Лиан Хърн

Разгромът

(книга четвърта от "Кланът Отори")

В звъна на камбаните на Гион Шоджа[1]

отеква преходността на всичко.

С багрите си дървото сала[2] разкрива истината,

че процъфтяващите чака ги упадък.

Горделивите не устояват, те са като сън

в пролетна нощ.

Могъщите накрая рухват, те са като прах,

пометен от вятъра.

Из „Предание за Хейке“, епичен разказ за войната Гемпей (1180–1185) между клановете Тайра и Минамото

Предания за фамилията Отори

Основни герои

Отори Такео — върховен владетел на Трите провинции.

Отори Каеде — негова съпруга.

Шигеко — тяхната най-голяма дъщеря, наследница на Маруяма.

Мики и Мая — техни дъщери близначки.

Араи Зенко — глава на клана Араи, владетел на провинцията Кумамото.

Араи Хана — негова съпруга и сестра на Каеде.

Сунаоми и Чикара — техни синове.

Муто Кенджи — господар на фамилията Муто и глава на Племето.

Муто Шизука — племенница на Кенджи и негова наследница; майка на Зенко и Таку.

Муто Таку — оглавяващ шпионската мрежа на Такео.

Сада — член на Племето, компаньонка на Мая.

Маи — сестра на Сада.

Юки (Юсецу) — дъщеря на Кенджи и найка на Хисао.

Муто Ясу — търговец.

Имаи Бунта — информатор на Шизука.

Доктор Ишида — съпруг на Шизука и лекар на Такео.

Сугита Хироши — главен васал на Маруяма.

Мийоши Кахей — главнокомандващ на Такео, владетел на Ямагата.

Мийоши Гемба — негов брат.

Сонода Мицуру — владетел на Инуяма.

Аи — негова съпруга, сестра на Каеде.

Мацуда Шинген — игумен на храма в Тераяма.

Кубо Макото (впоследствие Ейкан) — негов наследник, най-близкият приятел на Такео.

Минору — писар на Такео.

Курода Джунпей; Курода Шинсаку — телохранители на Такео.

Терада Фумио — изследовател и морски капитан.

Владетелят Коно — благородник, син на владетеля Фудживара.

Сага Хидеки — генерал на императора, владетел на Източните острови.

Дон Жоао — чуждестранен търговец.

Дон Карло — чуждестранен свещеник.

Мадарен — тяхна преводачка.

Кикута Акио — глава на фамилията Кикута.

Кикута Хисао — негов син.

Кикута Госабуро — чичо на Акио.

Коне

Тенба — черен кон, подарен на Такео от Шигеко.

Рюме — конят на Таку.

Кери — конят на Хироши.

Ашиге — сивият кон на Шигеко.

Първа глава

— Елате бързо! Мама и татко се бият!

Отори Такео чу как най-голямата му дъщеря викаше сестрите си така ясно, както чуваше цялата богата гама от звуци в крепостта Инуяма и в града отвъд. При все това не позволи да го разсеят, не откликна и на песента на славеевия под, тъй като бе съсредоточил цялото си внимание към противника — собствената му съпруга Каеде. Двамата се биеха с дървени тояги — той я превъзхождаше по ръст, тя пък бе леворъка по рождение и съответно умееше да си служи еднакво добре и с двете ръце, а собствената му десница още пазеше спомена за едно раняване с кинжал преди години, заради което движенията му не бяха достатъчно бързи.

Изтичаше последният ден от годината. Времето бе мразовито, върху забуленото в сивкава пелена небе слънцето грееше немощно и оскъдно. Зиме двамата често тренираха по този начин — движенията сгряваха телата им и поддържаха гъвкавостта им, а и на Каеде й харесваше дъщерите й да виждат как една жена може да се бие като мъж.

Момичетата пристигнаха тичешком. През настъпващата година Шигеко — най-голямата, щеше да стане на петнайсет, а двете по-малки — на тринайсет. Дъските запяха под нозете на Шигеко, но близначките стъпваха леко и безшумно с уменията на Племето. Още от невръстни почти несъзнателно бяха развили способностите си, наследени от баща им.

Главата на Каеде бе покрита с червен копринен шал, увит около лицето й, тъй че Такео виждаше само очите й. Те искряха с енергията на битката, а движенията й бяха бързи и изпълнени със сила. Човек трудно можеше да повярва, че е майка на три деца — тя продължаваше да се движи с волността и пъргавостта на момиче. Атаката й го накара да осъзнае с горчивина собствената си възраст и слабости. От мощния й удар върху тоягата му ръката му изтръпна от болка.

— Предавам се — обяви той.

— Мама победи! — викнаха ликуващо момичетата.

Шигеко се спусна към майка си.

— За победителя — каза тя и с поклон й поднесе чиста кърпа.

— Трябва да сме благодарни, че живеем в мирно време — отвърна Каеде с усмивка, докато бършеше лицето си. — Баща ви е усвоил изкуството на дипломацията и вече няма нужда да се сражава за живота си!

— Поне се посгрях! — рече Такео и даде знак на единия от телохранителите, които наблюдаваха откъм градината, да вземе тоягите.

— Тате, хайде бий се и с нас! — възкликна умоляващо Мики — по-малката близначка.

Тя отиде до края на верандата и протегна ръце към телохранителя. Той й подаде тоягата, като внимаваше да не поглежда момичето, нито да го докосва.

Такео забеляза неохотата му. Дори зрели мъже, калени воини, се страхуваха от близначките… даже собствената им майка, помисли си той с тъга.

— Нека видим какво е научила Шигеко — рече той. — Хайде, сражавайте се с нея.

Вече няколко години най-голямата му дъщеря прекарваше по-голямата част от годината в Тераяма, където под наставничеството на възрастния игумен Мацуда Шинген изучаваше Пътя на хоо[3]. Беше пристигнала в Инуяма предишния ден, за да отпразнува със семейството си настъпването на Новата година и на собственото си пълнолетие. Сега Такео забеляза как тя нарочно взе тоягата, с която се бе сражавал той, за да остави по-леката за Мики. Физически Шигеко много приличаше на майка си, притежаваше нейната слаба стройна фигура и привидна крехкост, но си имаше свой характер, чиито основни черти бяха практичност, добродушие и непоколебимост. Пътят на хоо се отличаваше с безпощадна дисциплина и учителите не проявяваха и капка снизхождение поради възраст или пол, но въпреки това Шигеко се бе посветила всеотдайно и пламенно на обучението и тренировките, на дългите дни в мълчание и усамотение. Бе заминала за Тераяма по собствено желание, тъй като Пътят на хоо бе пътят на мира и още от малка тя споделяше идеята на баща си за страна без войни и кръвопролития.

Нейният стил на бой бе доста по-различен от начина, по който бе обучаван самият той, и Такео обичаше да я гледа, оценявайки как традиционните движения при атака бяха превърнати в метод на самозащита, чиято цел бе противникът да бъде обезоръжен, без да е наранен.

— И никакви измами — предупреди тя Мики, тъй като близначките притежаваха наследените от баща им умения на Племето. Че и повече, както подозираше Такео. Сега, когато навършваха тринайсет, тези техни способности се развиваха бързо и макар че им беше забранено да ги използват в ежедневието, понякога изкушението да подразнят учителите си и да надхитрят прислугата ставаше непреодолимо.

— Защо пък да не покажа на татко какво съм научила? — попита Мики, която също наскоро се бе върнала от обучение при фамилията Муто в едно селце на Племето.

Сестра й Мая щеше да замине там след празниците. Напоследък рядко се удаваше на цялото семейство да бъде заедно — различното обучение на децата и необходимостта родителите им да отделят еднакво внимание на всяка от Трите провинции предполагаха постоянни пътувания и чести раздели. Изискванията към управлението непрестанно нарастваха — преговори с чуждоземците, проучвания и търговия, поддържане и усъвършенстване на въоръжението, овладяване на отвъдморски занаяти и на практически науки, както и методите за приложението им, съдилища за изслушване на оплаквания и жалби. Такео и Каеде си поделяха отговорностите по тези задължения — тя се занимаваше главно със Западната провинция, той — със Средната, а двамата заедно управляваха Източната. Там Аи — сестрата на Каеде — и съпругът й Сонода Мицуру държаха някогашните владения на клана Тохан, в това число крепостта Инуяма, където цялото семейство щеше да прекара настоящата зима.

Мики бе с половин глава по-ниска от сестра си, но много силна и бърза; на пръв поглед в сравнение с нея Шигеко почти не се движеше, но въпреки това по-малкото момиче все не успяваше да пробие защитата й. След броени мигове Мики се оказа без тояга, която сякаш внезапно излетя от ръцете й, отхвръкна нагоре и Шигеко я улови без усилие.

— Този път ти излъга! — възкликна Мики задъхана.

— Този удар ми го показа владетелят Гемба — заяви гордо Шигеко.

Мая — другата близначка — се пробва със същия успех. С пламнали страни Шигеко се обърна към баща си:

— Татко, нека се бия с теб!

— Добре — съгласи се Такео, впечатлен от онова, което бе научила дъщеря му, и любопитен да провери приложението му срещу силата на опитен воин. Атакува я устремно и първата схватка я свари неподготвена. С тоягата си докосна гърдите й, но възпря удара си, за да не я нарани. — Ако беше меч, щеше да те убие — предупреди я той.

— Хайде пак — отвърна тя невъзмутимо.

Този път вече беше готова за нападението му. Движеше се бързо и без усилие, избегна два негови удара, мина от дясната му страна, където защитата му бе по-слаба, отстъпи леко, но достатъчно, за да наруши равновесието му, и после изви тяло. Тоягата му тупна на земята. Такео чу приглушените възклицания на близначките и на телохранителите и я похвали:

— Браво!

— Само че ти не се биеше истински — рече Шигеко разочарована.

— Напротив, бих се не по-зле от първия път. Разбира се, вече съм изтощен от майка ти, а и съм стар и болен!

— Ама изглежда като измама… — рече Мики сериозно.

Близначката й Мая додаде:

— Шигеко, как го правиш?

Каката се усмихна, поклащайки глава:

— Постига се едновременно с мисъл, дух и ръце. Нужни ми бяха месеци, за да го усвоя. Не мога да ви го покажа просто ей така.

— Справи се отлично — потупа я Каеде. — Гордея се с теб — гласът й бе изпълнен с любов и възхита както обикновено, когато говореше с голямата си дъщеря.

Близначките се спогледаха. „Ревнуват, помисли си Такео. Знаят, че не изпитва същото към тях.“ И усети познатия прилив на желание да закриля по-малките си дъщери. Сякаш винаги се опитваше да ги предпази от зло — още от мига на раждането им, когато Чийо бе пожелала да отнесе втората — Мики — и да я остави да умре. В онези времена с близнаците обикновено се постъпваше по този начин, тъй като раждането на такива деца се смяташе за неестествено при човешките същества и те се възприемаха по-скоро като потомство на животно, на котка или на куче.

