ще спи — рече той. — Ако пристъпите на паника започнат отново, Юми може да й даде още една доза.

Докато говореше, земята се разтърси отново. През отворената врата Каеде видя как луната затрепери, а подът под нозете й се вдигаше и се спускаше. Другата прислужница изписка уплашено и хукна навън.

— Така е цял ден — рече Каеде. — Дали тези леки трусове са предизвестие за по-тежко земетресение?

— Кой знае? — отвърна Ишида. — По-добре угасете лампите, преди да си легнете. А аз ще се прибера у дома да видя какво прави кучето ми.

— Кучето ви ли?

— Ако е заспало под верандата, значи няма да има голямо земетресение. Но ако скимти и вие, това вече е основание за тревога.

Ишида се засмя тихо и Каеде си даде сметка, че отдавна не го е виждала в толкова добро настроение. Той беше сдържан, затворен, добросъвестен човек, ръководен от дълга си към Фудживара и от призванието си на лекар, но Каеде почувства, че тази вечер му се е случило нещо, което бе нарушило обичайната му сдържаност.

Ишида си тръгна и Юми придружи Каеде в спалнята, за да й помогне да се съблече.

— Тази вечер лекарят изглежда весел — отбеляза Каеде. Беше толкова приятно да не чувства натрапчивото присъствие на Риеко, която слухтеше за всяка нейна дума, че изпита желание да си побъбри просто за удоволствие. Робата се свлече от раменете й и когато Юми вдигна косите й, за да я освободи, Каеде почувства дъха й в ухото си:

— Това е, защото Муто Шизука дойде да го види.

Каеде усети как кръвта се изтегля от главата й. Стаята сякаш се завъртя около нея, но не от земен трус, а от собствената й немощ. Юми я подхвана и я положи внимателно върху постелята. Извади нощната роба и й помогна да я облече.

— Господарката не бива да настине и да се разболее отново — промърмори тя, вземайки гребена, за да й разреши косите.

— Какви са вестите? — попита тихо Каеде.

— Фамилията Муто са сключили примирие с владетеля Отори. Сега учителят Муто е с него, за да му помага.

Само това, че Юми бе произнесла името му, накара сърцето на Каеде да подскочи тъй силно, че почти й призля.

— Къде е той?

— На крайбрежието, в Шухо. Предал се е на владетеля Араи.

Не можеше да си представи какво му се налагаше да преживява.

— В безопасност ли е?

— Двамата с Араи са сключили съюз. Ще атакуват Хаги заедно.

— Още една битка… — прошепна Каеде. В гърдите й забушува буря от емоции, от която очите й запариха. — А сестрите ми?

— Добре са. Уговорен е брак между господарката Аи и племенника на владетеля Акита. Моля ви, не плачете, господарке. Никой не бива да разбира, че сте научили тези неща. От това зависи животът ми. Шизука ми се закле, че ще успеете да скриете чувствата си.

Каеде положи отчаяни усилия да преглътне сълзите си.

— А по-малката ми сестра?

— Араи искал да я сгоди за владетеля Отори, но той се извинил, че не може да мисли за брак, докато не завземе Хаги.

Сякаш скрита игла се заби в сърцето й. Не й беше хрумнало, но, естествено, че Такео щеше да се ожени отново. Бракът му с нея бе обявен за недействителен; от него щеше да се очаква да си вземе нова съпруга. Хана бе очевиден избор, тъй като щеше да скрепи съюза с Фудживара и да предостави на Араи нова връзка с владенията Маруяма и Ширакава.

— Хана е още дете… — рече тя глухо, докато гребенът разресваше косите й. Нима Такео вече я бе забравил? Щеше ли с радост да приеме сестра й, която толкова приличаше на нея? Ревността, която я бе раздирала, докато си представяше Макото с него, сега избликна отново, хилядократно по-силна. Съзнанието за откъснатостта й, за пленничеството й в имението я връхлетя с нова сила. „Деня, в който науча, че се е оженил, ще умра дори и ако трябва да отхапя собствения си език!“, закле се тя мислено.

— Можете да бъдете сигурна, че владетелят Отори си има свои планове — прошепна Юми. — В края на краищата той е идвал да ви спасява, когато Араи го е пресрещнал и го е изтласкал обратно към крайбрежието. Тогава само тайфунът е попречил на успешното му отстъпление…

— Идвал е да ме спаси? — попита Каеде. Ревността й стихна, поуталожена от признателност и слаб проблясък на надежда.

— Веднага щом е научил за отвличането ви, е тръгнал насам с над хиляда воини — Каеде усети, че Юми трепери. — Пратил е Шизука да ви каже, че ви обича и че никога няма да ви предаде. Бъдете търпелива. Той ще дойде за вас.

От съседната стая се разнесе шум, наподобяващ трескав вик.

— Ела с мен до тоалетната — рече Каеде така спокойно, все едно цяла вечер не бе казала други думи освен „Дръж ми робата“ и „Среши ми косите“. Прекрасно си даваше сметка за рисковете, които Юми бе поела, донасяйки й това съобщение, и се страхуваше за безопасността й.

Юми взе едно топло наметало и я загърна с него. Двете пристъпиха безмълвно на верандата. Беше по-студено от всякога.

— Тази вечер ще е мразовито — отбеляза момичето. — Да поръчам ли още дървени въглища за мангалите?

Каеде се заслуша. Нощта бе тиха. Нямаше вятър, не се чуваше вой на куче.

— Да, нека се постоплим.

При входа на нужника смъкна кожената роба от раменете си и я подаде на Юми да я държи. Клекнала в тъмната ниша, където никой не можеше да я види, тя си позволи да изпита радост. Думите отекваха в мозъка й — същите, които самата богиня й бе казала: „Бъди търпелива. Той ще дойде за теб.“

На следващия ден Риеко бе малко по-добре; стана и се облече в обичайното време, макар че Каеде я помоли да си почине още. Есенният вятър, който духаше откъм планината, бе по-студен, но Каеде чувстваше топлина, която не бе усещала от началото на пленничеството си. Опита се да не мисли за Такео, но вестите, които Юми й бе предала шепнешком, бяха изнесли образа му на повърхността на съзнанието й. Думите, които й бе пратил, кънтяха с такава сила в главата й, че тя бе сигурна, че някой ще ги чуе. Беше ужасена, че може да се издаде. Не говореше на Юми, дори не я поглеждаше, но си даваше сметка за едно ново чувство помежду им, някакъв вид съучастничество. Нима Риеко с тези нейни очи на корморан би могла да не го регистрира?

Заради неразположението Риеко бе станала раздразнителна и по-злобна от всякога. Недоволстваше от всичко, оплакваше се от храната, прати да й донесат три различни вида чай, които й се сториха престояли, зашлеви Юми, задето не й била донесла гореща вода достатъчно бързо, и докара втората прислужница — Кумико, до сълзи, защото момичето си позволи да изрази страха си от земетресения.

По принцип Кумико бе добродушна и весела и Риеко й даваше известна свобода, която за останалите прислужници бе недопустима. Но тази сутрин тя й се подигра, изсмивайки се презрително на страховете й и пренебрегвайки факта, че тя самата също ги изпитваше.

Каеде се оттегли от неприятната атмосфера, като отиде да седне на любимото си място, и се загледа навън към градината. Слънчевите лъчи едва озаряваха стаята, но след още няколко седмици вече нямаше да прехвърлят и външните зидове. Зимата в тези помещения щеше да е мрачна… но нали той щеше да дойде за нея преди това?

Каеде не виждаше планината, но си представяше върховете й, устремени в синевата на есенното небе. Сигурно вече бяха покрити със сняг. Внезапно в клоните на бора кацна птичка, изчурулика високо и после отново отлетя, издигайки се над покрива и проблясвайки с багрите в зелено и бяло върху крилата си. Напомни й за птичката, която Такео бе нарисувал толкова отдавна. Възможно ли бе това да е послание за нея — предизвестие, че скоро ще бъде свободна?

Женските гласове зад нея се извисиха в гълчава. Кумико нареждаше през сълзи:

— Не мога другояче. Ако къщата започне да се тресе, трябва да избягам навън. Не мога да го понеса!

— Значи това си сторила снощи! Оставила си нейно благородие сама, докато аз съм спяла?

— Юми беше с нея през цялото време — отвърна Кумико през сълзи.

— Владетелят Фудживара заповяда с нея винаги да има две от нас! — в стаята отекна звукът от поредна плесница.

Каеде си помисли за полета на птичката, за сълзите на момичето. Собствените й очи запариха. Чу стъпки и усети, че Риеко е застанала зад гърба й, но не обърна глава.

— Значи господарката Фудживара снощи е останала сама с Юми? Чух ви да си шепнете. За какво си говорехте?

— Шепнехме, за да не те безпокоим. Говорихме си за дреболии — за есенния вятър, може би за сиянието на луната. Помолих я да ми среше косите и да ме придружи до тоалетната… — Риеко коленичи до нея и се опита да я погледне в очите. Тежката й миризма задави Каеде и тя извърна глава: — Остави ме на мира, и двете все още не сме добре. Нека се опитаме да прекараме един спокоен ден…

— Колко сте неблагодарна — заяви Риеко с глас, изтънял като жужене на комар. — И колко глупава. Владетелят Фудживара стори всичко за вас, а вие продължавате да си мислите как да го измамите.

— Сигурно имаш треска — рече Каеде. — Привиждат ти се неща. Как бих могла да измамя владетеля Фудживара по какъвто и да било начин? Та аз съм негова пленница!

— Негова съпруга — поправи я Риеко. — Дори това, че използвате дума като пленница, показва, че все още се бунтувате срещу съпруга си! — Каеде не отвърна нищо, просто впери поглед в боровите иглички, гравирани в синевата на есенното небе. Страхуваше се от онова, което би могла да разкрие пред Риеко. Съобщението на Юми й бе донесло надежда, но обратната страна на надеждата бе страхът — за Юми, за Шизука, за самата нея.

— Струвате ми се някак по-различна — измърмори Риеко. — И си въобразявате, че не го виждам?

— Истина е, малко ми е топло — отвърна Каеде. — Предполагам, че пак имам треска… — тя сведе очи. „Дали вече са в Хаги?, запита се. Сражава ли се в момента? Дано бъде закрилян! Дано оцелее!“ А на глас рече: — Ще се помоля известно време… — и отиде да коленичи пред светилището.

Кумико донесе въглени и Каеде запали тамян. Тежкият мирис плъзна из стаите и наложи на жените вътре тревожно мълчание.

След няколко дни Юми отиде да донесе обяда и не се върна. Замести я друга прислужница — една по-възрастна жена. Двете с Кумико поднесоха храната мълчаливо. Очите на Кумико бяха зачервени и тя подсмърчаше окаяно. Когато Каеде се опита да разбере какво се е случило, Риеко отвърна троснато:

— Настинала е, нищо повече.

— Къде е Юми? — попита Каеде.

— Интересува ли ви наистина? Това доказва, че подозренията ми са били основателни!

— Какви подозрения? — попита Каеде. — Какво имаш предвид? Просто се питах къде е.

— Повече няма да я видите — отвърна Риеко студено. Кумико издаде приглушен звук, наподобяващ потиснато ридание.

Каеде изпита внезапен студ, но въпреки това кожата й гореше. Имаше чувството, че стените се сключват около нея и я затискат. До вечерта вече имаше жестоко главоболие; помоли Риеко да повика доктор Ишида.