— Струва ви се жестоко, владетелю Такео — бе го предупредила Чийо. — Но по-добре е да постъпите така сега, отколкото след време да понесете позора и злощастието, които според другите ви очакват като баща на близнаци.

— Хората никога няма да се откажат от своите суеверия и жестокост, ако не им ги покажем! — бе отвърнал той гневно, тъй като в духа на родените сред Скритите за него животът на едно дете бе по-ценен от всичко, и не можеше да повярва, че ако спаси едно новородено, постъпката му ще предизвика неодобрение или нещастие.

Впоследствие се бе изненадал от силата на това суеверие. То не бе чуждо дори на самата Каеде и отношението й към по-малките й дъщери отразяваше неловката й противоречивост. Жена му предпочиташе те да живеят отделно и през по-голямата част от годината ставаше точно така, тъй като едната или другата обикновено пребиваваха сред Племето. Каеде не желаеше и двете да присъстват на празненството по случай пълнолетието на по-голямата им сестра, опасявайки се, че появата им ще донесе лош късмет на Шигеко. Но за радост на Такео самата Шигеко, която закриляше близначките също както баща си, бе настояла те да бъдат там. Той бе най-щастлив, когато цялото семейство се събираше заедно и бе край него. Сега впери поглед в тях с обич и внезапно си даде сметка, че го завладява едно по-страстно желание — да лежи до съпругата си и да усеща допира на кожата й до своята. Боят с тояги бе събудил спомени за мига, в който се бе влюбил в нея, когато двамата за пръв път се бяха сражавали един срещу друг в Цувано. По онова време той бе седемнайсетгодишен, а тя на петнайсет. Тук, в Инуяма, почти на същото това място двамата за първи път се любиха — страстни, отчаяни, скръбни. Крепостта на Ийда Садаму бе изгоряла до основи при падането на Инуяма, но Араи Дайичи я бе построил отново по подобие на старата и сега Инуяма бе един от прочутите четири града на Трите провинции.

— Момичетата трябва да си починат преди тържеството довечера — каза той. В полунощ предстояха продължителни церемонии в светилищата, след които започваше празненството по случай настъпването на Новата година. Нямаше да се приберат преди часа на тигъра[4]. — Аз също ще си полегна малко.

— Ще наредя да отнесат мангали в стаята — рече Каеде — и ще дойда.

Когато тя дойде при него, денят вече бе отстъпил пред ранния зимен здрач. Въпреки мангалите с горящите в тях дървени въглища дъхът й излизаше на бяло облаче в студения въздух. Тя се бе изкъпала и ароматът на оризови трици и алое бе попил в кожата й. Под подплатената зимна роба плътта й бе мека и топла. Той развърза пояса си, плъзна ръце под дрехата й и притегли тялото й до своето. После разхлаби шала, покриващ главата й, смъкна го и прокара длан по късите копринени къдрици.

— Недей — рече тя. — Толкова са грозни.

Той знаеше, че Каеде така и не бе успяла да преодолее загубата на красивите си дълги коси, нито белезите по тила си, накърнили пословичната й красота, някогашен обект на легенди и суеверия. Той обаче не виждаше обезобразяването, а само нарасналата уязвимост на съпругата си, която я правеше още по-прекрасна в собствените му очи.

— Харесва ми. Все едно е перука на актьор. Придава ти вид едновременно на мъж и на жена, на възрастен човек и на дете…

— Тогава и ти трябва да оголиш пред мен своите белези — тя смъкна копринената ръкавица, която Такео обикновено носеше на дясната си ръка, и поднесе към устните си обезобразените остатъци от пръстите му. — Нараних ли те днес следобед?

— Не. Усетих само тъпа болка… всеки удар разтърсва ставите и почват да болят — след което добави с приглушен глас: — И сега изпитвам болка, но по друга причина.

— Нея поне мога да излекувам — прошепна тя, притегли го, обви го с тялото си и се разтопи в нежност, наслаждавайки се на познатия допир на кожата му, на косите му, на мириса му и на поредната среща с непознатото, което се съдържаше във всеки техен любовен акт.

— Ти винаги ме лекуваш — каза той по-късно. — Караш ме да се чувствам цялостен.

Тя лежеше в обятията му, положила глава на рамото му. Погледът й се плъзна из стаята. Лампите в железните стойки пръскаха светлина, но зад капаците на прозорците небето бе потъмняло.

— Може би сме създали син — рече тя, без да може да потисне копнежа в гласа си.

— Надявам се да не е така! — възкликна той. — На два пъти децата ми едва не ти костваха живота. Нямаме нужда от син — продължи вече по-меко. — Имаме си три дъщери.

— Някога казах същото на баща си — призна Каеде. — Смятах, че мога да се равнявам на всяко момче.

— Шигеко със сигурност може — отвърна Такео. — Тя ще наследи Трите провинции, а след нея децата й ще…

— Децата й! Та тя самата е още дете, макар че вече е достатъчно голяма, за да бъде сгодена. Кого ли ще й изберем за жених?

— Няма защо да бързаме. Тя е награда, скъпоценен камък, безценен дар… Няма да я дадем евтино.

Каеде се върна на предишната тема, сякаш тя не й даваше мира.

— Копнея да те даря със син…

— Въпреки собственото си наследство и примера на владетелката Маруяма?!? Все още говориш като дъщеря от семейство на воин.

Мракът и тишината около тях я подтикнаха да изрече и по-големите си тревоги:

— Понякога си мисля, че близначките са пресушили утробата ми. Струва ми се, че ако не се бяха родили, щях да се сдобия със синове.

— Твърде много се вслушваш в приказките на разни суеверни баби!

— Вероятно си прав. Но какво ще стане с по-малките ни дъщери? Едва ли биха станали наследници, дори и Шигеко да я сполети нещо лошо, да не дава Бог! И за кого ще се омъжат? Няма семейство на благородник или воин, което би приело близначка, камо ли такава, осквернена… прости ми… чрез кръвта на Племето и смятаните за магьосничество способности…

Такео не можеше да отрече, че същите мисли често терзаеха и него, но той се опитваше да ги прогони. Момичетата бяха още невръстни — кой можеше да знае каква съдба ги очаква?

След миг Каеде добави тихо:

— Може пък вече да сме твърде стари. Всички се питат защо не си вземеш втора съпруга или наложница, с която да имаш още деца.

— Желая една-единствена съпруга — отвърна той сериозно. — Каквито и чувства да съм проявявал, каквито и роли да съм приемал, любовта ми към теб е истинска и безпрекословна и никога няма да деля постеля с друга. Казвал съм ти, дадох клетва пред Канон, богинята на милосърдието в Охама. Не съм я нарушил шестнайсет години, няма да го сторя и оттук насетне.

— Струва ми се, че бих умряла от ревност — призна Каеде. — Но моите чувства са нищо в сравнение с потребностите на страната.

— Вярвам, че нашият съюз в любов е основата за доброто ни управление. Никога няма да сторя нещо, което да го наруши — той отново я привлече към себе си и прокара нежно пръсти по обезобразения й от пожара врат, усещайки грапавините, оставени от пламъците. — Докато сме заедно, страната ни ще бъде мирна и силна.

Каеде промълви сънено:

— Помниш ли, когато се разделихме в Тераяма? Ти се взря в очите ми и ме приспа. Никога не съм ти признавала, но тогава сънувах Бялата богиня, която ми каза: „Бъди търпелива, той ще дойде за теб.“ После при Свещените пещери отново чух гласа й, който изрече същите думи. Единствено това ме крепеше по време на пленничеството ми в имението на владетеля Фудживара. Там се научих на търпение. Трябваше да се науча да чакам, да не правя нищо, с което да му дам повод да ми отнеме живота. А после, вече след смъртта му, единственото място, на което ми дойде на ум да се върна, бе пак там, при Свещените пещери, при богинята. Ако ти не беше дошъл, щях да остана при нея и да й служа до края на живота си. Но ти дойде, видях те тъй слаб, все още с отровата в теб, с осакатена ръка. Никога няма да забравя онзи момент — ръката ти върху врата ми, падащия сняг, дрезгавия крясък на чаплата…

— Не заслужавам любовта ти — прошепна Такео. — Тя е най-голямата благодат в живота ми, не бих могъл да живея без теб. Знаеш, че и моят живот бе направляван от пророчество…

— Да, да, видяхме, че то се осъществи. Петте битки, намесата на земята…

„Сега ще й разкажа останалото, помисли си Такео. Ще й кажа защо не искам синове, как сляпата светица ми предсказа, че само собственият ми син би могъл да ми донесе смърт. Ще й разкажа за Юки, за детето, което е родила, за моя син, вече шестнайсетгодишен.“

Но сърце не му даде да причини болка на съпругата си. Какъв бе смисълът да се рови в миналото? Петте битки бяха станали част от митологията за клана Отори, при все това Такео си даваше сметка, че той самият бе избрал как да брои тези битки — можеше да бъдат и шест или четири, даже три. Думите можеха да се изопачават и да се тълкуват така, че да означават какво ли не. Вярваш ли в дадено пророчество, то често се сбъдва. Нямаше да изрече словата, да не би по този начин да им вдъхне живот.

Видя, че Каеде се унася. Под завивките беше топло, макар че въздухът върху лицето му бе вледеняващ. Не след дълго трябваше да стане, да се изкъпе, да се премени в официални одежди и да се приготви за церемониите по случай настъпването на Новата година. Предстоеше дълга нощ. Крайниците му взеха да се отпускат и скоро той също потъна в сън.

Втора глава

И трите дъщери на владетеля Отори обичаха пътя към храма в крепостта Инуяма, тъй като бе очертан от статуи на бели кучета, между които сияеха каменни фенери, а в трепкащите им отблясъци статуите изглеждаха като живи. Въздухът бе тъй студен, че вкочаняваше лицата и пръстите им, и бе наситен с дим, с мирис на тамян и на прясно отсечен бор.

По стръмните стъпала, които водеха нагоре към храма, се тълпяха поклонници за първо свещено посещение през Новата година, а от високото огромната камбана биеше така, че по гърба на Шигеко плъзнаха тръпки. Майка й вървеше няколко крачки пред нея редом с Муто Шизука — любимата й приятелка. Съпругът на Шизука — доктор Ишида — бе заминал далеч, чак до Голямата земя. Очакваха го да се върне не по-рано от идната пролет. Шигеко се радваше, че Шизука ще прекара зимата заедно с тях, тъй като тя бе сред малцината, към които близначките се отнасяха с внимание и уважение, а Шизука на свой ред изпитваше към тях искрена обич и проявяваше разбиране.

Близначките вървяха от двете страни на по-голямата си сестра; случваше се някой от тълпата наоколо да се втренчи в момичетата и после да се отдръпне, за да не се блъсне в тях, но през повечето време трите оставаха незабелязани в полумрака.