Когато лекарят пристигна, тя се ужаси от вида му. Преди няколко дни по-рано той бе весел; сега лицето му бе изпито и мрачно, очите му наподобяваха угаснали въглени, кожата му бе посивяла. Поведението му бе спокойно и овладяно както винаги, той разговаря с нея с голяма загриженост, но без съмнение се бе случило нещо ужасно.

И Риеко знаеше какво е; Каеде го разбра по стиснатите й устни и острия й поглед. За нея бе истинска мъка, че не можеше да му зададе някакъв въпрос; това, че не знаеше какво ставаше в къщата около нея, нито в света отвън, несъмнено щеше да я докара до лудост. Ишида й даде чай от върбови кори и й пожела лека нощ с необичайно напрежение. Тя бе сигурна, че повече нямаше да го види. Въпреки успокоителното прекара тежка нощ.

Сутринта отново попита Риеко за изчезването на Юми и за потиснатостта на Ишида. След като не получи друг отговор освен мъгляви обвинения, реши да се обърне лично към владетеля Фудживара. Беше минала близо седмица, откакто го бе видяла за последен път. Той бе преустановил посещенията си по време на боледуването им. Не можеше повече да понася неизказано заплашителната атмосфера.

— Би ли уведомила владетеля Фудживара, че искам да го видя? — помоли тя Риеко, след като приключи с обличането.

Жената отиде лично и щом се върна, заяви:

— Негово благородие се радва, че съпругата му желае компанията му. Уредил е специално забавление за тази вечер. Ще се видите тогава.

— Искам да разговарям с него насаме — каза Каеде.

Риеко сви рамене.

— Засега няма някакви специални гости. С него ще бъде само Мамору. По-добре се изкъпете; предполагам, че трябва да ви измием и косите, за да изсъхнат на слънце.

Когато най-накрая косите й бяха изсушени, Риеко настоя да ги намаже обилно с масло, преди да ги среши. Каеде си облече подплатените зимни роби, благодарна за топлината им, тъй като от мократа глава й бе станало студено — макар че денят бе слънчев, въздухът бе мразовит. На обяд хапна малко супа, но стомахът и гърлото й сякаш отказваха да поемат храна.

— Много сте бледа — каза Риеко. — Този цвят на лицето у една жена предизвиква възхищението на владетеля Фудживара — скритият смисъл на думите й накара Каеде да потръпне.

Предстоеше да се случи нещо ужасно… вече се случваше; всички освен нея знаеха какво и щяха да й го разкрият, когато им беше изгодно. Пулсът й заби учестено и тя го почувства в гърлото си, в корема си. От вън долиташе глухо чукане, което сякаш представляваше ехо от ударите на собственото й сърце.

Тя отиде при светилището и коленичи пред него, но дори това не я успокои. Надвечер Мамору дойде и я отведе в беседката, където бе наблюдавала първия сняг заедно с Фудживара в началото на годината. Макар че още не беше тъмно, между голите клони на дърветата вече висяха запалени лампи, а на верандата горяха мангали. Тя впери поглед в момъка, опитвайки се да научи нещо от поведението му. Той бе пребледнял също като нея, освен това й се стори, че съзира жалост в очите му. Тревогата й се засили.

Толкова отдавна не бе виждала някакъв пейзаж, че картината пред нея — градините и планината отвъд — й се стори неизразимо прекрасна. Последните слънчеви лъчи обагряха покритите със сняг върхове в розово и златисто, а цветът на небето бе прозрачен, между синьо и сиво. Тя впери в него жаден поглед, все едно това бе последната гледка, която щеше да види на земята.

Мамору я загърна с една мечешка кожа и промълви:

— Владетелят Фудживара скоро ще бъде при вас.

Точно пред верандата имаше отрязък, покрит с дребни бели камъчета, които бяха заравнени във формата на спирала. В средата стърчаха два стълба. Каеде се намръщи при вида им; те нарушаваха десена на камъчетата по един суров, почти заплашителен начин.

Тя долови тропот на нозе и шумолене на роби.

— Негово благородие пристига — каза зад нея Риеко и двете се поклониха доземи.

Фудживара седна до нея и ароматът на парфюма му я облъхна. Дълго време не й проговори и когато най-накрая й позволи да се изправи, тя си помисли, че долавя в гласа му гняв. Сърцето й се сви. Опита се да потърси упование в смелостта си, но такава нямаше. Беше обзета от смъртен страх.

— Радвам се да те видя оздравяла — каза той с ледена вежливост.

Устата й бе така пресъхнала, че почти не можеше да говори.

— Благодарение на грижата на ваше благородие — прошепна.

— Риеко каза, че си искала да говориш с мен.

— Компанията на ваше благородие винаги е желана за мен — започна тя, но млъкна, когато той изкриви подигравателно устни. „Нека не се страхувам, помоли се тя мислено. Ако види, че ме е страх, ще разбере, че ме е пречупил… В края на краищата той е просто човек; не ми позволи да имам дори игла. Знае какво мога да направя. Знае, че съм убила Ийда.“ Пое си дълбоко въздух. — Чувствам, че се случват неща, които не разбирам. Оскърбила ли съм ваше благородие? Моля, кажете ми какво лошо съм сторила.

— Случват се неща, които аз не разбирам — отвърна той. — Почти конспирация, бих казал. И то в собствената ми къща. Не мога да повярвам, че съпругата ми би паднала толкова ниско, но Риеко ми сподели подозренията си, които прислужницата потвърди, преди да умре.

— Какви подозрения? — попита Каеде, без да дава израз на каквито и да били чувства.

— Че някой ти е донесъл съобщение от Отори.

— Риеко лъже — заяви Каеде, но гласът й изневери.

— Не мисля така. Предишната ти компаньонка Муто Шизука е била видяна в района. Бях изненадан. Ако е искала да те види, трябваше да се обърне към мен. После си спомних, че Араи я е ползвал като шпионка. Прислужницата потвърди, че била пратена от Отори. Това бе достатъчно слисващо, но представи си изумлението ми, когато бе открита в помещенията на Ишида. Бях съсипан — Ишида, моят доверен слуга, почти мой приятел! Колко опасно е да не можеш да имаш доверие в собствения си лекар. За него би било твърде лесно да ме отрови.

— Той е напълно надежден — рече Каеде. — И ви е толкова предан. Дори да беше истина, че Шизука ми е донесла съобщение от владетеля Отори, това няма нищо общо с доктор Ишида!

Той я изгледа така, все едно тя не бе схванала думите му.

— Те са били любовници — каза той. — Моят личен лекар е имал връзка с жена, за която се знае, че е шпионка!

Каеде не отвърна. Тя не знаеше за връзката им. Бе твърде потънала в собствената си страст, за да я забележи. Сега й се стори съвсем очевидно. Спомни си всичките признаци — колко често Шизука ходеше до помещенията на Ишида да носи лекарства или чай. А сега Такео бе пратил Шизука със съобщение за нея. Шизука и Ишида бяха поели риска да се срещат и щяха да бъдат наказани за това.

Слънцето бе залязло зад планината, но още не беше тъмно. Над градината падаше здрач, едва разпръскван от светлината на фенерите. Над главите им с тъжен грак прелетя гарван.

— Много обичам Ишида — продължи Фудживара — и знам, че и ти си привързана към твоята прислужница. Трагично е, но двамата трябва да се опитаме да се утешим взаимно в скръбта си — той плесна с ръце. — Донеси вино, Мамору. Смятам, че можем да започваме забавлението си — той се приведе към Каеде. — Не е нужно да бързаме. Разполагаме с цяла нощ.

Тя все още не проумяваше каква бе целта му. Взря се в лицето му, видя жестоката извивка на устата му и бледността на кожата му, дребните мускулчета на челюстта му, които го издаваха. Той извърна очи към нея и тя отмести поглед към стълбовете. Връхлетя я внезапна слабост; фенерите и белите камъчета се завъртяха наоколо й. Пое си дълбоко дъх, за да се овладее.

— Не правете това — прошепна тя. — Не ви прилича. Смилете се над тях.

В далечината виеше куче. Виеше непрестанно. „Кучето на Ишида“, помисли си Каеде и почти повярва, че това е собственото й сърце, тъй като изразяваше напълно обзелия я ужас и отчаяние.

— Неподчинението и липсата на вярност към мен трябва да бъдат наказани — рече той. — В известен смисъл това ще обезкуражи останалите.

— Ако трябва да умрат, нека е бързо — рече тя. — В замяна ще сторя всичко, което поискате от мен.

— Но ти, така или иначе, вече си длъжна да го правиш — каза той, почти озадачен. — Какво друго можеш да предложиш, което не влиза в задълженията на една съпруга?

— Бъдете милостив — помоли го тя.

— Не съм милостив по природа — отвърна той. — Ти вече изчерпа възможностите си за преговаряне, скъпа моя. Смяташе, че можеш да ме използваш за собствените си цели. Сега аз ще те използвам за своите.

Каеде чу нечии стъпки по ситните камъчета. Погледна в посока на звука, сякаш силата на погледа й можеше да достигне Шизука и да я спаси. Към стълбовете бавно вървяха стражи. Бяха въоръжени с мечове и освен тях носеха някакви инструменти, чийто вид предизвика метален вкус на страх в устата й. Повечето мъже бяха с мрачни лица, но един от тях се усмихваше въодушевено. Между тях Ишида и Шизука бяха две дребни фигури, слаби човешки тела с безгранична способност за изпитване на болка. И двамата останаха безмълвни, докато ги привързваха за стълбовете, но Шизука вдигна глава и погледна към Каеде.

„Това не може да се случи. Ще погълнат отрова“, каза си Каеде.

Фудживара заяви:

— Не мисля, че сме оставили на твоята компаньонка някаква възможност да се спаси, но ще бъде интересно да видим дали е така.

Каеде нямаше представа, какво възнамеряваше да стори Фудживара, какви мъчения и жестока смърт им бе замислил, но бе слушала достатъчно истории в имението на Ногучи, за да може да си представи най-лошото. Осъзна, че е на границата да загуби самообладание. Надигна се — само по себе си немислимо действие в присъствието на Фудживара — и се опита да го умилостиви, но точно когато молбата с мъка се отронваше от устните й, при предните порти се разрази неясна суматоха. Стражите викнаха нещо и в градината нахлуха двама мъже.

Единият беше Мурита — мъжът, който бе дошъл да я съпроводи до владението и после бе устроил засада и убил хората й. Той държеше меча си в лявата ръка; дясната все още не бе заздравяла от удара й. Не знаеше кой е другият, макар че й се стори някак познат. Двамата коленичиха пред Фудживара и Мурита заговори:

— Владетелю Фудживара, простете за безпокойството, но този човек казва, че носи спешно съобщение от владетеля Араи.

Каеде отново се бе свила на пода, признателна за този кратък отдих. Тя насочи поглед към другия мъж, забеляза големите длани и дългите му ръце и осъзна с изумление, че това бе Кондо. Беше променил чертите си и когато заговори, гласът му също беше различен. Но без съмнение Мурита и Фудживара щяха да го познаят рано или късно.

— Владетелю Фудживара, владетелят Араи ви праща своите поздрави. Всичко се развива по план.

— Отори мъртъв ли е? — попита благородникът, хвърляйки бърз поглед към Каеде.

— Още не — отвърна мъжът. — Но междувременно владетелят Араи моли да му пратите обратно Муто Шизука. Той проявява личен интерес към нея и желае да запази живота й.

За момент Каеде усети как в сърцето й бликва надежда. Фудживара нямаше да посмее да навреди на Шизука, след като Араи я искаше за себе си.

— Странна молба — отбеляза Фудживара — и странен пратеник — после заповяда на Мурита: — Вземи му оръжието. Не му вярвам.

Кучето зави в нов пристъп на страх. Каеде имаше чувството, че за миг настъпи пълен покой, и после, когато се опита да извика, докато Мурита пристъпваше към Кондо, а Кондо изваждаше меча си, сякаш целият свят изстена и се издигна. Верандата се извиси във въздуха, дърветата полетяха и после се сгромолясаха, къщата зад нея се разтресе и се разцепи. Сега вече лаеха и други кучета, лаеха като обезумели. Птицата в клетка изпищя ужасена. Въздухът се изпълни с прах. От срутените постройки се носеха писъците на жените и пукот на незабавно лумнал пожар.

Верандата падна с трясък, който разтърси тялото й. Подът се наклони назад към къщата, покривът над нея се разцепваше. Очите й се изпълниха с частици прах и слама. За момент си помисли, че е затисната, после видя, че може да се изкатери, и запълзя нагоре по странния наклон, който бе добила верандата. Над ръба като в сън видя как Шизука измъква ръце от въжетата, ритва единия от стражите в слабините, измъква му меча и го стоварва върху врата му. Ударът, който Кондо бе нанесъл на Мурита, почти го бе разсякъл на две.

Фудживара лежеше зад Каеде, затиснат от падналия покрив. Тялото му бе сгърчено и той сякаш не можеше да стане, но се пресегна и я сграбчи за глезена. За пръв път я докосваше. Пръстите му бяха студени, а хватката му — желязна. Прахът го давеше, дрехите му бяха покрити с мръсотия, а под обичайния си аромат вонеше на пот и урина. При все това, когато заговори, гласът му бе овладян както винаги:

— Ако трябва да умрем, нека да умрем заедно — зад него чуваше пламъците, които пукаха и пълзяха напред като живо същество. Димът се сгъстяваше, пареше на очите й и замаскираше всички други миризми. Тя започна да се дърпа и да рита, мъчейки се да се откопчи от сключените му пръсти. — Просто исках да те притежавам — продължи той. — Ти беше най-красивата вещ, която съм виждал. Държах да бъдеш единствено моя. Исках да прекърша любовта ти към Такео, за да мога да съпреживея трагедията на твоите страдания.

— Пусни ме! — изпищя тя. Вече чувстваше горещината на приближаващия пожар. — Шизука! Кондо! Помогнете ми!

Шизука бе изцяло заета с останалите стражи и се биеше като мъж. Ръцете на Ишида все още бяха завързани за стълба. Кондо посече един от стражите в гръб, обърна глава по посока на гласа й и се втурна към горящата къща. Успя да скочи на ръба на верандата.

— Господарке Отори — викна той. — Ще ви освободя. Бягайте в градината, при езерата. Шизука ще се погрижи за вас — плъзна се надолу и стовари меч върху китката на Фудживара. Благородникът изрева от болка и ярост; пръстите му освободиха глезена на Каеде. Кондо я избута нагоре и й помогна да се прехвърли през ръба. — Вземете меча ми. Зная, че можете и сама да се защитите — мушна го в ръцете й и продължи припряно: — Заклех се да ви служа. И го сторих искрено. Докато съм жив, няма да позволя някой да ви стори зло. Но убих баща ви, а за човек като мен това е престъпление. Още по-голямо престъпление е да нападна благородник и да му отнема живота. Готов съм да си платя за това — той отправи към нея поглед, в който сега нямаше и капчица ирония, и се усмихна. — Бягайте! Бягайте! Съпругът ви ще дойде за вас.

Тя отстъпи назад. Видя, че Фудживара се опитва да стане, а от посечената му китка бликаше кръв. Кондо сключи ръце около благородника в желязна хватка. Пламъците изригнаха през крехките стени, обгърнаха ги и ги погълнаха.

Горещината и писъците я заляха. „Той гори, всичките му съкровища горят“, помисли си тя трескаво. Стори й се, че чува как Кумико вика от ада, обзе я желание да направи нещо, за да я спаси, но когато понечи да се втурне към къщата, Шизука я дръпна обратно.

— Ти гориш!

Каеде пусна меча и безпомощно обхвана главата си, когато пламъците лумнаха в намаслените й коси.

Единайсета глава

Слънцето залезе и луната се издигна над неподвижната повърхност на морето, очертавайки сребриста пътека пред нашата флотилия. Беше толкова ярка, че виждах ясно планинската верига отвъд брега, който напускахме. Приливът ромолеше под корпусите на корабите, а платната плющяха на вятъра, идващ откъм сушата. Греблата се врязваха във водата в равномерен ритъм.

Стигнахме Ошима в ранните часове на утрото. От повърхността на морето се издигаше бяла мъгла и Фумио ми обясни, че следващите няколко нощи щяло бъде същото, тъй като въздухът изстивал, което беше идеално за целта ни. Прекарахме деня на острова, добавяйки провизии от складовете на пиратите и качвайки на борда още хора на Терада. Те бяха въоръжени с мечове, ножове и най-различни други оръжия, повечето от които не бях виждал никога. Привечер отидохме до светилището и оставихме приношения за Ебису[20] и Хачиман, молейки за спокойно море и победа над враговете. Свещениците ни дадоха сигнални раковини за всеки кораб и ни изпратиха с благословии, които насърчиха хората ни, макар че Фумио възприе всичко това с известно недоверие, потупвайки своята пушка с думите: „Ако питаш мен, това ми вдъхва повече кураж!“, докато аз бях доволен да отправя молитва към който и да е бог с ясното съзнание, че всички те са просто различни лица, измислени от хората, и въплъщават една вездесъща истина.

Когато опънахме платна към Хаги, луната вече се издигаше над планината, на една нощ от своята пълнота. Този път Кенджи, Таку и аз отидохме при Рьома в неговата по-малка и по-бърза лодка. Оставих Зенко на грижите на Фумио, след като го бях запознал с произхода на момчето и му бях обяснил колко важно е синът на Араи да бъде опазен жив. Точно преди зазоряване над водата плъзна мъгла, забулвайки корабите ни, които приближаваха заспалия град. През залива долових песента на първи петли и на ранните камбани.

Планът ми бе да поемем направо към крепостта. Нямах никакво желание да разрушавам своя град или да видя как Отори отмиват кръв с кръв. Смятах, че ако успеехме веднага да убием или да заловим владетелите Отори, съществуваше голяма вероятност целият клан да се присъедини към мен, вместо да се разединява. Това бе и мнението на воините на Отори, които вече бяха преминали на моя страна. Мнозина от тях умоляваха да им разреша да тръгнат с мен и да участват лично в отмъщението. Те всички бяха потърпевши, понесли несправедливости, оскърбления и предателства. Но моята цел беше да проникна в крепостта тайно и тихо. Щях да взема само Кенджи и Таку. Разпоредих се всички останали да действат под командването на Терада.

Възрастният пират сияеше от въодушевление в очакване да уреди свои стари сметки. Бях му дал известни наставления — корабите да останат навътре в морето до разсъмване, после да дадат сигнал с раковините и да поемат през мъглата. Останалото зависеше от него. Надявах се да успея да убедя града да се предаде; ако не, щяхме с бой да си проправим път през улиците до моста, по който да осигурим достъп за армията на Араи.

Крепостта бе построена върху отрязък, вдаден между реката и морето. Знаех от посещението си в деня на осиновяването ми, че резиденцията е разположена на страната към морето, където откъм водата се издигаше огромна стена, която се смяташе за непробиваема.

Кенджи и Таку носеха своите куки и разни други оръжия на Племето. Аз бях въоръжен с ножовете за хвърляне, с къс меч и с Джато.

Луната се скри и мъглата стана по-плътна. Лодката премина безшумно разстоянието до брега и опря преградната стена почти без звук. Един по един тримата се изкатерихме по зида и станахме невидими.

Чух стъпки над главите ни и в следващия миг един глас извика:

— Кой е там? Назови се!

Рьома отвърна на диалекта на рибарите от Хаги:

— Само аз съм. Малко се позагубих в тази противна мъгла…

— Малко си позагазил, искаш да кажеш — викна втори. — Махай се от там! Видим ли те, щом мъглата се вдигне, ще получиш стрела в търбуха.

Звукът от веслата постепенно заглъхна. Аз изсъсках към другите двама — не виждах никого от тях — и катеренето започна. Оказа се трудна работа. Стената, заливана два пъти дневно от прилива, бе хлъзгава и покрита с водорасли. Но малко по малко запълзяхме нагоре и накрая се добрахме до върха. Там последен есенен щурец редеше своята песен, която внезапно секна. Кенджи поде трелите му. Чувах стражите, които си говореха в срещуположния ъгъл на външния двор. Край тях горяха лампа и мангал. Отвъд се намираше резиденцията, където спяха владетелите Отори, техните васали и семействата им.

Чух само два гласа, което ме изненада. Очаквах да са повече, но от разговора им разбрах, че всички налични воини са пратени на моста и покрай реката в очакване на атаката на Араи.

— Ще ми се вече да беше атакувал — изръмжа единият. — Това чакане ми къса нервите.

— Сигурно знае колко малко храна има в града — отвърна другият. — Вероятно смята да ни умори от глад.

— Струва ми се, че е по-добре да го срещнем там, навън, отколкото тук, вътре.

— Забавлявай се, докато можеш. Ако градът се предаде на Араи, ще настане кървава баня. Дори Такео предпочете да избяга в тайфуна, вместо да се изправи срещу Араи!

Пипнешком потърсих Таку край себе си, хванах го и го дръпнах да приближи глава до моята.

— Спусни се от вътрешната страна на стената — прошепнах му само с устни в ухото. — Отвлечи им вниманието, докато ги издебнем в гръб.

Усетих, че кимна, и чух едва доловимия звук, докато се отдалечаваше. Двамата с Кенджи го последвахме, прехвърляйки зида. На светлината на мангала внезапно зърнах дребна сянка. Тя се плъзна безшумно по двора и после се раздвои, безмълвна и призрачна.

— Какво беше това? — възкликна единият от стражите.

Тутакси скочи с другия на крака и двамата се втренчиха в двата образа на Таку. С Кенджи не се затруднихме — всеки от нас безшумно се справи с по един.

Току-що си бяха направили чай, тъй че ние им го изпихме, докато чакахме зазоряването. Небето постепенно изсветля. Между него и водата нямаше рязка граница; бяха се слели в една обща искряща повърхност. Когато прозвучаха сигналните раковини, косите на тила ми настръхнаха. В отговор от брега залаяха кучета.

Чух как обитателите на резиденцията внезапно се раздвижиха — разнесоха се топуркане на нозе, макар и още не трескаво, викове на изненада, но все още не на тревога. Капаците на прозорците се отвориха, а вратите се плъзнаха встрани. Навън се втурнаха група стражи, следвани от Шоичи и Масахиро, все още в нощните си одежди, но с мечове в ръце.

Вдигнал Джато, тръгнах към тях с виещата се около мен мъгла и те замръзнаха намясто. Зад гърба ми се появяваха първите кораби; над водата прозвучаха сигналните раковини и звукът им отекна над залива.

Масахиро отстъпи пребледнял.

— Шигеру? — ахна той.