Шигеко знаеше, че пред тях и зад тях се движи охрана и че Таку — синът на Шизука — бди над баща й, докато той изпълняваше тържествените церемонии в главния храм. Изобщо не се страхуваше; знаеше, че майка й и Шизука са въоръжени с къси мечове, а и тя самата бе скрила под робата си една много полезна пръчка, която владетелят Мийоши Гемба — един от учителите й в Тераяма — й бе показал как да използва, за да обезвреди нападател, без да го убива. В известен смисъл се надяваше, че ще има възможност да я изпробва, но не й се струваше вероятно да станат обект на нападение в самото сърце на Инуяма.

При все това имаше нещо в мразовития мрак, което я караше да бъде нащрек — нали учителите все й повтаряха, че един воин трябва винаги да бъде в готовност, за да може чрез предусещане да избегне смъртта — своята, а и на противника.

Пристигнаха пред главната постройка на храма, където зърна фигурата на баща си, внезапно смалена от високия покрив и огромните статуи на властелините на Небето, пазителите на отвъдното. Беше й трудно да повярва, че човекът, седнал тъй строг и тържествен пред олтара, е същият, с когото се бе сражавала върху славеевия под само преди няколко часа. Усети към него прилив на любов и преклонение.

След като поднесоха приношения и изрекоха молитви пред Просветления, жените преминаха наляво и се изкачиха малко по-нагоре в планината при храма на богинята Канон. Там стражите останаха пред портите, тъй като вътре се допускаха само жени. Каеде отиде сама при нозете на богинята и се поклони доземи пред нея. Останалите последваха примера й, при което настъпи миг мълчание, но когато Шигеко коленичи на най-ниското стъпало пред блестящата статуя, Мики докосна ръкава на по-голямата си сестра.

— Шигеко — прошепна тя, — какво търси този мъж тук?

— Къде?

Мики посочи към края на верандата. Към тях вървеше млада жена, която на пръв поглед носеше някакви дарове; тя коленичи пред Каеде и й подаде подноса.

— Не го пипай! — извика Шигеко към майка си. — Мики, колко са мъжете?

— Двама — викна Мики в отговор. — И имат ножове!

В този миг Шигеко ги видя. Те се появиха от въздуха и се устремиха към тях. Тя изкрещя предупредително и извади пръчката.

— Ще убият мама! — изпищя Мики.

Но Каеде вече бе нащрек след първия вик на Шигеко. Мечът блесна в ръката й. Жената с даровете запрати подноса в лицето й и измъкна собственото си оръжие. Но Шизука, която също бе въоръжена, се хвърли напред, озова се до Каеде, отклони първия удар, изби оръжието от ръцете на нападателката и се обърна, за да посрещне мъжете. Каеде сграбчи нападателката, събори я на земята и я прикова там.

— Мая… в устата й… — викна Шизука. — Не й позволявай да погълне отрова…

Нападателката се мяташе и риташе, но Мая и Каеде насила отвориха устата й и мушвайки пръсти вътре, Мая успя да напипа отровното топче и да го измъкне.

Със следващия си удар Шизука посече единия от мъжете; кръвта му плисна по стъпалата и пода. Шигеко удари другия отстрани по врата, както й бе показал Гемба, и когато той се олюля, мушна пръчката между краката му, право в слабините му. Мъжът се сгърчи на две и повърна от болката.

— Не ги убивай — викна тя на Шизука.

Раненият обаче побягна и се шмугна в тълпата. Стражите се втурнаха подире му, но не успяха да го спасят от разгневеното множество.

Шигеко бе не толкова слисана от нападението, колкото удивена от наглостта и нескопосаността му. Смяташе, че наемните убийци са смъртно опасни, но когато стражите влязоха в двора да завържат двамата оцелели с въжета и да ги отведат, тя зърна лицата им на светлината на фенерите.

— Та те са съвсем млади! Немного по-големи от мен!

Очите на нападателката срещнаха погледа й. Шигеко никога нямаше да забрави струящата от тях омраза. За първи път се биеше срещу хора, които истински желаеха смъртта й. Даде си сметка, че бе на ръба да отнеме човешки живот, и почувства облекчение, а същевременно и благодарност, че се бе опазила от убийство.

Трета глава

— Деца са на Госабуро — заяви тутакси Такео, спирайки поглед върху тях. — Виждал съм ги преди много години в Мацуе, тогава бяха още невръстни.

Имената им бяха вписани в родословието на фамилията Кикута и добавени в архива на Племето, който Шигеру бе събрал преди смъртта си. Момъкът бе по-малкият син и се казваше Юзу, а момичето — Уме. Мъртвият — Кунио — бе най-големият и един от младежите, с които Такео се бе упражнявал навремето.

Беше първият ден от годината. Заловените бяха доведени в негово присъствие в една от стражниците, които се намираха на най-ниското ниво на крепостта Инуяма. Бяха коленичили пред него с побелели от студ, но безизразни лица. Бяха овързани здраво, с ръце на гърба, по всяка вероятност бяха гладни и жадни, но въпреки това без белези от приложеното върху тях насилие, увери се лично Такео. Сега той трябваше да реши какво да стори с тях.

Първоначалният гняв, предизвикан от нападението срещу семейството му, бе отстъпил място на надеждата, че възникналото положение може по някакъв начин да се използва в негов интерес, че този пореден провал, предхождан от множество по-раншни, може най-накрая да убеди фамилията Кикута, които го бяха осъдили на смърт преди години, да се откажат и да се съгласят на някакво примирие.

„Явно съм станал снизходителен към тях, помисли си Такео. Явно съм се смятал за неуязвим, защитен от атаките им… не допусках, че ще се опитат да ме ударят чрез семейството ми.“

Спомняйки си думите, които бе изрекъл пред Каеде предния ден, усети, че го залива нова вълна на страх. Съзнаваше, че не бе по силите му да преживее загубата й…

— Казаха ли нещо? — обърна се той към Муто Таку, малкия син на Шизука.

Баща му бе Араи Дайичи — велик военачалник, съюзник и противник на Такео. По-големият брат — Зенко, бе наследил бащините си земи на Запад, Такео щеше да възнагради и Таку по подобен начин, но младият мъж бе отказал, заявявайки, че не се нуждае от земи и почести. Предпочиташе да работи с Кенджи — вуйчо на майка му — в управляването на мрежата от шпиони и информатори, която Такео бе изградил в Племето. Вече бе на двайсет и шест и бе женен за момиче от клана Тохан, от което се бе сдобил със син и дъщеря. Хората проявяваха склонност да го подценяват, което го устройваше. Приличаше на фамилията Муто по външност и телосложение и на Араи по смелост и дързост, а като цяло, изглежда, намираше живота за забавно и приятно приключение.

Сега отвърна с усмивка:

— Нищо. Отказват да говорят. Чудно ми е само, че все още са живи… Знаете как се самоубиват Кикута — като отхапват езика си! Естествено, не съм полагал особени усилия да ги убеждавам.

— Излишно е да ти припомням, че мъченията в Трите провинции са забранени.

— Разбира се. Дори и за Кикута, така ли?

— За всички — отвърна Такео меко. — Те са извършили опит за убийство, поради което накрая ще бъдат екзекутирани. Междувременно обаче не бива да стават обект на насилие. Ще видим доколко баща им иска да си ги върне.

— Откъде са? — попита Сонода Мицуру. Той бе женен за Аи — сестра на Каеде, и макар че семейството му от фамилията Акита бяха служили като васали на Араи, той бе убеден да положи клетва за вярност към Отори в подкрепа на общото помирение след земетресението. Като отплата двамата с Аи бяха получили областта Инуяма. — Къде живее този Госабуро?

— В планините отвъд източната граница, предполагам — отвърна Таку и Такео видя как очите на нападателката едва забележимо промениха формата си.

Сонода поклати глава:

— В такъв случай известно време няма да има възможност за преговори, тъй като първият сняг се очаква до седмица.

— Ще изчакаме пролетта и ще пишем на баща им — отвърна Такео. — На Госабуро няма да му навреди да се поизмъчи в догадки относно съдбата на децата си. Може пък тревогата да засили готовността му да ги спаси. Междувременно запазете в тайна самоличността им и не допускайте да общуват с никого освен с вас — той се обърна към Таку: — Кенджи е в града, нали?

— Да, щеше да дойде с нас в храма за новогодишните празненства, но не е добре със здравето, а от студената вечер има пристъпи на остра кашлица.

— Утре ще отида да го видя. Отседнал е в старата къща, нали?

Таку кимна:

— Той обича мириса на пивоварната. Казва, че въздухът там се диша по-леко.

— Сигурно и виното му помага — усмихна се Такео.

На другия ден вечерта Такео повтори думите си пред самия Муто Кенджи.

— Само това удоволствие ми е останало — оправда се старият учител, като въздъхна, напълни чашата на Такео и му подаде стъкленицата. — Доктор Ишида все ми повтаря, че трябва да пия по-малко, че алкохолът влияел зле на болните дробове, но… виното ме развеселява и ми помага да заспя.

Такео наля гъстото руйно вино в чашата на своя някогашен учител.

— Ишида съветва и мен да пия по-малко — призна той, след като двамата отпиха по една голяма глътка. — Но виното облекчава болките в ставите ми. А и самият Ишида пренебрегва собствените си съвети, тъй че защо да го слушаме?

— Дърти магарета сме! — рече Кенджи през смях. — Кой би предположил, след като е видял как се опита да ме убиеш в същата тази къща преди седемнайсет години, че ще си седим тук и ще си говорим за болести?

— Бъди благодарен, че и двамата сме оцелели до днес! — отвърна Такео. Той обгърна с поглед изкусно построената къща с нейните високи тавани, кедрови колони и веранди от кипарисово дърво. Цялата бе изпълнена със спомени. — Тази стая е къде по-удобна от жалките килери, в които ме затваряхте!

Кенджи се засмя отново:

— Само защото се държеше като див звяр! Фамилията Муто винаги са обичали лукса. А годините на мир, които ти ни осигури, ни направиха много богати, скъпи ми владетелю Отори — той вдигна чаша към Такео; и двамата отпиха отново, след което взаимно си наляха за пореден път. — Предполагам, че ще ми е мъчно да се разделя с всичко това. Едва ли ще посрещна още една Нова година — призна Кенджи. — Но ти… нали знаеш, хората говорят, че си безсмъртен!

Такео се засмя:

— Никой не е безсмъртен. Смъртта ме очаква, както всеки друг. Но все още не ми е дошло времето.

Кенджи бе от малцината, които знаеха всичко за изреченото пред Такео пророчество, включително за пазената в тайна част — че не го застрашава смърт освен от ръката на собствения му син. Всички останали предсказания в някаква степен вече се бяха сбъднали — пет битки бяха донесли мир на Трите провинции и управляваните от Такео земи се простираха от море до море. Опустошителното земетресение, сложило край на последното сражение и помело армията на Араи Дайичи, можеше да се определи като постановяване на волята на Небесата. А и никой досега не бе успял да отнеме живота на Такео, поради което последното звучеше още по-правдоподобно.

Такео споделяше много тайни с Кенджи, който го бе обучавал на уменията и практиките на Племето. С негова помощ той бе проникнал в крепостта Хаги и бе отмъстил за смъртта на Шигеру. Кенджи бе проницателен и хитър и не робуваше на сантименталности, но притежаваше силно чувство за чест, твърде нетипично за Племето. Не хранеше илюзии по отношение на човешката природа и винаги виждаше най-лошото у хората; различаваше зад благородните и високопарни слова личния интерес, суетата, глупостта, алчността. Това го правеше вещ пратеник и парламентьор и Такео бе започнал да разчита на него. Освен дългогодишната си привързаност към виното и жените от квартала на удоволствията Кенджи нямаше лични желания. Не се вълнуваше от имоти, богатства или обществено положение. Бе посветил живота си на Такео и бе дал клетва да му служи; бе особено привързан към господарката Отори, обичаше много племенницата си Шизука и хранеше известно уважение към сина й Таку, който отговаряше за шпионите. След смъртта на дъщеря си Юки обаче се бе отчуждил от съпругата си Сейко, която не понесе смъртта на детето си и се спомина. Сега Кенджи не бе обвързан нито в любов, нито в омраза с някой друг.

През тези шестнайсет години след смъртта на Араи Кенджи бе работил за осъществяването на поставената от Такео цел — всички източници и средства за насилие да бъдат поставени под контрола на управлението, да се ограничи властта на отделните воини и да се сложи край на беззаконията на разбойническите банди. Кенджи беше наясно с отколешните тайни общества, за чието съществуване Такео не бе подозирал — „Вярност към чаплата“, „Яростта на Белия тигър“, „Тесните пътеки на Змията“, — основани сред земеделците и селяните в годините на анархия. Двамата ги използваха и доизградиха, за да могат хората да управляват собствените си дела в самите села и да избират свои предводители, които да ги представляват и да защитават интересите им в съдилищата на съответните провинции.

Тези съдилища се управляваха от класата на воините. Онези техни синове, а понякога и дъщери, които не проявяваха особена склонност към воинските дела, се пращаха в престижните училища в Хаги, Ямагата и Инуяма да се обучават в етика на служенето, да изучават счетоводство и икономика, история и класиците. Когато се връщаха в своите провинции да заемат длъжностите си, те получаваха ранг и приличен доход — бяха на пряко подчинение на старейшините от всеки клан, за които отговаряше главата на клана; тези господари се срещаха често с Такео и Каеде, за да обсъждат политиката и да определят процента на данъците и необходимите средства за обучението и снаряжението на воините. Всеки от тях бе задължен да предоставя определен брой от най-добрите си хора в служба на централната власт. И така сформираната наполовина армия, наполовина полиция се занимаваше с разбойниците и останалите престъпници.

Кенджи пое управлението именно на тази армия, твърдейки, че то до голяма степен прилича на произхождащата от древността йерархия в Племето — и наистина много от мрежите на Племето преминаха под ръководството на Такео. Съществуваха обаче три съществени разлики — прилагането на изтезания бе строго забранено, а поръчковите убийства и приемането на подкуп се смятаха за престъпления и се наказваха със смърт. Членовете на Племето проявиха най-голяма съпротива при налагането на последната забрана, а и с присъщата си хитрост намираха начини да я заобиколят, но все пак не смееха да боравят с големи суми или да парадират с богатството си. И тъй като решимостта на Такео да изкорени корупцията ставаше все по-непреклонна и недвусмислена, дори и тези дребни прояви на рушветчийство постепенно замряха. На негово място се появи друга практика, тъй като хората са си хора — размяната на красиви и изискани подаръци със скрита стойност, което на свой ред доведе до поощряване на занаятчии и художници, които взеха да прииждат в Трите провинции не само от Осемте острова, а и от страните на Голямата земя Сила, Шин и Тенджику[5].

След като земетресението сложи край на гражданската война в Трите провинции, оглавяващите оцелелите фамилии и кланове се срещнаха в Инуяма и приеха Отори Такео за свой върховен господар и военачалник. Официално бе сложен край както на всички кръвни вражди срещу него, така и на враждите помежду им, в резултат на което имаше много трогателни сцени, в които воините се помиряваха след десетки години на ожесточени борби. Но Такео и Кенджи знаеха, че воините жадуват да са в битка; проблемът беше срещу кого да се бият сега? И след като нямаше сражения, в които да се хвърлят, с какво щяха да се занимават?

Някои охраняваха границите на Изток, но там почти нямаше какво да се прави и основният им враг бе скуката; други съпровождаха Терада Фумио и доктор Ишида по време на изследователските им пътешествия и бранеха търговските кораби по море, а така също магазините и складовете в далечни пристанища; трети откликнаха на поставените от Такео предизвикателства относно изкусното владеене на меча и лъка и си съперничеха в пряко единоборство; имаше и такива, които бяха избрали да следват върховния път на боя — самоусъвършенстването.

Тази доктрина бе основана в храма на Тераяма — духовния център на Трите провинции, и ръководена от възрастния игумен Мацуда Шинген и от Кубо Макото. Според учението й само мъже и жени с голяма физическа и психическа мощ можеха да се посветят на този път. Способностите на Племето бяха вродени — острото зрение и слух, невидимостта, използването на фалшив образ… но повечето хора притежаваха неизявени възможности и тяхното изследване и усъвършенстване бе основна цел на сектата, която наричаше себе си Пътя на хоо по името на свещената птица, която живееше навътре в горите около Тераяма.

Първата клетва, която трябваше да положат тези избрани воини, бе да не убиват нито едно живо същество — нито комар, нито заек, нито човек — дори в защита на собствения си живот. Кенджи смяташе това за лудост, спомняйки си твърде ясно множеството случаи, когато бе забивал острие в нечия артерия или сърце, бе усуквал гарота, бе слагал незабелязано отрова в чаша или дори в отворената уста на спящ. Колко пъти? Отдавна бе загубил броя им. Не изпитваше угризения заради онези, които бе пратил в отвъдното — рано или късно всички трябваше да умрат, — но си даваше сметка за куража, необходим да се изправиш пред света невъоръжен, и осъзнаваше, че решението да не убиваш можеше да се окаже далеч по-трудно от готовността да отнемеш чужд живот. Той не беше неподвластен на покоя и духовната мощ на Тераяма. Напоследък най-голямото му удоволствие бе да придружава Такео по време на посещенията му там и да прекарва известно време с Мацуда и Макото.

Знаеше, че краят на собствения му живот наближава. Беше стар; здравето и силите му бяха на изчерпване, а и вече месеци наред го мъчеше слабост в дробовете, даже често се случваше да храчи кръв.

И така, Такео бе успял да опитоми и Племето, и воините; само от фамилията Кикута продължаваха да му се противопоставят — не само се опитваха да го премахнат, но и организираха чести нападения през границата, дирейки съюз с недоволни воини и предизвиквайки суматоха чрез пускане на слухове, нападения и убийства напосоки, грабежи и палежи.

Такео заговори отново, този път по-сериозно:

— Последното покушение ме разтревожи повече от предишните, защото бе насочено не срещу мен, а срещу семейството ми. Ако жена ми или децата ми загинат, това би унищожило както мен, така и Трите провинции.

— Предполагам, че целта на Кикута е именно тази — отбеляза меко Кенджи.

— Дали някога ще се откажат?

— Акио — никога. Омразата му към теб ще секне само с неговата смърт… или с твоята. В края на краищата целият му съзнателен живот е посветен на тази цел — лицето на Кенджи застина, а устните му се извиха в мрачна усмивка. Той отпи отново. — Но Госабуро е търговец, практичен и трезв по природа; едва ли е готов да загуби къщата си в Мацуе и търговията си, още повече децата си… Ето, големият му син е мъртъв, а малкият и дъщерята са ти в ръцете. Може би ще успеем да му окажем известен натиск.

— Точно за това си мислех. Ще ги задържим до пролетта и тогава ще видим дали баща им е готов да преговаря.

— А междувременно може да успеем да изтръгнем от тях някаква полезна информация — изсумтя Кенджи. Такео го изгледа над ръба на чашата си. — Добре, добре, забрави, че съм го казал — възкликна недоволно старецът. — Но си е глупост да не използваш методите на врага си — той поклати глава. — Обзалагам се, че и досега спасяваш пеперудите от пламъка на свещта. Тази мекота се оказа неизкоренима.

Такео посрещна думите му с лека усмивка, но не каза нищо. Беше трудно да промени онова, на което бе обучаван като дете. Възпитанието му сред Скритите бе изградило у него дълбока непримиримост към отнемането на човешки живот. Но след шестнайсетата си година той бе тласнат от съдбата по пътя на воина — бе станал наследник на велик клан и сега оглавяваше Трите провинции; беше му се наложило да усвои пътя на меча. Освен това Племето, както и самият Кенджи го бяха обучили да убива по множество начини и той се бе опитал да превъзмогне естествената си състрадателност. В борбата си да отмъсти за смъртта на Шигеру и да обедини Трите провинции в мир бе прибягвал до насилие безброй пъти, за много от които съжаляваше дълбоко. Мина време, докато се научи да поддържа в равновесие безпощадността и състраданието, докато богатството, стабилността и законността в провинциите се превърнаха в желани заместители на сляпата мощ в конфликтите между клановете.

— Ще ми се отново да видя момчето — рече Кенджи рязко. — Може да се окаже последният ми шанс — той погледна изпитателно Такео. — Взе ли решение, какво да правиш с него?

Такео поклати глава:

— Не ми се ще да избързвам с решението. Какво бих могъл да сторя? Вероятно фамилията Муто… и ти лично… бихте желали да си го получите обратно?

— Разбира се. Но Акио е казал на съпругата ми, която се е свързала с него преди смъртта си, че по-скоро би убил момъка със собствените си ръце, отколкото да го върне… било то на Муто, или на теб.

— Горкото момче. Какво ли възпитание е получило! — възкликна Такео.

— Е, начинът, по който Племето възпитава децата си, е твърде суров — отвърна Кенджи.

— Той знае ли, че аз съм негов баща?

— Е, сигурен съм, че бих могъл да установя.

— Не си достатъчно добре със здравето за подобна мисия — рече Такео с неохота, тъй като не виждаше кого другиго би могъл да изпрати.

Кенджи се усмихна:

— Влошеното ми здраве е още една причина да отида. Ако и бездруго няма да доживея до догодина, поне можеш да ме използваш за нещо! Освен това искам да видя внука си, преди да умра. Ще тръгна, когато снеговете почнат да се топят.