По-големият му брат онемя. Виждаха човека, когото се бяха опитали да убият; виждаха меча на Отори в ръката му и бяха обзети от ужас. Изрекох на висок глас:

— Аз съм Отори Такео, внук на Шигемори, племенник и осиновен син на Шигеру. Обвинявам ви за смъртта на законния наследник на клана Отори. Вие изпратихте Шинтаро да го убие и след като опитът ви се провали, влязохте в заговор с Ийда Садаму, за да го унищожите. Ийда вече заплати с живота си, сега е ваш ред! — давах си сметка, че Кенджи стои зад мен с изваден меч в ръка, и се надявах, че Таку още е невидим. Не откъсвах очи от мъжете пред мен.

Шоичи се опита да си възвърне самообладанието:

— Осиновяването ти беше незаконно. Нямаш основание да претендираш за кръвно родство с Отори, нито имаш право да носиш този меч. Ние не те признаваме! — после викна на васалите: — Посечете ги!

Джато сякаш потрепери в ръцете ми и оживя. Бях готов да посрещна атаката, но никой не помръдна. Видях как изражението на Шоичи се промени, когато осъзна, че ще трябва да се бие с мен лично.

— Нямам никакво желание да разбивам клана. Искам само главите ви — реших, че съм ги предупредил достатъчно.

Усещах, че Джато е жаден за кръв. Сякаш духът на Шигеру ме бе обладал и щеше да се бие за собственото си отмъщение.

Шоичи бе по-близо и както знаех — по-добрият с меча. Щях да се отърва първо от него. Чичовците на Шигеру навремето са били добри бойци, но вече бяха възрастни — прехвърлили петдесетте — и не носеха брони. Аз бях във върхова форма, бърз и жилав, кален в трудности и битки. Убих Шоичи с удар във врата, който го разсече по диагонал. Масахиро се опита да ме нападне в гръб, но Кенджи парира удара му и когато се извъртях, за да посрещна другия си противник, видях как лицето му се изкриви от страх. Изтиках го към стената. Той отбягваше всеки удар, като се извиваше, отдръпваше се и парираше, но се отбраняваше обезсърчен. За последен път призова хората си, но отново никой не помръдна.

Първите кораби вече наближаваха брега. Масахиро погледна зад себе си, после се обърна отново към мен и видя как Джато се стоварва отгоре му. Отдръпна се трескаво, приведе се рязко и полетя през стената.

Бесен, че бе избягнал удара ми, вече се готвех да скоча след него, когато синът му Йошитоми, моят стар враг от тренировъчната зала, изтича от резиденцията, следван от неколцина свои братя и братовчеди. Никой от тях не беше на повече от двайсет години.

— Аз ще те победя, магьоснико! — изкрещя Йошитоми. — Хайде да видим дали можеш да се биеш като воин!

Бях изпаднал в почти свръхестествено състояние, а Джато вече бе разярен и вкусил кръв. Движеше се шеметно, почти невидим за човешко око. Когато ме превъзхождаха по численост, Кенджи се биеше редом с мен. Съжалявах, че толкова млади мъже трябваше да умрат, но в същото време бях доволен, че и те заплащат за предателството на бащите си. Когато успях отново да насоча вниманието си към Масахиро, видях, че е изплувал на повърхността близо до малка лодка пред редицата кораби. Оказа се лодката на Рьома. Младият рибар сграбчи баща си за косите, изтегли го нагоре и преряза гърлото му с един от ножовете, които местните използваха за кормене на риба. Каквито и да бяха греховете на Масахиро, смъртта му бе далеч по-ужасна от онази, която бих могъл да му замисля — беше убит от ръката на собствения си син, докато се опитваше да избяга, обзет от паника.

Обърнах се, за да се изправя лице в лице с тълпата от васали.

— Разполагам с огромна армия там на корабите и съм в съюз с владетеля Араи. Нямам разпра с никого от вас. Може да си отнемете живота, може да ми служите или да се биете с мен един по един. Аз изпълних своя дълг към владетеля Шигеру и сторих онова, което ми бе наредил — все още чувствах присъствието на духа му в себе си.

Един от възрастните мъже пристъпи напред. Помнех лицето му, но името му ми убягваше.

— Аз съм Ендо Чикара. Мнозина от нас имат синове и племенници, които вече са се присъединили към вас. Не желаем да се бием с децата си. Вие сторихте онова, което бе ваш дълг и ваше право, по честен и достоен начин. В името на клана съм готов да ви служа, владетелю Отори.

С тези думи той коленичи и един по един останалите го последваха. Двамата с Кенджи минахме през резиденцията и поставихме под стража жените и децата. Надявах се жените да постъпят достойно и да се самоубият. После щях да решавам как да постъпя с децата. Проверихме всички тайни скривалища и измъкнахме от там няколко шпиони. Част от тях очевидно бяха Кикута, но както в резиденцията, така и в крепостта нямаше и следа от Котаро, който по сведения, донесени на Кенджи, се намираше в Хаги.

Ендо дойде с мен в крепостта. Капитанът на стражите там посрещна със същото облекчение възможността да се предаде и да се предостави под мое разпореждане; казваше се Мийоши Сатору — бащата на Кахей и Гемба. След като крепостта бе обезвредена, лодките стигнаха брега и хората ми слязоха, за да поемат през града, прочиствайки улица след улица.

Превземането на крепостта, което според мен щеше да представлява най-трудната част от плана ми, се оказа най-лесно. Въпреки усилията ми като цяло градът не се предаде без кръвопролитие. По улиците цареше хаос; хората се опитваха да бягат, но нямаше къде. Терада и подчинените им имаха собствени сметки за уреждане, а и в определени райони ни бе оказана упорита съпротива, която трябваше да преодоляваме в жесток ръкопашен бой.

Накрая стигнахме до бреговете на западната река, недалеч от каменния мост. Съдейки по слънцето, трябва да е било късен следобед. Мъглата отдавна се беше вдигнала, но димът от горящите къщи се стелеше над водната повърхност. На отсрещния бряг последните кленови листа искряха в сияйно червено, а върбите по ръба на водата бяха потънали в жълти багри. Листата капеха и се виеха във водовъртежите. В градините цъфтяха късни хризантеми. В далечината виждах рибния яз и зидовете с керемидени покриви покрай брега.

„Моята къща е там, помислих си. Довечера ще спя в нея.“

Но реката гъмжеше от хора, които се опитваха да я преплуват, и от натоварени до краен предел малки лодки, а към моста се бяха устремили дълги върволици войници.

Кенджи и Таку продължаваха да вървят редом с мен. Таку бе като онемял от онова, което разкриваше пред очите му войната. Взряхме се в картината пред себе си — останките от победената армия на Отори. Бях изпълнен с жалост към тях и с гняв към господарите им, които така подло ги бяха подвели и предали, оставяйки ги да водят тази отчаяна битка в покрайнините, докато самите те си спяха спокойно в крепостта на Хаги.

Бях се откъснал от Фумио, но сега го видях на моста с шепа от хората му. Изглежда, се разправяха с група капитани от армията на Отори. Отидохме при тях. Зенко беше с Фумио и за момент се усмихна на брат си. Двамата застанаха един до друг, но не си казаха нищо.

— Това е владетелят Отори Такео — заяви Фумио на мъжете, когато се приближих. — Крепостта вече падна, хората ви се предадоха. Той ще ви го каже сам — после се обърна към мен: — Искат да разрушат моста и да се подготвят за обсада. Не вярват в съюза с Араи. През последната седмица са го отблъсквали неколкократно. Армията му ги следва по петите. Казват, че единствената им надежда е да разрушат моста незабавно.

Аз махнах шлема си, за да могат да видят лицето ми. Те тутакси паднаха на колене.

— Араи даде дума да ме подкрепи — рекох. — Съюзът е истински. Разбере ли, че градът се е предал, ще прекрати атаките.

— Нека все пак да разрушим моста — каза водачът им.

Помислих си за духа на зидаря, зазидан жив в своето творение, и за надписа, който ми бе прочел на глас Шигеру: „Кланът Отори посреща с «Добре дошли» преданите и достойните. Предателите и подлеците да се пазят!“ Не желаех да разрушавам нещо тъй ценно, а и не виждах как биха могли да го разградят навреме.

— Не, нека остане. Аз отговарям за верността на владетеля Араи. Кажете на хората си, че няма от какво да се страхуват, ако се предадат и ме приемат за свой владетел.

Яздейки, при нас пристигнаха Ендо и Мийоши и аз ги пратих да отнесат съобщението на войниците на Отори. Постепенно суматохата се уталожи. Разчистихме моста и Ендо премина от другата страна, за да въдвори ред и да организира завръщането им в града. Мнозина се почувстваха достатъчно спокойни, за да се приберат по домовете си и да отдъхнат.

— Трябва да сте на кон, владетелю Такео — каза Мийоши и ми даде своя — черен на цвят и представителен, — който ми напомни за Аои.

Яхнах го и прекосих моста, за да разговарям с хората от другата страна, което ги накара да избухнат във възторжени викове, след което поех обратно с Ендо. Когато приветствените възгласи стихнаха, долових глухия звук от приближаващата се армия на Араи — тропот на коне и хора.

Появиха се в долината — поток от мравки в далечината — с разветите флагове на Кумамото и Сейшуу. Щом приближиха, разпознах Араи, който яздеше начело — дорест кон, шлем с еленови рога, броня с червени ширити.

Наведох се към Кенджи:

— Трябва да отида да го посрещна.

Той хвърли поглед към отсрещния бряг на реката и се навъси.

— Нещо не е наред — рече тихо.

— Какво?

— Не знам. Бъди нащрек и не преминавай моста.

Докато пришпорвах леко черния кон напред, Ендо каза:

— Аз съм главният васал на клана Отори. Позволете да отнеса на владетеля Араи вестта, че сме се предали и сме под ваше командване.

— Добре. Кажи му да разположи армията си на лагер на отсрещния бряг на реката и го доведи в града. После вече ще можем да наложим мир без повече кръвопролития и за двете страни.

Ендо пое по моста; Араи спря от другата страна и зачака. Ендо бе стигнал почти до средата, когато Араи вдигна ръка, в която държеше черното ветрило на войната.

Настъпи миг тишина. Зенко до мен извика:

— Те зареждат лъковете си!

Бойното ветрило се устреми надолу.

Макар че се случваше буквално пред очите ми, не можех да повярвам на онова, което виждах. В продължение на няколко мига се взирах изумено, когато стрелите се посипаха върху воините. Ендо се строполи тутакси, а мъжете на брега, невъоръжени и неподготвени, бяха повалени като дивеч под ударите на безпощаден ловец.

— Видя ли — рече Кенджи, вадейки меча си. — Ето какво не е наред.

Веднъж преди време бях предаден по същия начин, но тогава бе от самия Кенджи и от Племето. А това предателство бе извършено от военачалник, комуто се бях заклел във вярност. Затова ли бях убил Джо-Ан? Гняв и възмущение замъглиха погледа ми. Бях превзел непревземаемата крепост, бях запазил моста невредим, бях омиротворил хората. Бях поднесъл Хаги, моя град, на Араи на тепсия, а с него и Трите провинции.

В далечината виеха кучета. Звучаха като собствената ми душа.

Араи пое с коня си по моста и спря на средата. Видя ме и свали шлема си. Беше подигравателен жест. Толкова бе уверен в собствената си сила, в победата.

— Благодаря ти, Отори — викна той. — Свърши добра работа. Сега ще се предадеш ли, или ще се бием?