Виното, угризенията и спомените развълнуваха Такео. Той се пресегна и прегърна своя някогашен учител.

— Хайде, стига! — рече Кенджи и го потупа по рамото. — Знаеш колко мразя сантименталностите. Навестявай ме по-често през зимата. Не се знае колко пъти още ще може да се напием заедно.

Четвърта глава

Момчето се казваше Хисао, беше на шестнайсет години и по външен вид приличаше изцяло на бащината си майка. Нямаше общи черти с Кикута Акио — човека, когото смяташе за свой баща, нито с истинския си баща, когото не бе виждал никога. Не притежаваше физическите белези на фамилията Муто по линия на майка си, нито на Кикута… и както ставаше все по-очевидно, нито една от техните свръхестествени способности. Слухът му не бе по-остър от слуха на връстниците му; не умееше да става невидим, нито да улавя нечие невидимо присъствие. Обучението му, започнало от най-ранно детство, го бе направило физически силен и чевръст, но той не можеше да скача и да лети като баща си, а единственият начин, по който приспиваше хора, бе чрез непреодолимата скука на своята компания, тъй като говореше рядко, а когато го правеше, изричаше думите бавно и със запъване, без искрица духовитост или оригиналност.

Акио бе главата на фамилията Кикута — най-голямата в Племето. Той бе запазил способностите и талантите, които някога всички хора са притежавали. Сега дори сред членовете на Племето тези умения бяха на изчезване. От най-ранно детство Хисао си даваше сметка за разочарованието, което предизвикваше у баща си — през целия си живот бе усещал изпитателния му поглед при всяко свое действие и бе принуден да понася бремето на надеждите, гнева и накрая — на неизбежното наказание. В Племето отглеждаха своите деца по възможно най-суровия начин, като ги обучаваха на пълно подчинение, на издръжливост в условия на жесток глад, жажда, жега, студ и болка, унищожавайки всякакви признаци на привързаност, милост и състрадание. Акио бе най-суров с Хисао — собствения му син, единственото му дете. Пред хора той никога не проявяваше към него каквото и да било разбиране или привързаност, в отношението му личеше жестокост, която изненадваше дори собствените му роднини. Но Акио бе главата на фамилията, наследник на Котаро — неговия чичо, който бе убит в Хаги от Отори Такео и Муто Кенджи по времето, когато членовете на фамилията Муто бяха скъсали всякакви връзки с Племето, съществували от древни времена, бяха предали собствения си род и бяха станали слуги на клана Отори. А като господар Акио можеше да действа така, както намереше за добре; никой нямаше право да го упреква или да проявява неподчинение.

Акио се бе превърнал в мрачен и непредсказуем човек, разяждан от скръбта и загубите в живота си, вината за които бе изцяло на Отори Такео — понастоящем върховен владетел на Трите провинции. Такео бе причината за разединението на Племето, за смъртта на легендарния и обичан Котаро, на великия борец Хаджиме и на още мнозина други. Заради него Кикута бяха подложени на жестоки гонения, принудили повечето от тях да напуснат Трите провинции и да се преместят на Север, изоставяйки своя доходен бизнес и лихварството в ръцете на Муто. Те плащаха данъци както всички обикновени търговци и благодарение на приноса им към хазната богатствата на Трите провинции нараснаха до степен, в която страната процъфтяваше, и в нея вече нямаше кой знае каква работа за шпиони освен за наетите от самия Такео, нито за наемни убийци.

Децата от фамилията Кикута спяха с насочени на запад нозе и се поздравяваха с думите: „Отори мъртъв ли е вече?“, а отговорът бе: „Още не, но скоро ще бъде.“

Мълвата гласеше, че Акио бил страстно влюбен в съпругата си Муто Юки и че нейната смърт, както и смъртта на Котаро били причината за горчивината и ожесточеността му. Смяташе се, че Юки е починала от родилна треска — бащите често несправедливо обвиняваха децата за загубата на любимата си жена, макар че това бе единственото човешко чувство на слабост, което Акио някога бе проявявал. Хисао имаше чувството, че винаги е знаел истината… че майка му е умряла, защото е била отровена. Представяше си картината така ясно, все едно я бе съзерцавал с блуждаещите си очи на пеленаче. Отчаянието и гневът на жената, мъката й, че оставя беззащитната си рожба; непреклонността на мъжа, причиняващ смъртта на единствената си любима; нейното предизвикателство и непокорство, докато поглъща топчетата извлек от самакитка, необузданата вълна от съжаление, писъците и риданията заради съзнанието, че е едва двайсетгодишна, а трябва да се прости с живота си далеч преди да е готова на това; разтърсващите мъчителни спазми; зловещото удовлетворение на мъжа, че отмъщението отчасти е осъществено; потъването в собствената му болка и породената от нея мрачна наслада, началото на падението му и решимостта да се отдаде на злото.

Хисао бе убеден, че е отраснал със съзнанието за тази истина, макар че нямаше спомен, как бе стигнал до нея. Дали я бе прозрял насън, или я бе научил от нечий разказ? Спомняше си майка си по-ясно, отколкото бе възможно — знаеше, че е бил едва на няколко дни, когато тя бе преминала в отвъдното, а долавяше нечие неизменно присъствие, проникнало още тогава в начеващата му осъзнатост, което свързваше с нея. Често имаше чувството, че тя иска нещо от него, но изпитваше страх да се заслуша в желанията й, тъй като това би означавало да се отвори за света на мъртвите. Имаше чувството, че главата му ще се пръсне от болка, породена от гнева на този неудовлетворен дух и собствената му неохота да откликне на призивите му.

Тъй че той познаваше яростта на майка си и болката на баща си, което го караше да мрази Акио и едновременно с това да го съжалява, а жалостта му помагаше да понася всичко това по-лесно — не само хулите и наказанията през деня, но така също сълзите и ласките през нощта, тъмните неща, случващи се помежду им, които будеха у него и ужас, и желание, защото единствено в тези мигове някой го прегръщаше или го караше да се чувства нужен.

Хисао не бе разказал на никого как мъртвата го навестяваше, тъй че никой не знаеше за тази единствена негова дарба, която бе наследил от Племето — способност, дремеща неизявена поколения наред, още от времето на древните шамани, които притежавали умението да преминават в отвъдното като посредници между живите и покойниците. По онова време подобна дарба щеше да се отглежда и да се насърчава, а притежателят й щеше да буди страх и почит; Хисао обаче бе обект на всеобщо презрение и пренебрежение. Той не знаеше как да управлява дарбата си; виденията от отвъдното бяха мъгляви и непонятни — момъкът не владееше езотеричната образност, използвана за общуване с мъртвите, нито тайния им език, а сред живите нямаше кой да го научи на тях.

Единственото, което знаеше, бе, че този дух бе неговата майка и че тя бе станала жертва на убийство.

Той обичаше да майстори разни неща и харесваше животните, макар че се бе научил да пази в тайна тази своя слабост, тъй като веднъж, когато погали едно коте, баща му ядосано сграбчи горкото мяучещо същество и му преряза гърлото пред очите му. От време на време духът на котката също го въвличаше в своя свят и тогава сърцераздирателните й вопли зазвучаваха в ушите му тъй гръмко, че му бе трудно да повярва как така никой друг не ги чуваше. Когато отвъдните светове се отваряха, за да го поемат, главата му се пръскаше от болка и зрението му се замъгляваше. Единственото, което уталожваше болката и шума и го отвличаше от котката и от жената, бе да майстори нещо с ръце. Правеше водни колела и плашила за елени[6] също като прадядо си, когото не познаваше, сякаш умението за това му бе предадено по наследство. Можеше да издяла от дърво всякакви животни, които изглеждаха тъй живи, сякаш бяха сътворени от магия, и се очароваше от разнообразните приложения на ковачеството — изковаването на желязо и стомана, изработването на мечове, ножове и сечива…

Фамилията Кикута притежаваха редица умения в направата на оръжия, особено на онези, които се пазеха в тайна и представляваха основното въоръжение на Племето — ножове за хвърляне с най-разнообразна форма, игли, миниатюрни кинжали и какво ли не още, — но не знаеха как да изработят смъртоносното оръжие, мятащо огън, което се наричаше пушка и което Отори тъй ревниво охраняваха. Всъщност членовете на фамилията се разделяха в мнението си относно ползата от него — някои твърдяха, че то обезценява уменията и унищожава цялото удоволствие от убийството, че няма да го бъде дълго, че традиционните методи са по-надеждни; други бяха убедени, че без него фамилията Кикута ще западне и ще изчезне, тъй като дори състоянието на невидимост не бе защита срещу пушките, а за да свалят Отори от власт, Кикута трябваше да са равностойни по въоръжение.

Но всички усилия на членовете на Племето да се сдобият с пушки се бяха провалили. Отори ограничаваха употребата им до неколцина обучени мъже и всяка пушка в страната се водеше на най-строг отчет. Ако някоя се загубеше, притежателят й заплащаше с живота си. Рядко ги използваха в битки — всъщност само веднъж, с опустошителен ефект, срещу един опит на варварите с помощта на бивши пирати да установят търговски пост на един малък остров срещу южното крайбрежие. Оттогава всички варвари се претърсваха още при пристигането им, оръжията им се конфискуваха, а те самите се въдворяваха в търговското пристанище на Хофу. Но отгласите от безмилостната сеч се бяха оказали не по-малко резултатни от самите оръжия — всички врагове, в това число самите Кикута, се отнасяха към Отори с нараснало уважение и временно престанаха да се занимават с тях, полагайки тайни усилия да се сдобият с пушки посредством кражба, предателство или като успеят да ги изработят собственоръчно.

Пушките на Отори бяха дълги, тежки и неудобни — твърде непрактични за тайните методи на убийство, с които Кикута толкова се гордееха. Не можеха да се скрият, нито да се извадят и да се използват бързо, а дъждът ги правеше непотребни. Хисао слушаше как баща му и по-възрастните мъже разговаряха за тези неща, и си представяше малко леко оръжие с мощта на пушката, удобно да се носи в пазвата и безшумно — оръжие, срещу което дори Отори Такео щеше да е безсилен.

Всяка година някой младеж от Племето, който се смяташе за неуязвим, или някой от по-възрастните мъже в порив да приключи живота си с чест поемаше към един или друг град на Трите провинции, причакваше в засада край пътя Отори Такео или се промъкваше скришом през нощта в резиденцията на владетеля с надеждата да накаже предателя и да отмъсти за Кикута Котаро. Ала никой от тях не се завръщаше. След месец-два обикновено пристигаше вест, как са се провалили, как са били заловени, съдени и наказани със смърт заради опит за убийство.

Понякога пристигаше вест, че Отори е ранен, и тогава надеждите им се възраждаха, но той винаги се възстановяваше, дори от отрова, даже и при раната от отровното острие на Котаро, докато накрая дори Кикута започнаха да вярват, че е безсмъртен, както се говореше сред простолюдието. Ожесточението и омразата на Акио се разгаряха, а желанието му за насилие и жестокост растеше. Той взе да търси по-мащабни начини за унищожението на Отори, опитваше се да влезе в съюз с други врагове на Такео, да го срази чрез съпругата или децата му. Но това също се оказа почти невъзможно. Предателите от фамилията Муто бяха разединили Племето и бяха положили клетва за вярност към Отори, подмамвайки по-малките фамилии Имаи, Курода и Кудо да се присъединят към тях. Откакто родовете в Племето сключваха бракове само помежду си, във вените на мнозина от предателите също течеше кръв на Кикута. Сред тях бяха Муто Шизука и синовете й Зенко и Таку. За по-малкия се знаеше, че притежава много дарби, оглавява шпионската мрежа на Отори и осигурява непрестанна охрана на семейството на Такео. Макар че нямаше способностите на брат си, Зенко бе станал съюзник на Отори, сключвайки политически брак със сестрата на владетелката Каеде.

Наскоро братовчедите на Акио — двамата синове на Госабуро и сестра им — бяха изпратени в Инуяма, където семейството на Отори бе отпразнувало настъпването на Новата година. Тримата се бяха смесили с тълпата в светилището и се бяха опитали да намушкат владетелката Отори и дъщерите й пред самата богиня. Последвалите събития бяха неясни, но, изглежда, жените се бяха защитили с неподозирана вещина. Единият от младежите — големият син на Госабуро — бил ранен и после пребит до смърт от тълпата. Другите били заловени и отведени в крепостта Инуяма. Никой не знаеше дали са живи.

Загубата на трима младежи в такова близко родство с господаря бе жесток удар — когато с наближаването на пролетта снеговете почнаха да се топят, отваряйки пътищата отново, без да има вести от тях, Кикута бяха обзети от опасения, че пленниците вече не са между живите, и взеха да подготвят за тях погребални церемонии, още по-дълбоко опечалени, че няма мъртви тела, които да изгорят.

Един следобед, когато наскоро разлистилите се дървета сияеха в зелени и сребристи багри, а залетите с вода ниви се изпълваха с жерави, чапли и квакането на жаби, Хисао работеше сам на една терасовидна нива високо в планината. През дългите зимни нощи той бе размишлявал върху една идея, която му бе хрумнала предната година, когато бе видял как посевите — боб и тикви — повяхват и умират. Нивите по-надолу бяха напоявани от един бърз поток, но тази нива се съживяваше само в годините, когато падаха обилни дъждове. При все това във всяко друго отношение земята бе обещаваща — гледаше на юг и бе защитена от най-силните ветрове. Хисао искаше да накара водата да тече нагоре по хълма, като използва водно колело, поставено в коритото на потока, което да върти няколко по-малки колела, а те пък от своя страна да издигат нагоре ведра. Бе прекарал зимата в майсторене на ведра и въжета; ведрата бяха направени от най-лек бамбук, а въжетата — подсилени с ластари от дива лоза, за да бъдат достатъчно здрави, за да изнесат ведрата на върха на хълма, и все пак много по-леки и лесни за използване от всякакви метални прътове или лостове.

Беше се вглъбил в задачата, като работеше по обичайния си начин — търпеливо и без да бърза, — когато жабите изведнъж млъкнаха и това го накара да се озърне. Не виждаше никого, но въпреки това знаеше, че наблизо има човек, макар и невидим, както го правеха хората от Племето. Помисли, че е някое от децата, което носеше съобщение, и се провикна:

— Кой е там?

Въздухът затрептя и заблещука по начин, от който винаги леко му призляваше, и пред него застана мъж на неопределена възраст и с невзрачна външност. Хисао тутакси посегна към ножа си, тъй като бе сигурен, че никога не бе виждал този човек, но така й не успя да го използва. Очертанията на мъжа се стопиха и той изчезна. Хисао усети как невидимите пръсти се сключиха около китката му, предизвиквайки незабавна парализа на мускулите, от което ръката му се отвори и ножът падна на земята.

— Няма да ти сторя зло — рече непознатият и изрече името му така, сякаш всеки ден го изричаше.

Хисао инстинктивно му повярва, а светът на майка му заля бреговете на неговия свят; усети нейната радост и болка, както и първите признаци на обичайното главоболие и замъглено зрение.

— Кой сте вие? — прошепна той и в този миг си даде сметка, че това е човек, когото майка му бе познавала.

— Виждаш ли ме? — попита непознатият.

— Не. Не мога да използвам невидимостта, нито да я улавям.

— Но ме чу да се приближавам?

— Само заради жабите. Вслушвам се в квакането им. Но не мога да чувам отдалече. Не знам някой да може от сегашните Кикута — чу собствения си глас да изрича тези думи и се удиви, че той, който обикновено бе тъй мълчалив, сега разговаряше толкова свободно с един непознат.

Мъжът възвърна очертанията си, при което лицето му се озова на една педя от лицето на Хисао, а очите му го наблюдаваха настоятелно и изпитателно.

— Значи не притежаваш никакви умения на Племето? — попита той. Хисао кимна, като въздъхна, после отмести поглед към долината. — Но си Кикута Хисао, синът на Акио? — продължи новодошлият.

— Да, а името на майка ми е Муто Юки.

Изражението на мъжа леко се промени и Хисао долови как майка му откликна с разкаяние и съжаление.

— Така си и помислих. В такъв случай аз съм твоят дядо — Муто Кенджи.

Хисао посрещна тази информация с мълчание. Болката в главата му ставаше все по-остра — Муто Кенджи бе предател, мразен от Кикута почти колкото Отори Такео, но присъствието на майка му го заля и той чу как тя извика: „Татко!“

— Какво има? — попита Кенджи.

— Нищо. Понякога много ме боли глава. Свикнал съм. Защо си дошъл тук? Ще те убият. Би трябвало да го сторя аз, но казваш, че си ми дядо, пък и много не ме бива в това — той сведе поглед към изделието си. — Предпочитам да майсторя разни неща…

„Колко странно, помисли си старецът. Не е наследил никое от уменията нито на баща си, нито на майка си.“ Обзе го разочарование и едновременно с това облекчение. „На кого ли прилича? Не е на Кикута, нито на Муто или Отори. Сигурно е като майката на Такео, жената, намерила смъртта си в деня, когато Шигеру бе спасил живота на Такео… с тази смугла кожа и едри черти…“

Кенджи изгледа със съжаление момчето пред себе си, тъй като знаеше отлично колко трудно е детството в Племето, особено за онези, които не притежаваха особени дарби. Хисао очевидно имаше някакви способности — изделието бе оригинално и с изкусна направа, а освен това в него имаше и друго. Бързият поглед, който се мярна в очите му, предполагаше, че момъкът вижда разни неща. Какво? А и тези пристъпи на главоболие… какво означаваха? Изглеждаше здрав младеж, малко по-нисък на ръст от Кенджи, но силен, с почти чиста кожа и гъсти лъскави коси, подобни на Такеовите.

— Да вървим да намерим Акио — рече Кенджи. — Имам да му кажа някои неща.

Той не си направи труда да промени чертите си, докато следваше момчето надолу по планинската пътека към селото. Знаеше, че ще го познаят — кой друг би стигнал чак дотук, избягвайки всички стражи при прохода и придвижвайки се, без да го видят или да го чуят през гората? А и бездруго Акио трябваше да знае кой е и че идва от името на Такео с предложение за примирие.

Преходът по пътеката го остави без дъх и когато спря в края на наводнените ниви да се изкашля, усети в гърлото си соления вкус на кръвта. Беше се сгорещил повече, отколкото трябваше; макар че въздухът бе още топъл, на запад слънцето вече захождаше и заникът сияеше в златисто. Дигите между нивите тънеха в пъстри багри, обсипани с диви цветя, глушник, лютиче и маргарити, а светлината се процеждаше между наскоро разлистилите се дървета. Въздухът бе изпълнен с музиката на пролетта, на птици, жаби и цикади.

„Ако ми е писано днес да е последният ден от живота ми, той не би могъл да бъде по-красив“, помисли си старецът с признателност и потърси с език капсулата с извлек от самакитка, мушната в празното място, оставено от липсващ кътник.

Кенджи не подозираше за съществуването на това място до раждането на Хисао преди шестнайсет години, а после му бяха нужни още пет, за да го открие… оттогава го посещаваше от време на време, без да се страхува, че някой от жителите му ще го разпознае, а и получаваше сведения за Хисао от Таку — сина на племенницата му. Беше като повечето села на Племето — скрито в долина, подобна на тясна гънка в планинската верига, почти недостъпно, охранявано и укрепено по какви ли не начини. При първото си идване бе изненадан от броя на жителите му, които надхвърляха двеста, и впоследствие бе установил, че от фамилията Кикута бяха намирали тук убежище, откакто Такео бе започнал гоненията срещу тях на Запад. След като бе разкрил скривалището им в Трите провинции, те се бяха преместили на Север, превръщайки това уединено селце в свое седалище, недостъпно за воините на Такео, но не и за шпионите му.

Докато вървяха между ниските дървени къщи, Хисао не продума с никого и макар че няколко кучета се втурнаха нетърпеливо към него, той не се спря да ги погали. Докато стигнат до най-голямата постройка, вече ги следваше неголяма тълпа. Кенджи долавяше шепота на любопитните и вече знаеше, че са го разпознали.

Къщата бе далеч по-удобна и разкошна от жилищата наоколо, с веранда от кипарисови дъски и солидни колони от кедър. Също като светилището, което се забелязваше в далечината, покривът й бе направен от тънки дъсчици, а елегантната му извивка по нищо не отстъпваше на извивката, която можеше да се види във всяко друго провинциално имение на воин. Хисао изу сандалите си, качи се на верандата и викна към вътрешността:

— Татко! Имаме посетител!

След броени мигове се появи млада жена, която донесе вода, за да умие нозете на госта. Тълпата зад гърба на Кенджи притихна. Докато влизаше в къщата, му се стори, че долови звук, подобен на рязко поемане на въздух, сякаш цялото скупчено отвън множество ахна като един. Усети остра болка в гърдите и непреодолим порив да се изкашля. Колко бе изнемощяло тялото му! Някога можеше да изисква от него всичко. Спомни си със съжаление за предишните си умения; сегашните бяха тяхна бледа сянка. Копнееше да се освободи от тялото си, все едно бе ненужна обвивка, и да се пренесе в отвъдното, в следващия живот или там каквото го очакваше. Ако можеше някак да спаси момчето… но кой би могъл да предпази човек от пътуването, което съдбата му е предначертала още при раждането?