— Може и да властваш над Трите провинции — викнах в отговор. — Но лъжата ти ще се помни дълго след смъртта ти — бях наясно, че ми предстои последната битка, и както знаех, че ще се случи, тя щеше да е срещу Араи. Просто не предполагах, че ще е толкова скоро.

— Няма да има оцелял, който да разкаже за нея — изсмя се той в отговор. — Защото сега възнамерявам да унищожа Отори веднъж завинаги.

Аз се приведох, грабнах Зенко и го издърпах на коня пред себе си. Извадих късия си меч и го опрях във врата му.

— Двамата ти синове са при мен. Ще ги обречеш ли на смърт? Кълна ти се, че ще убия Зенко сега, а веднага след него и Таку, преди да успееш да ме достигнеш. Отмени атаката си!

Изражението му се промени, лицето му пребледня. Таку стоеше неподвижен до Кенджи. Зенко също не помръдваше. Двете момчета бяха вперили поглед в баща си, когото не бяха виждали от години.

После чертите на Араи възвърнаха суровостта си и той се изсмя.

— Познавам те, Такео. Знам слабостта ти. Ти не си възпитан като воин; хайде да видим дали ще посмееш да убиеш едно дете.

Трябваше да реагирам незабавно и безмилостно, но не го сторих. Поколебах се. Араи се засмя отново.

— Пусни го! — извика той. — Зенко! Ела тук при мен!

Фумио извика с нисък и ясен глас:

— Такео, да го застрелям ли?

Не помня да съм отговорил. Не помня как съм пуснал Зенко. Чух глухия гърмеж от пушката и видях как Араи се сви на седлото, когато топчето го уцели, прониквайки в бронята над сърцето. Откъм мъжете около него се разнесе вик на ярост и ужас, конят му се вдигна на задните си крака и наоколо настъпи суматоха, Зенко изкрещя, но всички тези звуци бяха нищо в сравнение с рева, който ги последва, когато светът под нозете на коня ми се разцепи.

Кленовете на отсрещния бряг се издигнаха почти грациозно и се устремиха надолу по склона на хълма. Пътьом подбраха армията на Араи, оваляха ги в камъни и пръст и ги изтърколиха в реката.

Моят кон отстъпи назад ужасен, изправи се на задните си крака и избяга от моста, хвърляйки ме встрани на пътя. Когато станах задъхан, мостът стенеше с човешки глас. Изрева диво в неистовите си усилия да се задържи цял и после се разцепи, повличайки в реката всички, които стояха отгоре му. Сетне обезумя и самата река. От сливането нагоре по течението към нас потече жълто-кафява буйна вода. Заля брега от страната на града, помитайки безогледно лодки и живи същества, и се устреми към отсрещния бряг, където връхлетя върху остатъците от двете армии, като трошеше лодките, все едно бяха клечки за хранене, давеше хора и коне и отнасяше труповете им към морето.

Земята отново се разтресе неистово. Чух зад себе си грохота от рухващи къщи. Бях като зашеметен — всичко наоколо бе замъглено от облаци прах и приглушено, тъй че вече не можех да чувам далечни звуци. Осъзнах, че Кенджи е до мен, а Таку бе коленичил до брат си, който също бе паднал, когато конят ми се бе изправил на задните си крака. Видях Фумио, който вървеше към мен през мъглата, все още стискайки пушката.

Треперех, обладан от някаква смесица от чувства, близки до благоговение — съзнание за това, колко незначителни сме ние, човешките същества, когато се сблъскаме с великите сили на природата, съчетано с признателност към небето, към божествата, в които си мислех, че не вярвам, и които за пореден път бяха пощадили живота ми.

Моята последна битка бе започнала и приключила в един-единствен миг. Нямаше повече мисъл за сражение. Единствената ни грижа сега бе да спасим града от пожар.

Голяма част от постройките в района около крепостта изгоряха до основи. Самата крепост бе разрушена при един от последвалите по-слаби трусове, убивайки останалите там жени и деца. Изпитах облекчение, тъй като ми беше ясно, че не можех да ги оставя живи, но мисълта, че трябваше да дам заповед за убийството им, ме отвращаваше. Рьома също умря тогава, тъй като лодката му бе потопена от срутена зидария. Когато дни по-късно тялото му бе изхвърлено на брега, наредих да го погребат заедно с владетелите Отори в Дайшоин, като върху надгробния му камък бе изписано името на клана.

През следващите няколко дни почти не спях, нито ядях. С помощта на Мийоши и Кенджи организирах оцелелите да почистят отломките, да погребат мъртвите и да се погрижат за ранените. През дългите скръбни дни на работа, сътрудничество и печал разцеплението в клана постепенно бе преодоляно. Повечето хора възприеха земетресението като божие наказание за Араи заради предателството му. Небето явно ме покровителстваше, аз бях осиновеният син на Шигеру и негов племенник по кръв, притежавах меча му, имах неговите черти и бях отмъстил за гибелта му — кланът ме прие безрезервно като негов законен наследник. Не знаех какво бе положението в останалата част от Трите провинции; повечето области бяха разтърсени от земетресения, а нямахме никакви вести от останалите градове. Онова, което осъзнавах със сигурност, бе, че на собствените ми плещи лягаше огромната отговорност да възстановя мира и да предотвратя глада през наближаващата зима.

В нощта на земетресението не спах в къщата на Шигеру, не го сторих и през следващите дни. Нямах сили да я приближа, опасявайки се, че е разрушена. Нощувах заедно с Мийоши в онова, което бе останало от неговата къща. Но може би четири дни след земетресението Кенджи дойде при мен вечерта, след като се бях нахранил, и ми каза, че някой искал да ме види. Усмихваше се и за момент си помислих, че може да е Шизука с вест от Каеде.

Оказаха се прислужниците от къщата на Шигеру — Чийо и Харука. Изглеждаха изтощени и слаби и когато ме видяха, ме хвана страх, че Чийо ще умре от вълнение. И двете коленичиха в нозете ми, но аз ги накарах да станат и прегърнах Чийо, докато по лицето й се стичаха сълзи. Никой не можеше да отрони нито дума. Накрая Чийо каза:

— Елате си у дома, владетелю Такео. Къщата ви очаква.

— Оцеляла ли е?

— Градината е съсипана… реката я помете, но къщата не е много повредена. До утре ще я приготвим за вас.

— Ще дойда утре вечер — обещах.

— Ще дойдете ли и вие, господарю? — обърна се тя към Кенджи.

— Почти както в старите времена — усмихна се той, макар всички да знаехме, че повече никога нямаше да е същото.

На следния ден двамата с Кенджи взехме Таку и няколко стражи и поехме по познатата улица. Реших Зенко да не идва с нас. Обстоятелствата около смъртта на Араи бяха разстроили дълбоко по-големия му син. Бях загрижен за момчето, виждайки объркването и скръбта му, но нямах време да се занимавам с това. Подозирах, че според него баща му е бил убит подло и че вини мен за смъртта му. Може би дори ме осъждаше и презираше, че съм му пощадил живота. Аз самият не бях много сигурен как да се държа с него — като с наследника на могъщ военачалник или като със сина на човека, който ме бе предал. Реших, че за него е най-добре засега да стои далеч от мен, и се разпоредих да бъде пратен на служба в семейството на Ендо Чикара. Все още се надявах, че майка му — Шизука — е жива; когато се върнеше, щяхме да обсъдим бъдещето на сина й. За Таку нямах съмнения — щях да го задържа при себе си като първото от децата шпиони, които бях мечтал да обуча и да наема.

Районът около старата ми къща почти не бе засегнат от земетресението и в градините звънеше весела птича песен. Докато вървяхме, си мислех как преди време бях очаквал точния момент, за да чуя в къщата песента на реката и на света, и си спомних как за първи път бях видял Кенджи на ъгъла.

Сега песента бе различна; потокът бе задръстен, водопадът — пресъхнал, но реката все така се плискаше около пристана и край зида.

Харука бе успяла да намери последни диви цветя и няколко хризантеми, които да постави във ведра пред кухнята, както бе правила винаги, и острият им есенен аромат се смесваше с мириса на тиня и гнилоч откъм реката. Градината бе опустошена, всички риби бяха мъртви, но Чийо бе измила и лъснала славеевия под и когато стъпихме на него, той запя под нозете ни.

Стаите на долния етаж бяха повредени от водата и тинята и тя вече бе започнала да ги опразва и да ги застила с нови рогозки, но горното помещение бе непокътнато. Чийо го бе чистила и лъскала, докато бе придобило вида, който имаше по времето, когато го видях за първи път и когато се влюбих в къщата на Шигеру.

Възрастната жена се извини, че няма гореща вода за къпане, но ние се измихме със студена и тя успя да намери достатъчно храна за прилична трапеза, както и няколко стъкленици вино. Ядохме в стаята на горния етаж, както често правехме навремето, и Кенджи разсмя Таку, като му разказа за жалките ми усилия като ученик и за непростимото ми непокорство. Обзе ме почти непоносима смесица от тъга и радост; слушах и се усмихвах просълзен. Но въпреки скръбта си чувствах, че духът на Шигеру е намерил покой. Почти виждах призрака му в стаята — как седи и се усмихва заедно с нас. Убийците му бяха мъртви, а Джато си бе дошъл у дома.

Най-накрая Таку заспа и двамата с Кенджи изпихме още една стъкленица вино, докато съзерцавахме изпъкналата луна, която бавно плаваше над градината. Беше студена нощ. Вероятно щеше да има слана и преди да си легнем, затворихме капаците на прозорците. Спах неспокойно, без съмнение заради изпитото вино, и се събудих точно преди зазоряване с мисълта, че съм чул някакъв непривичен звук.

Къщата около мен бе потънала в тишина. Чувах дишането на Кенджи и Таку до себе си и на Чийо и Харука в стаята отдолу. Бяхме поставили стражи на портите, където все още имаше и едно-две кучета. Стори ми се, че чувам приглушения разговор на стражите. Може би те ме бяха събудили.

Известно време лежах и се вслушвах. Навън се развиделяваше и в стаята просветля. Заключих, че не съм чул нищо необичайно, и реших да отида до нужника, а после да се опитам да поспя още час-два. Станах тихо, слязох пипнешком по стълбите, плъзнах встрани вратата и излязох навън.

Не си направих труда да стъпвам безшумно, но в мига, в който подът запя, осъзнах какво бях чул — една-единствена лека стъпка по дъските. Някой бе пробвал да влезе в къщата, но опитът му бе осуетен от славеевия под. В такъв случай къде беше сега?

Разсъждавах трескаво: „Трябва да събудя Кенджи и поне да си взема някакво оръжие“, когато от потъналата в мъгла градина излезе Котаро — учителят Кикута — и застана пред мен.

До момента го бях виждал само в избелелите му сини роби — маскировката, която използваше, когато пътуваше. Сега бе в тъмните бойни одежди на Племето и цялата мощ, която обикновено прикриваше, струеше от стойката и от лицето му — въплъщение на враждебността на Племето към мен.

Той каза тихо:

— Мисля, че животът ти ми принадлежи.

— Ти ме освободи от дадената дума, когато нареди на Акио да ме убие. Всичките ни договорености тогава бяха отменени. И не си имал никакво право да изискваш от мен каквото и да било, след като не ми каза, че именно ти си убил баща ми.