Всички тези мисли проблеснаха в съзнанието му, докато се настаняваше на покрития с рогозки под в очакване на Акио. Стаята тънеше в полумрак — едва успя да различи свитъка, който висеше на стената вдясно от него. Същата млада жена му донесе купичка чай. Хисао бе изчезнал, но Кенджи го чу да говори тихо в дъното на къщата. Откъм кухнята се носеше мирис на сусамово масло и той долови рязкото цвърчене на храна в тиган. После се разнесе тропот на нозе; вътрешната врата се плъзна встрани и Кикута Акио влезе в стаята, последван от двама по-възрастни мъже, единият от които възпълен и с блага външност. Кенджи знаеше, че това е Госабуро — търговецът от Мацуе, по-малкият брат на Котаро и чичо на Акио. За другия предположи, че е Имаи Казуо, за когото бе получил сведения, че се е опълчил срещу фамилията Имаи, за да остане с Кикута — роднини на съпругата му. Знаеше със сигурност, че и тримата се опитваха да го премахнат от години.

Сега се помъчиха да скрият удивлението си, че е дръзнал да се появи сред тях. Седнаха в другия край на стаята и втренчиха в него изпитателни погледи. Никой не се поклони, нито изрече поздрав. Кенджи остана безмълвен.

Накрая Акио излая:

— Остави оръжията пред себе си.

— Нямам оръжия — отвърна Кенджи. — Дошъл съм с мир.

Госабуро се изсмя рязко в израз на недоверие. Другите двама се усмихнаха, но мрачно.

— Да, като вълк през зимата — отбеляза Акио. — Казуо ще те обискира.

Казуо го приближи предпазливо и с известно неудобство.

— Простете, господарю — измънка той.

Кенджи го остави да опипа дрехите му с дългите си сръчни пръсти, които можеха да измъкнат неусетно оръжието на човек от пазвата му.

— Истина е. Няма оръжие.

— Защо си дошъл тук? — възкликна Акио. — Не мога да повярвам, че животът ти е омръзнал!

Кенджи се взря в него. Години наред бе мечтал да се изправи срещу този човек, който навремето бе женен за дъщеря му и бе сериозно замесен в смъртта й. Акио наближаваше четирийсетте — лицето му бе набраздено от бръчки, а косите му сивееха. Въпреки това личеше, че мускулите под робата му все още са железни; възрастта не го бе направила нито по-мек, нито по-благ.

— Идвам с послание от владетеля Отори — заяви невъзмутимо Кенджи.

— Ние тук не го наричаме владетеля Отори. Сред нас е известен като Отори Кучето. И няма негово послание, което бихме изслушали!

— Опасявам се, че единият от синовете ти е мъртъв — обърна се Кенджи към Госабуро. — Големият, Кунио. Но другият е жив, дъщеря ти също.

Госабуро преглътна с мъка.

— Остави го да говори — рече той на Акио.

— Няма да сключваме никакви сделки с Кучето — сопна се главатарят на Кикута.

— Е, да, самото провождане на пратеник вече предполага слабост — опита се да го омиротвори Госабуро. — Той ни призовава. Нека поне да чуем какво има да каже Муто. Може да научим нещо — той се приведе леко напред и попита Кенджи: — Дъщеря ми ли? Значи тя не е пострадала?

— Не, добре е.

— И не е била изтезавана?

— Трябва да знаете, че изтезанията са забранени в Трите провинции. Децата ти ще бъдат изправени на съд за извършен опит за убийство, който се наказва със смърт, но не са били и няма да бъдат измъчвани. Вероятно сте чували, че владетелят Отори има състрадателна природа.

— Това е поредната лъжа на Кучето — изсмя се презрително Акио. — Остави ни, чичо. Твоята скръб ти отнема силите. Ще разговарям с Муто насаме.

— Младите ще останат живи, ако се съгласите на примирие — побърза да обяви Кенджи, преди Госабуро да успее да стане.

— Акио! — възкликна умолително към племенника си Госабуро, а от очите му бликнаха сълзи.

— Остави ни! — Акио също стана, избутвайки възрастния човек към вратата и навън от стаята.

— Наистина — рече той, след като седна отново, — този дърт глупак изобщо не ни трябва! Откакто загуби магазина и търговията си, няма какво да прави и само хленчи по цял ден. Нека Отори да убие децата, аз пък ще убия бащата — тъкмо ще се отървем от един досадник и мухльо.

— Акио — рече Кенджи. — Разговарям с теб като един оглавяващ клан с друг, както винаги са се уреждали делата в Племето. Нека сме наясно помежду си. Чуй каквото имам да ти кажа. После вземи своето решение, но се постарай да бъдеш ръководен от мисълта за това, кое е най-добро за фамилията Кикута и за Племето, а не от собствената си омраза и гняв, защото те са гибелни за всички. Нека си припомним историята на Племето, как сме оцелели от древността. Винаги сме си сътрудничели с велики военачалници — защо сега да работим срещу Отори? Не бива! Онова, което той прави в Трите провинции, е хубаво — спечелило е одобрението на хората, на селските стопани и на воините. Всичко е стабилно и процъфтява. Людете са доволни, никой не умира от глад и никой не е подлаган на изтезания. Откажи се от родовата си вражда с него. Като отплата Кикута ще бъдат опростени, а Племето ще възстанови своето единство. Всички ще спечелим.

Гласът му бе придобил хипнотична напевност, която бе възцарила пълен покой в помещението и бе накарала хората отвън да замлъкнат. Кенджи си даде сметка, че Хисао се е върнал и е коленичил зад вратата. Когато спря да говори, той събра волята си и изпрати целенасочени мисловни вълни в помещението. Почувства как присъстващите бяха обгърнати от спокойствие, и продължи да седи с полузатворени очи.

— Ах, ти, дърт магьоснико! — наруши тишината Акио с гневен вик. — Стара лисица такава. Не можеш да ме подмамиш с измислиците и лъжите си. Казваш, че стореното от Кучето било хубаво! Че хората били доволни! Някога това да е интересувало Племето? Станал си мекушав като Госабуро. Какво ви става на вас, старците? Може би Племето прогнива отвътре? Само ако Котаро беше жив! Но Кучето отне живота му… уби главата на собствения си род, на когото вече бе отдал живота си. А ти си бил свидетел на това — чул си клетвата, която е положил в Инуяма. Той е погазил тази клетва. И е заслужавал да заплати за това със смъртта си. Но вместо това е погубил Котаро — господаря на собствения си род, — и то с твоя помощ. За него няма нито прошка, нито примирие. Той трябва да умре!

— Няма да споря с теб доколко правилни или погрешни са били действията му — отвърна Кенджи. — Той стори онова, което изглеждаше най-добро в онзи момент, и без съмнение животът му като Отори е изпълнен с повече стойност, отколкото като на Кикута. Но всичко това вече е минало. Бих те призовал да прекратиш атаките срещу него, за да могат Кикута да се върнат в Трите провинции — там Госабуро ще може да възобнови търговията си — и да се радват на живота като всички нас, но тези прости удоволствия очевидно не означават нищо за теб. Ще ти кажа само едно — откажи се, никога няма да успееш да го убиеш.

— Всички люде са смъртни — отвърна Акио.

— Но той няма да умре от твоята ръка — възрази Кенджи. — Колкото и да ти се иска, това няма да стане, уверявам те.

Акио се втренчи в него с присвити очи.

— И твоят живот принадлежи на Кикута. Предателството ти към Племето също трябва да бъде наказано.

— Аз опазвам собственото си семейство и Племето. Ти си този, който ще го унищожи. Дойдох тук без оръжия като пратеник; ще се върна по същия начин и ще отнеса жалкото ти послание на владетеля Отори.

Излъчваше такава сила, че Акио му позволи да се изправи и да излезе от стаята. Докато минаваше покрай Хисао, който все коленичеше отвън, Кенджи се обърна и рече:

— Това ли е синът? Не притежава никакви дарби на Племето, струва ми се. Позволи му да ме проводи до портите. Ела, Хисао — после се извърна и изрече в полумрака: — Знаеш къде да ни намериш, ако промениш решението си.

„Е, помисли си, докато слизаше от верандата, а тълпата се раздели, за да му стори път, изглежда, все пак ми се отрежда да живея по-дълго, отколкото съм очаквал!“ Щом се озова на открито извън полезрението на Акио, знаеше, че може да стане невидим и да изчезне, но дали нямаше някаква възможност да вземе момчето със себе си?

Отказът на Акио да приеме предложението за примирие не го изненада. Но бе доволен, че Госабуро и останалите го бяха чули. Ако не се смяташе главната постройка, селцето изглеждаше обедняло. Животът щеше да е труден за обитателите му, особено през суровата зима. Мнозина вероятно копнееха също както Госабуро за удобствата на някогашния си живот в Мацуе и Инуяма. Кенджи усещаше, че водачеството на Акио се основава не толкова на уважение, колкото на страх; бе твърде възможно останалите членове на фамилията Кикута да се противопоставят на решението му, особено ако това означаваше, че животът на заложниците ще бъде пощаден.

Когато Хисао го настигна и тръгна редом с него, Кенджи си даде сметка и за още нечие присъствие, което бе обсебило наполовина зрението и съзнанието на момчето. То се чумереше, от време на време повдигаше ръка към лявото си слепоочие и го притискаше с връхчетата на пръстите си.

— Боли ли те главата?

— Ммм — той кимна безмълвно.

Бяха изминали половината улица. Ако успееха да стигнат до нивите, да изтичат покрай дигата и да се доберат до бамбуковата горичка…

— Хисао — прошепна Кенджи. — Искам да се върнеш с мен в Инуяма. Причакай ме там, където се видяхме по-рано. Ще дойдеш ли?

— Не мога да си тръгна от тук. Не мога да оставя баща си! — в следващия миг той рязко изстена от болка и залитна.

Още петдесетина крачки. Кенджи не смееше да се обърне, но и не долавяше някой да ги следва. Продължи да върви невъзмутимо и без да бърза, само че Хисао взе да изостава. Когато все пак се обърна, за да го насърчи, видя тълпата от хора, които продължаваха да го следват с втренчени погледи, и после изведнъж, разблъсквайки ги, между тях изникна Акио, следван от Казуо — и двамата с извадени кинжали.

— Хисао, чакай ме там — рече той и стана невидим, но макар че очертанията му се бяха стопили, Хисао успя да го сграбчи за ръката и извика:

— Вземи ме със себе си! Те никога няма да ме пуснат! Но тя иска да тръгна с теб!

Може би защото бе станал невидим и се намираше между този и отвъдния свят, може би заради силата на чувството, което бе завладяло момчето, но изведнъж видя онова, което виждаше Хисао… Юки. Мъртва от шестнайсет години. И осъзна с удивление какво представляваше момчето. То притежаваше способността да общува с призраци! Никога не бе срещал такива хора, но знаеше за тях от хрониките на Племето. Самият Хисао не го знаеше, нито Акио, който не биваше да го разбере. Нищо чудно, че момъкът имаше такива пристъпи на главоболие. Обзе го желание да се засмее и в същото време му се доплака.