Котаро се усмихна презрително:

— Прав си, аз убих Исаму. Вече знам какво бе онова, което направи и него тъй непокорен — кръвта на Отори във вените и на двама ви — той бръкна в джоба си и аз се дръпнах рязко, за да избегна ножа, който реших, че лети към мен, но онова, което извади, бе една къса пръчка. — Изтеглих това — рече той — и се подчиних на заповедите на Племето, макар че с Исаму бяхме братовчеди и приятели и че той отказа да се защити. Ето какво означава покорство.

Котаро бе втренчил очи в лицето ми, търсейки моите, и знаех, че се надява да ме зашемети със съня на Кикута, но бях сигурен, че можех да му противостоя, макар и да се съмнявах, че ще успея да го приложа върху него както веднъж преди време в Мацуе. Вплетохме погледи в продължение на няколко мига, без някой от нас да спечели надмощие.

— Уби баща ми — пророних аз. — Причини смъртта на Шигеру. А за какво ти бе нужна смъртта на Юки?

Той изсъска нетърпеливо и със светкавично движение пусна пръчката на земята и извади нож. Приведох се рязко и се хвърлих встрани със силен вик. Нямах илюзии, че ще успея да го победя сам и невъоръжен. Щеше да ми се наложи да се бия с голи ръце както с Акио, докато някой дойдеше да ми помогне.

Той скочи след мен с лъжливо движение и после с бързина, недостъпна за окото, се устреми към противоположната страна, за да сграбчи врата ми в мъртва хватка. Аз обаче го бях предвидил, изплъзнах му се и го ритнах в гръб. Уцелих го точно над бъбреците и го чух как изстена. После скочих над него и с дясната си ръка го ударих във врата.

Ножът полетя нагоре. Усетих как се врязва дълбоко в дясната ми ръка, отсичайки двата най-малки пръста. Това бе първата ми истинска рана и болката бе ужасна, по-мъчителна от всичко, което бях изпитвал някога. За момент станах невидим, но собствената ми кръв ме издаде, тъй като шуртеше по славеевия под. Изкрещях отново, призовавайки Кенджи и стражите, и после раздвоих образа си. Фалшивият се претърколи по пода, а аз забих лявата си ръка в очите на Котаро.

Той отметна глава, за да избегне удара, но аз сритах ръката му, която държеше ножа. Той отскочи назад с невероятна скорост и после изведнъж полетя обратно, устремен към главата ми. Приведох се точно преди да ме уцели с крак в главата и скочих във въздуха, когато той се приземи, като през цялото време се борех с шока и с болката. Съзнавах, че ако им се поддам дори за миг, това ще ми коства живота. Тъкмо възнамерявах да опитам да го ритна по подобен начин, когато чух как прозорецът на горната стая се отваря и от него към нас полита малък невидим предмет.

Котаро не го очакваше и го чу миг след мен. Вече бях разпознал Таку и скочих, за да смекча падането му, но той сякаш летеше към Котаро и за момент отвлече вниманието му. Превърнах скока си в ритник и забих крак във врата на Котаро. Щом се приземих, Кенджи викна от горе:

— Такео! Дръж! — и ми хвърли Джато.

Хванах меча си с лявата ръка. Котаро сграбчи Таку, завъртя го над главата си и го запрати в градината. Чух как момчето изохка, падайки на земята. Замахнах с Джато, но от дясната ми ръка бликаше кръв и острието се стовари накриво. Не успях да уцеля Котаро и той тутакси стана невидим. Сега обаче бях въоръжен и той стана по-бдителен. Спечелих миг отдих. Разкъсах пояса си и го увих около дланта си.

Кенджи скочи от прозореца на горния етаж, приземи се на нозете си като котка и моментално стана невидим. Долавях присъствието на двамата учители, които явно се виждаха един друг. Бях се сражавал рамо до рамо с Кенджи и знаех по-добре от всеки друг колко опасен можеше да бъде, но сега си дадох сметка, че никога не го бях виждал в действие срещу противник, който притежаваше дори малка част от способностите му. Имаше меч, малко по-дълъг от ножа на Котаро, който му осигуряваше леко преимущество, но Котаро беше блестящ и в същото време отчаян. Те връхлитаха един срещу друг по славеевия под и той стенеше под нозете им. В един момент Котаро сякаш залитна, но щом Кенджи се хвърли върху него, той успя да запази равновесие и го ритна в ребрата. И двамата раздвоиха образи. Замахнах срещу второто изображение на Котаро, а Кенджи отскочи от него със салто. Котаро се обърна, за да отбие удара ми, и аз долових свистенето на хвърлените ножове. Кенджи ги бе запратил във врата му. Първото острие се впи в плътта на Котаро и аз видях как погледът му се разфокусира. Беше се втренчил в лицето ми. Нанесе един последен напразен удар с ножа си, но Джато сякаш го очакваше и се заби във врата му. Докато умираше, Котаро се опита да ме прокълне, но гръклянът му бе разсечен и думите му се удавиха във фонтан от кръв.

Слънцето вече беше изгряло; когато се взряхме в рухналото кървящо тяло на Котаро, осветено от бледите лъчи, беше трудно да повярваме, че подобно крехко човешко същество бе притежавало такава огромна мощ. Двамата с Кенджи едва бяхме успели да го победим с общи усилия, а той бе осакатил ръката ми и бе оставил Кенджи с ужасни натъртвания и както установихме впоследствие — с няколко счупени ребра. С изкаран от удара в земята въздух, Таку беше в шок и истински късметлия, че изобщо бе оцелял. Стражите, които бяха дотичали, откликвайки на виковете ми, бяха стъписани, все едно ни бе нападнал демон. Козината върху врата на кучетата настръхна, когато взеха да душат около тялото на Котаро, и оголили зъби, заръмжаха тревожно.

Пръстите ми ги нямаше, а дланта ми бе разсечена дълбоко. След като ужасът и вълнението от битката стихнаха, болката ме връхлетя неудържимо и замъгли съзнанието ми.

Кенджи отбеляза:

— Вероятно острието е било намазано с отрова. Ще трябва да отсечем ръката ти до лакътя, за да ти спасим живота.

Виеше ми се свят от преживяния шок и първоначално си помислих, че се шегува, но лицето му бе сериозно и гласът му ме изпълни с тревога. Накарах го да обещае, че няма да го стори. По-скоро бих умрял, отколкото да загубя онова, което бе останало от дланта и пръстите ми. И бездруго при това положение едва ли щях отново да държа меч или четка.

Той незабавно уми раната и нареди на Чийо да донесе въглени. После стражите коленичиха върху ми, за да ме държат неподвижен, а той прогори чуканчетата на пръстите ми и ръбовете на раната и превърза ръката ми с нещо, за което каза, че се надявал да подейства като противоотрова.

Острието наистина се оказа намазано с отрова и аз пропаднах в ада — влудяващ хаос от болка, треска и отчаяние. Докато дългите мъчителни дни се точеха, осъзнавах, че според всички вече съм поел към отвъдното. Не вярвах, че ще умра, но не можех да говоря, за да успокоя живите. Просто лежах в стаята на горния кат, мятах се, потънал в пот, и бълнувах, разговаряйки с мъртвите.

Те се точеха на върволица край мен — онези, които бях убил, онези, които бяха умрели заради мен, онези, за които бях отмъстил — семейството ми в Мино, Скритите в Ямагата, Шигеру, Ичиро, хората, чийто живот бях отнел по заповед на Племето, Юки, Амано, Джиро, Джо-Ан.

Копнеех да оживеят отново, копнеех да ги видя и да чуя изпълнените им с живот гласове; един по един те се сбогуваха с мен и си тръгнаха, оставяйки ме самотен и безутешен. Исках да ги последвам, но не можах да намеря пътя, по който бяха поели.

В най-тежкия момент на треската отворих очи и видях в стаята някакъв човек. Не го бях виждал по-рано, но знаех, че е баща ми. Беше облечен в селски дрехи като мъжете от Мино и не носеше оръжия. Стените се стопиха и аз отново се озовах в моето село, което си беше непокътнато — нямаше и следа от палежа и оризовите ниви бяха потънали в искряща зеленина. Гледах как татко работи в нивите, вглъбен и обладан от покой. Последвах го нагоре по планинската пътека в гората и разбрах колко обича да броди сред нейните животни и растения, тъй като това бе и моя страст.

Видях как обърна глава и се заслуша по познатия начин на Кикута, когато долови някакъв далечен шум. След миг щеше да разпознае стъпките — неговият братовчед и приятел идваше да отнеме живота му. Видях Котаро, който изникна на пътеката пред него.

Беше облечен в черните бойни одежди на Племето също както в мига, когато се появи пред мен. Двамата мъже стояха като замръзнали пред очите ми, всеки в своята отличителна поза — баща ми, който бе дал клетва да не убива повече, и бъдещият учител на фамилията Кикута, който преживяваше, продавайки смърт и ужас.

Когато Котаро извади своя нож, изкрещях предупредително. Опитах се да се надигна, но нечии ръце ме задържаха. Картината се стопи, а аз останах, обладан от мъчителна тревога. Знаех, че не мога да променя миналото, но си давах сметка с яснотата на треската, че конфликтът все още не е разрешен. Колкото и да копнееха да сложат край на насилието, хората сякаш не можеха да го избегнат. Щеше да продължава все така, докато не намерех някакъв среден път, възможност да донеса мир, а единственият начин, който можех да измисля, бе да запазя цялото насилие за себе си в името на собствената си земя и народ. Щях да продължа по своя бурен път, за да могат всички останали да заживеят без него, също както бях принуден да не вярвам в нищо, за да могат всички останали да добият свободата да вярват в каквото искат. Не желаех това. Исках да поема след баща си и да се закълна повече да не убивам, да живея, както ме бе учила моята майка. Тъмата ме обгърна и осъзнах, че ако й се предам, ще мога да последвам баща си и противоречието за мен щеше да бъде разрешено. Булото, което ме отделяше от отвъдния свят, бе неимоверно тънко, но през сенките отекна нечий глас. „Животът ти вече не ти принадлежи. Мирът ще настъпи с цената на кръвопролитие.“ Отвъд думите на святата жена чух Макото да вика името ми. Не знаех дали е жив или мъртъв. Исках да му обясня какво бях научил и как не можех да понеса действията, които, знаех, трябваше да предприема, и че затова искам да тръгна с баща си, но когато се опитах да проговоря, подутият ми език отказа да оформи думите. Те излязоха от устата ми като безсмислици и аз се сгърчих отчаян, със съзнанието, че ще се разделим, преди да успея да говоря с него.

Той ме държеше здраво за ръцете. Надвеси се над мен и произнесе ясно:

— Такео! Знам. Разбирам. Всичко е наред. Ще имаме мир. Но само ти можеш да го постигнеш. Не бива да умираш. Остани с нас! Трябва да останеш при нас в името на мира!

Говореше ми така през цялата нощ и гласът му държеше призраците на разстояние и свързваше духа ми с този свят. Разсъмна се и треската отмина. Потънах в дълбок сън, а когато се събудих, яснотата се бе върнала. Макото все още беше там и се разплака от радост, че съм оживял. Ръката ми продължаваше да пулсира, но вече с обичайната болка на оздравяването, а не в агонията от отровата. По-късно Кенджи ми каза, че според него най-вероятно нещо е дошло по линия на баща ми, някаква неуязвимост в кръвта на изкусния отровител, която ме е предпазила. И тогава аз му повторих думите на пророчеството, как съдбата е предопределила да бъда убит от собствения си син и как не съм вярвал, че ще умра преди това. Дълго време той остана безмълвен.

— Е — рече накрая, — това сигурно предстои далеч напред в бъдещето. Ще се справим, когато мигът настъпи.

Моят син бе внук на Кенджи. Пророчеството ми се стори още по-непоносимо в своята жестокост. Бях твърде отпаднал и сълзите бликваха лесно. Немощта на тялото ми ме вбесяваше. Трябваше да мине още цяла седмица, докато укрепна достатъчно, за да отида до нужника, и още две, за да мога отново да се кача на кон. Пълнолунието на единайсетия месец дойде и отмина. Скоро щеше да настъпи зимното слънцестоене, а след него и краят на годината; щеше да падне сняг. Ръката ми започна да заздравява; широкият грозен белег почти заличаваше и сребристия отпечатък от изгарянето, когато Шигеру бе спасил живота ми, и правата линия на Кикута.

Макото седеше с мен ден и нощ, но двамата почти не разговаряхме. Чувствах, че крие нещо от мен, както и че Кенджи знае какво е то. Веднъж доведоха Хироши да ме види и изпитах облекчение, че момчето е оцеляло. Изглеждаше весел, разправи ми за пътуването им и как успели да избегнат най-силното земетресение, след което се натъкнали на жалките останки от някога могъщата армия на Араи и колко чудесен бил Шън, но ми се струваше, че поведението му бе някак преднамерено весело. Понякога идваше да поседи при мен Таку, който през последния месец бе пораснал с години. Също както Хироши, и той се държеше някак пресилено весело, но лицето му оставаше бледо и напрегнато. Щом силите ми се възвърнаха, си дадох сметка, че вече би трябвало да сме получили някакви вести от Шизука. Очевидно всички се страхуваха от най-лошото, но аз не вярвах, че тя или Каеде са загинали, защото никоя от двете не ме бе споходила в бълнуването ми. Най-накрая една вечер Макото ми каза:

— Имаме вести от Юг. Щетите от земетресението там са били още по-жестоки. В имението на владетеля Фудживара избухнал ужасен пожар… — той хвана ръката ми. — Съжалявам, Такео. Изглежда, никой не е оцелял.

— Фудживара е мъртъв?

— Да, смъртта му е потвърдена — той млъкна за момент и после продължи: — Кондо Киичи също е загинал там.

Кондо, когото бях изпратил с Шизука…

— А приятелят ти, актьорът?

— Той също. Горкият Мамору. Мисля си, че е посрещнал смъртта почти с радост — за миг останах безмълвен. Макото продължи предпазливо: — Не са намерили тялото й, но…

— Трябва да знам със сигурност. Би ли отишъл там вместо мен?

Той се съгласи да тръгне на следващата сутрин. Прекарах нощта в мъчителен размисъл, какво щях да правя, ако Каеде бе мъртва. Единственото ми желание щеше да бъде да я последвам; при все това как бих могъл да изоставя всички онези, които бяха стояли тъй предано до мен? До разсъмване вече бях проумял истината в думите на Джо-Ан и Макото. Животът ми вече не ми принадлежеше. Само аз можех да донеса мир. Бях осъден да живея.

През нощта ми хрумна нещо друго и затова пожелах да видя Макото, преди да тръгне. Тревожех се за архива, който Каеде бе отнесла в Ширакава. Ако щях да живея, исках да си го получа обратно преди началото на зимата. Възнамерявах да прекарам дългите месеци в планиране на стратегията за лятото; онези от враговете ми, които бяха оцелели, нямаше да се поколебаят да използват Племето срещу мен. Чувствах, че трябва да напусна Хаги през пролетта и да наложа своето господство над Трите провинции, а може би дори да се установя в Инуяма и да направя града своя столица. При тази мисъл се усмихнах с горчивина, тъй като името означаваше „кучешка планина“. Все едно — Инуяма ме очакваше.

Казах на Макото да вземе със себе си Хироши. Момчето щеше да му покаже къде бе скрит архивът. Не можех да потисна пърхащата надежда, че Каеде ще е в Ширакава… че по някакъв начин Макото ще успее да ми я доведе.

Двамата се върнаха в един мразовит ден след близо две седмици. Видях, че бяха сами, и разочарованието почти ме завладя. Освен това идваха с празни ръце.

— Възрастната жена, която варди светилището, ще даде записките само на теб и на никого другиго — рече Макото. — Съжалявам, не можах да я убедя в друго.

Хироши възкликна разпален:

— Ние ще се върнем. Ще отидем там с владетеля Отори!

— Да, владетелят Отори трябва да отиде — рече Макото. Понечи да каже още нещо, но после се отказа и замълча.

— Какво? — подканих го.

Той ме гледаше със странно изражение на състрадание и безусловна любов.

— Всички ще отидем — каза накрая. — Ще разберем веднъж завинаги има ли някакви вести от владетелката Отори.

Копнеех да тръгна и в същото време се опасявах, че ще се окаже едно безсмислено пътуване и че годината вече преваля.

— Рискуваме да ни хване снегът — рекох. — Бях планирал да зимувам в Хаги.

— В най-лошия случай можеш да отседнеш в Тераяма. На връщане аз отивам там. Възнамерявам да остана, тъй като виждам, че моето време с теб изтича.

— Каниш се да ме напуснеш? Защо?

— Чувствам, че ме чакат нови дела. Ти постигна всичко, заради което тръгнах с теб, надявайки се да ти помогна. Сега дългът ме зове обратно в манастира.

Бях покрусен. Нима щях да загубя всички, които обичах? Извърнах се, за да скрия чувствата си.

— Когато мислех, че умираш, дадох клетва — продължи Макото. — Обещах на Просветления, че ако оцелееш, ще посветя живота си на твоето дело по различен начин. Сражавах се и убивах редом с теб и с радост бих го сторил отново. Само че в крайна сметка това не решава нищо. Също както танцът на невестулката, кръговратът на насилието продължава до безкрай — думите му отекнаха в ушите ми. Бяха точно онова, което кънтеше в мозъка ми, докато бълнувах. Той продължи: — По време на треската говореше за баща си и за забраната сред Скритите да отнемат живот. Това е заповед, която като воин трудно мога да проумея, но като свещеник чувствам, че трябва да се опитам да следвам. Онази нощ се заклех никога повече да не убивам. Вместо това ще търся покой чрез молитви и медитация. Оставих флейтите си в Тераяма и ги замених с оръжие. Сега ще оставя оръжията си тук и ще се върна за флейтите си — усмихна се леко. — Когато изричам тези думи, те звучат като лудост. Правя едва първата стъпка в едно дълго и трудно пътуване, което съм длъжен да извърша.

Не казах нищо в отговор. Представих си храма в Тераяма, където бяха погребани Шигеру и Такеши, където бях намерил подслон и храна, където двамата с Каеде бяхме минали под венчилото. Намираше се по средата на Трите провинции, беше физическата и духовната сърцевина на моята земя и моя живот. Оттук нататък Макото щеше да е там, отправяйки молитви за мира, който копнеех да постигна, неизменно подкрепяйки моето дело. Щеше да е само един човек подобно на капка багрило в огромна каца, но виждах как цветът се разпростира през годините — онзи синьо-зелен цвят, който думата „мир“ неизменно извикаше в съзнанието ми. Под влиянието на Макото храмът щеше да стане лоно на покой, както го бе замислил неговият създател.

— Не те напускам — прибави той накрая ласкаво. — Ще бъда с теб по друг начин.

Нямах думи, с които да изразя признателността си — той бе разбрал напълно вътрешния ми конфликт и по този начин правеше първите стъпки към разрешаването му. Всичко, което можех да сторя, бе да му благодаря и да го оставя да тръгне.

С мълчаливата подкрепа на Чийо Кенджи се обяви категорично против решението ми да тръгна за Ширакава. Каза, че съм си търсел белята, като съм предприемал подобно пътуване, преди да съм се възстановил напълно. С всеки изминал ден се чувствах все по-добре и ръката ми почти беше заздравяла, макар че все още ме наболяваше и продължавах да търся липсващите си пръсти. Скърбях за загубата на сръчността си и се упражнявах да използвам лявата си ръка, боравейки с меча и четката, но с другата можех поне да държа юздите, а и вече бях достатъчно добре, за да яздя. Главната ми грижа бе, че бях необходим за възстановяването на Хаги, но Мийоши Кахей и баща му ме увериха, че ще се справят без мен. Кахей и останалата част от армията ми бяха забавени от земетресението, но не бяха пострадали от него. След като пристигнаха, силите ни значително се увеличиха и възстановяването на града се ускори. Казах на Кахей да прати съобщение до Шухо по възможно най-бързия начин, за да покани майстора дърводелец Широ и семейството му да се върнат в клана.

Накрая Кенджи отстъпи и въпреки значителната болка, която все още му причиняваха счупените ребра, заяви, че, естествено, щял да ме придружи, тъй като съм се оказал неспособен да се справя с Котаро без чужда помощ. Простих му сарказма, щастлив, че ще дойде с мен. Взехме и Таку, тъй като не искахме да го оставяме, докато все още бе толкова потиснат. Двамата с Хироши се караха, както обикновено, но Хироши бе станал по-търпелив, а Таку — по-малко високомерен и аз виждах как между двамата се зараждаше искрено приятелство. Взех и колкото хора можах да откъсна от града, и ги оставях на групи по пътя, за да помагат във възстановяването на поразените села и стопанства. Земетресението бе образувало тесен прорез от север към юг и ние поехме покрай него. Беше почти средата на зимата; въпреки щетите и разрушенията хората се подготвяха за новогодишното празненство; животът за тях започваше отново.

Дните бяха мразовити, но ясни, пейзажът — гол и зимен. Откъм блатата се обаждаха бекаси, багрите бяха сивкави и убити. Яздехме право на юг и привечер слънцето захождаше на запад обагрено в алено — единственият ярък цвят в този приглушен свят.

Знаех, че Макото крие нещо от мен, но не можех да разбера дали бе хубаво или лошо. С всеки изминал ден той сякаш все повече се озаряваше от някакво вътрешно очакване. Собствените ми настроения все още бяха твърде непостоянни. Радвах се, че отново яздя Шън, но студът и тежкото пътуване, съпроводени от болката и немощта на ранената ми ръка, се оказаха по-изчерпващи, отколкото бях очаквал, и през нощта целта, която си бях поставил, ми се струваше непосилна, особено ако ми се налагаше да я осъществя без Каеде.

На седмия ден пристигнахме в Ширакава. Небето бе затулено с облаци и целият свят изглеждаше сив. Домът на Каеде бе разрушен и безлюден. Къщата бе изгоряла и от нея бяха останали единствено овъглени греди и пепел. Картината бе неизразимо печална; предполагах, че резиденцията на Фудживара щеше да изглежда по същия начин. Обзе ме непоносимо предчувствие, че е мъртва и че Макото ме води на гроба й. От изгорелия ствол на едно дърво до портите ни сгълча самотна конска сврака, а в оризищата кълвяха два качулати ибиса, чието розово оперение грееше насред скръбния пейзаж. При все това, както яздехме покрай наводнените ливади, Хироши изведнъж викна към мен:

— Владетелю Отори! Вижте!

Към нас в тръс препускаха две кафяви кобили и цвилеха към конете ни. При нозете на всяка от тях подскачаше по едно жребче, чиято бебешка кафява окраска тъкмо бе почнала да се подменя със сива. Гривите и опашките им бяха черни като въглен.

— Това са жребчетата на Раку! — възкликна Хироши. — Амано ми каза, че кобилите на Ширакава били оплодени от него.

Не можех да откъсна очи от тях. Изглеждаха като неизразимо ценен дар от небето, от самия живот, обещание за обновление и прераждане.

— Едното от тях ще е твое — рекох на Хироши. — Заслужаваш го заради предаността си към мен.

— Може ли другото да е за Таку? — помоли Хироши.

— Разбира се.

Момчетата посрещнаха думите ми с радостни възгласи. Наредих на конярите да доведат кобилите при нас, а жребчетата заподскачаха след тях и ме изпълниха с неимоверна радост, докато следвахме Хироши, който ни водеше покрай река Ширакава към свещените пещери.

Никога не бях ходил там и не бях подготвен за размера на празнината в скалите, от която извираше реката. Вече със заснежени върхове, планината се извисяваше над нея, отразявайки се в неподвижните черни води на зимната река. Именно тук видях изписана от ръката на природата истината, че всичко е едно. Земя, вода и небе се сливаха плавно в съвършена хармония. Беше като онзи миг в Тераяма, когато ми бе позволено да надзърна в сърцевината на истината; сега видях божествената природа в нейното проявление на земята.

На брега на реката досами портите на светилището се намираше малка селска къща. Чул шума от конете ни, от нея излезе старец, усмихна се, разпознавайки Макото и Хироши, и ни се поклони.

— Добре сте дошли. Заповядайте, седнете, ще ви направя чай. После ще повикам съпругата си.

— Владетелят Отори е дошъл да вземе ковчежетата, които оставихме тук — заяви важно Хироши и се усмихна към Макото.

— Да, да. Ще им кажа. Вътре не могат да влизат мъже, но жените ще излязат при нас.

Докато старецът ни сипваше чай, от малката къща се появи друг мъж и ни поздрави. Беше на средна възраст, с благ и интелигентен вид. Виждах го за пръв път, но въпреки това усетих, че той ме познава. Представи ни се като Ишида и както разбрах, беше лекар. Докато той ни разправяше за историята на пещерите и за лековитите свойства на водата, старецът пое чевръсто към входа на пещерите, като скачаше от камък на камък. Малко по-нататък на дървен стълб висеше бронзова камбана. Той залюля езика и дълбокият й глух тон прокънтя над водата, отеквайки сякаш във вътрешността на планината.

Наблюдавах възрастния човек и отпивах от димящия чай. Той сякаш се озърташе и ослушваше. След малко се обърна и извика:

— Нека владетелят Отори дойде само дотук.

Оставих купичката и се изправих. Слънцето тъкмо се скриваше зад западния склон и сянката на планината падаше върху водната повърхност. Поех по стъпките на стареца и докато скачах от камък на камък, ми се стори, че усещам как нещо… някой… се приближава към мен. Застанах до възрастния човек при камбаната. Той вдигна поглед към мен и се усмихна с такава искреност и топлота, че едва не се просълзих.

— Ето, жена ми идва — рече. — Сега ще изнесе ковчежетата — той се засмя тихичко и продължи: — Те ви очакват.

Очите ми привикнаха със сумрака на пещерата. Видях старицата от светилището — бе облечена в бяло. Чувах как пристъпва по мокрия камък, чух и стъпките на жените, които я следваха. Кръвта биеше оглушително в ушите ми.

Щом излязоха на светло, старицата се поклони доземи и постави ковчежето в нозете ми. След нея вървеше Шизука с друго ковчеже в ръце.

— Владетелю Отори — изрече тя тихо.

Едва я чух. Погледът ми се плъзна покрай тях и се устреми към Каеде. Бях сигурен, че е тя, по очертанията на силуета й, но в нея имаше някаква промяна. Беше неузнаваема. На главата си носеше кърпа и когато тръгна към мен, я остави да се смъкне на раменете й. Косата й я нямаше, главата й беше остригана. Очите й бяха вперени в моите. Лицето й бе невредимо и красиво както винаги, но аз почти не го забелязах. Потънах в очите й, видях какво бе изстрадала, как болката я бе пречистила и извисила, как я бе направила по-силна. Сънят на Кикута повече никога нямаше да я обори. Все още безмълвна, тя се обърна и дръпна кърпата от раменете си. Тилът й, така съвършен, така бял, сега бе нашарен с червени и морави белези там, където косите й бяха изгорили плътта.

Аз положих осакатената си ръка върху него, покривайки белезите й с моите собствени.

Останахме така дълго време. Чух резкия крясък на чаплата, която отлетя към своя дом, несекващата песен на водата и учестените удари на сърцето на Каеде. Намирахме се под заслона на скалата и не забелязах, че е завалял сняг. Когато погледнах навън, пейзажът вече побеляваше от сипещия се първи сняг на зимата. На брега на реката жребчетата пръхтяха удивени сред падащите снежинки — първите, които виждаха. Докато снежната пелена се стопеше и дойдеше пролетта, косъмът им щеше вече да е сив като на Раку.

Помолих се пролетта да донесе изцеление на изстрадалите ни тела, на брака ни и на земята ни. И напролет хоо — свещената птица от легендата — да се завърне отново в Трите провинции.

Послеслов

Близо петнайсет години вече Трите провинции се радват на мир и благоденствие. Търговията с Голямата земя и с варварите ни направи богати. Инуяма, Ямагата и Хаги притежават дворци и крепости, които нямат равни на Осемте острова. Дворът на Отори, казват, съперничел на императорския по великолепие.

Винаги има заплахи — силни личности като Араи Зенко в нашите граници, военачалници извън Трите провинции, варварите, които биха искали да получат по-голям дял от богатството ни, дори императорът и неговият двор, които се страхуват от съперничество… но засега, в трийсет и петата година от живота ми и четиринайсетата от моето управление, успяваме да държим нещата в свои ръце със смесица от сила и дипломация.

Членовете на фамилията Кикута, оглавявана от Акио, не са прекратявали нито за миг действията си срещу мен и понастоящем тялото ми носи белезите на техните опити да ме убият. Нашата борба срещу тях продължава; никога няма да ги унищожим напълно, но шпионската мрежа, която поддържам, ръководена от Кенджи и Таку, ги държи под контрол.

Таку и Зенко вече са семейни и имат свои деца. Ожених Зенко за балдъзата ми Хана в един не особено успешен опит да го обвържа в по-здрав съюз с мен. Помежду ни стои смъртта на баща му и аз знам, че ако може, би ме свалил от власт.

Хироши живя в моята къща, докато навърши двайсет години, и после се върна в Маруяма, където управлява владението от името на голямата ми дъщеря, която ще го наследи от майка си.

С Каеде имаме три дъщери — голямата сега е на тринайсет, а нейните сестри близначки — на единайсет. Първото ни дете е одрало кожата на майка си и засега не проявява никакви дарби на Племето. Близначките си приличат като две капки вода дори и по линиите на Кикута върху дланите си. Хората се страхуват от тях, и с основание.

Кенджи откри местонахождението на сина ми преди десет години, когато момчето беше на пет. Оттогава го държим под око, но никога няма да позволя някой да му навреди. Размишлявах много и често върху пророчеството и стигнах до извода, че ако това ми е писано, не мога да го избегна, а ако ли не — тъй като пророчествата, също както молитвите, се изпълняват по неочакван начин, — тогава колкото по-малко се опитвам да правя в това отношение, толкова по-добре. Не мога да отрека, че със засилването на физическата болка, която изпитвам, и като си спомня как предоставих на осиновителя ми Шигеру бързата и достойна смърт на воин, изтривайки оскърблението и унижението, които бе изстрадал в ръцете на Ийда Садаму, често ме навестява мисълта, че моят син ще ми донесе освобождение, че смъртта от неговата ръка може да се окаже желана от мен.

Но моята смърт ще бъде една следваща история за Отори, която няма как да бъде разказана от мен.

Информация за текста

Lian Hearn

Brilliance of the Moon, 2004

Издание:

Лиан Хърн. Възмездието

Серия Кланът Отори, №3

Австралийска, първо издание

Редактор: Милена Трандева

Коректор: Юлия Шопова

Технически редактор: Станислав Иванов

ИК „Труд“, 2006 г.

ISBN 10: 954-528-681-4

ISBN 13: 978-954-528-681-0

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/21268

Последна корекция: 2 септември 2011 в 19:38

1

Дзеами Мотокийо (1364–1443) — японски актьор и драматург, смятан за един от най-големите майстори на драмата в историята на театър Но. — Б.пр.

2

Тъмен шрифт — главни герои.

3

(1, 2, 3) — герои, които се появяват за първи път в първа, втора или трета част на трилогията.

4

(п.) — герои, починали преди началото на действието в Първа книга.

5

Митична птица в редица източни митологии, сродна с птицата феникс, персонаж и от сериите „Покемон“. Според легендата появата й е предвестник на мира, перата й преливат в седем цвята, живее в основата на дъгата и може да предсказва бъдещето. — Б.пр.

6

Между 23,00 и 1,00 часа след полунощ. — Б.пр.

7

От 1,00 до 3,00 часа. — Б.пр.

8

Пратеник на шинтоисткия бог Инари и покровител на изобилието за търговци и земеделци. — Б.пр.

9

От 9,00 до 11,00 часа предобед. — Б.пр.

10

Според стара японска поговорка кръвта на истинския самурай трябва да е наполовина черна; съществуват схващания, че първият шогун е бил чернокож. — Б.пр.

11

От 19,00 до 21,00 часа. — Б.пр.

12

Шинтоистки бог на войната, смятан за покровител на Япония и на японския народ. — Б.пр.

13

Големи кафяви водорасли, най-вече от вида Laminaria. — Б.пр.

14

От 1,00 до 3,00 часа след полунощ. — Б.пр.

15

Японски ритуален празник през юли, в който няколко последователни вечери членовете на семействата посещават гробището край храма и окачват фенери с фамилните гербове, за да направляват духовете на своите предци обратно към охака — фамилната гробница. — Б.пр.

16

Пихтиеста каша от листа на японски пелин с лековити свойства при изгарянето й върху кожата. — Б.пр.

17

Или тануки — герой от японската митология, който се среща в народни песни и приказки, по характер весел и пакостлив. — Б.пр.

18

Танабат, на 7 юли — според легендата небесната принцеса, изкусна тъкачка и въплъщение на сръчността (звездата Вега), се влюбва в красив млад пастир (звездата Алтаир) и като награда за трудолюбието й небесният цар и неин баща им позволява да се оженят. Но отдадена на любовта си, принцесата постепенно изоставя тъкането, а момъкът — своя добитък. Тогава разгневеният небесен цар разделя двамата, като ги оставя от двете страни на Млечния път и им позволява да се виждат само веднъж годишно. Принцесата разбира, че няма как да стигне до своя любим, и се разплаква горчиво. Спасяват я свраките, които й правят мост с разперените си криле. Легендата гласи, че ако вечерта преди 7 юли е дъждовна, свраките няма да направят своя мост и небесните влюбени ще трябва да чакат цяла година до следващата си среща. — Б.пр.

19

От 7,00 до 9,00 часа сутринта. — Б.пр.

20

Божеството на рибарите и на сполуката. — Б.пр.

Content

Лиан Хърн
Възмездието
(книга трета от "Кланът Отори")

Предговор

Предания за фамилията Отори Герои

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Послеслов

Информация за текста

1