Все още чувстваше пръстите на момчето, които го бяха сграбчили за ръката, когато се взря в безплътния лик на дъщеря си дух, виждайки я такава, каквато се явяваше в спомените му — като дете, девойка, млада жена. Цялата й енергия и жизненост бяха осезаеми, но някак приглушени и неясни. Видя как устните й се раздвижиха и я чу да казва „татко“, макар че не го бе наричала така от десетгодишна. Омая го така, както го бе правила навремето.

— Юки — промълви той безпомощно и позволи очертанията му да се възвърнат.

Оказа се твърде лесно да го хванат Акио и Казуо. Нито една от способностите му да става невидим и да използва свой фалшив образ не успяха да го спасят от тях.

— Той знае как да се доберем до Отори — заяви Акио. — Ще изтръгнем от него нужните сведения, а после Хисао ще го убие.

Но старецът вече беше сдъвкал капсулата с отровата и я бе погълнал — същите съставки, които дъщеря му бе принудена да погълне преди толкова години. Умря също като нея, в мъчителна агония, изпълнен със съжаление, че мисията му се бе провалила и че изоставяше своя внук. В последните си мигове се помоли да му бъде позволено да остане с духа на дъщеря си, за да може Хисао да използва силата му. „Какъв мощен дух бих могъл да бъда“, помисли си той и идеята го разсмя, както и съзнанието, че животът му с цялата си болка и радост бе свършил. Но той бе извървял своя път докрай, работата му на този свят бе приключена и той бе умрял по собствен избор. Духът му бе свободен да се влее във вечния кръговрат между раждането, смъртта и прераждането.

Пета глава

Зимата в Инуяма бе продължителна и сурова, макар че се превръщаше и в източник на множество удоволствия — през времето, в което бяха принудени да си стоят вкъщи, Каеде четеше поезия и стари приказки на дъщерите си, а Такео преглеждаше часове наред административните сведения заедно със Сонода, за отдих учеше рисуване с един художник, който принадлежеше към школата за изображения с туш, а вечер си пийваше в компанията на Кенджи. Момичетата бяха заети с обучение и тренировки и участваха в развлеченията, посветени на Бобения фестивал — шумно весело празненство, в което демоните се прогонваха навън в снега, а сполуката се приканваше в домовете. Отбелязаха и пълнолетието на Шигеко, която с настъпването на новата година бе станала на петнайсет. Честването не бе пищно, тъй като в десетия месец тя щеше да получи владението Маруяма, което се наследяваше по женска линия и бе станало притежание на майка й Каеде след смъртта на Маруяма Наоми.

Шигеко щеше рано или късно да управлява Трите провинции и затова родителите й решиха още отсега тя да поеме земите на Маруяма, за да усвои от първа ръка принципите на властта. Честването в Маруяма щеше да бъде тържествено и пищно, утвърждавайки древната традиция и, както се надяваше Такео, налагайки един нов почин — жените да могат да наследяват земя и собственост, да управляват имения или да оглавяват селища наравно с братята си.

Мразовитото време и принудителното стоене вкъщи бяха изпънали нервите и разклатили здравето на всички в къщата, но скоро дните взеха да нарастват и макар че все още бе лют студ, сливовите дръвчета се окичиха с крехки бели цветчета.

Такео обаче непрестанно мислеше, че докато собственото му семейство бе защитено от студа през дългите зимни месеци, други негови роднини — двама младежи, малко по-големи от собствените му дъщери, бяха затворени и държани в плен в крепостта Инуяма. Отношението към тях бе далеч по-добро от собствените им очаквания, но те знаеха, че ги чака смърт, в случай че Кикута не приемеха предложението за примирие.

След като снеговете почнаха да се топят и Кенджи пое на своята мисия, Каеде и дъщерите й заминаха за Хаги заедно с Шизука. Такео бе забелязал нарастващото притеснение на съпругата си по отношение на близначките и си помисли, че Шизука би могла да вземе едната от тях — може би Мая — за няколко седмици в Кагемура, тайното селце на фамилията Муто. Той самият съзнателно забави с около месец заминаването си от Инуяма с надеждата да получи някаква вест от Кенджи, но когато настъпи новолунието на четвъртия месец и все още нямаше новини, пое за Хофу, като нареди на Таку да му провожда там всякакви съобщения.

По време на своето управление бе пътувал по този начин, разпределяйки годината между градовете на Трите провинции. Понякога се придвижваше с цялото великолепие, очаквано от един велик владетел, друг път се предрешаваше по някой от множеството начини, които бе усвоил в Племето, като се смесваше с простолюдието и се вслушваше в мненията, радостите и скърбите им. Нито за миг не бе забравил думите, които навремето му бе казал Отори Шигеру: „Военачалници като Ийда преуспяват заради немощта на императора.“ Формално императорът управляваше цялата страна на Осемте острова, но всъщност отделните части сами се грижеха за оцеляването си — години наред Трите провинции бяха понасяли пораженията от съществуващите вражди, докато Такео и Каеде не бяха постигнали мир и го охраняваха с несекващи усилия.

Сега виждаше плодовете на постигнатото, докато препускаше към Западната провинция, придружен от неколцина васали, своя хронист и двама членове на Племето, доверени телохранители — братовчедите Курода Джунпей и Шинсаку, известни открай време като Джун и Шин. Летописецът отбелязваше всички признаци на една мирна и добре управлявана страна — здрави и жизнени деца, процъфтяващи села, липса на просяци и разбойници. Такео си имаше собствени тревоги — притесняваше се за Кенджи, за съпругата си, за дъщерите си, — но всичко, което видя, му вдъхна увереност и спокойствие. Целта му бе да направи страната тъй сигурна и стабилна, че да може да се управлява от малко момиче. Когато пристигна в Хофу, си каза с гордост и удовлетворение, че Трите провинции бяха станали именно такива.

Не беше предугадил обаче какво го очаква в пристанищния град, нито подозираше, че до края на престоя му там увереността му щеше да бъде разклатена, а управлението му — сериозно застрашено.

Още с пристигането му в който и да е от градовете на Трите провинции при портите на крепостта или двореца, където отсядаше, идваха делегации, искаха аудиенции, молеха за услуги, настояваха за решения, които само той можеше да вземе. Някои от тях всъщност той препращаше към местните държавни служители, но понякога имаше оплаквания срещу самите тях и тогава от свитата му трябваше да се определят безпристрастни арбитри. Тази пролет в Хофу бяха възникнали три-четири такива случая — повече, отколкото би му се искало, което го накара да постави под съмнение честността на местната администрация; освен това двама земеделци се бяха оплакали, че синовете им са били мобилизирани принудително, а един търговец разкри, че войници конфискуват за нуждите на армията големи количества дървени въглища, сяра и селитра. „Зенко трупа военна мощ и оръжия, помисли си той. Трябва да говоря с него по този въпрос.“

Даде нареждания за провождане на пратеници в Кумамото. На следния ден обаче Араи Зенко, който бе получил някогашните земи на баща си в Западната провинция и контролираше Хофу, пристигна лично от Кумамото — привидно, за да поздрави с добре дошъл владетеля Отори, но както скоро се изясни, със съвсем други мотиви. Съпровождаше го съпругата му Ширакава Хана — най-малката сестра на Каеде. Макар много да приличаше на кака си, Такео не я харесваше, нито й имаше доверие. В трудната година след раждането на близначките Хана, току-що навършила четиринайсет, си бе въобразила, че е влюбена в Такео, и постоянно търсеше начини да го подмами да я вземе за втора съпруга или наложница. Девойката бе по-голямо изкушение, отколкото Такео смееше да си признае, тъй като изглеждаше точно като Каеде, когато се бе влюбил в нея, преди красотата й да бъде накърнена, а и му се предлагаше във време, когато влошеното здраве на съпругата му не позволяваше близост помежду им. Постоянният му отказ да я приеме насериозно я бе наранил и унизил; решението му да я омъжи за Зенко я бе вбесило. Но той бе настоял — чрез този брак се уреждаха едновременно два проблема, и сватбата им се състоя, когато Зенко бе на осемнайсет, а Хана — на шестнайсет. Зенко бе повече от щастлив — съюзът бе голяма чест за него. Хана не бе просто красива, но и умна. Скоро им се родиха трима синове — все здрави деца — и освен това, макар че никога не бе горяла от любов по Зенко, определено го харесваше. Увлечението й по Такео бързо се стопи и бе заменено от омраза. Сега Хана завиждаше на сестра си не заради мъжа й, а заради положението, което той заемаше.

Такео си даваше ясна сметка за скритите амбиции на Хана. Най-младата Ширакава не умееше да се прикрива, а и както всички останали от семейство Араи, често забравяше колко остър бе слухът му. Макар и позагубил от силата си, той все още бе достатъчно добър, за да чува разговори, които другите смятаха за тайни, да долавя какво става наоколо, къде е всеки от обитаващите къщата, да е наясно с дейностите на мъжете в стражницата и в конюшните, да следи кой кого посещава през нощта и с каква цел. Беше развил и бдителност, която му даваше възможност да предугажда намеренията на другите по стойката и движенията им до такава степен, че хората говореха как той виждал ясно какво се крие в сърцата им.

Сега той огледа изпитателно Хана, която стори дълбок поклон пред него, така че гъстите й коси се сипнаха по пода, разделяйки се съвсем леко, колкото да разкрият съвършената белота на тила й. Тя се движеше с непринудена грация и човек не можеше да й даде повече от осемнайсет години, макар че всъщност бе връстница на девера си Таку.

Зенко много приличаше на баща си — едър, с внушително телосложение и голяма сила, майстор както с лъка, така и с меча. На дванайсет бе станал свидетел как баща му бе застрелян от Фумио. Да загине воин по такъв начин, за Трите провинции бе не само новост, но и унижение. Араи бе загинал, защото бе нарушил клетвата си за съюз с Такео, ала Такео знаеше, че всички тези неща, взети заедно, бяха породили у момчето скрито негодувание, което с годините бе прераснало в омраза.

Никой от двамата съпрузи не даде и най-малък признак за стаената си злост. Поздравленията, както и въпросите за личното му здраве и здравето на семейството му, бяха изпълнени с привидна искреност. Такео им отвърна по същия начин, скривайки факта, че заради влажното време болежките му са се поизострили.

— Не биваше да си правите такъв труд да ме посрещате — рече той. — Ще остана в Хофу само час-два.

— Но владетелят Такео не бива да си тръгва толкова скоро — заговори Хана преди съпруга си, както често си позволяваше. — Добре е да останете до края на дъждовния период. Не можете да пътувате в това време…

— Пътувал съм и в по-лошо — отвърна Такео с усмивка.

— За нас е истинско удоволствие — обади се Зенко — да бъдем домакини на господаря Такео.

— Е, има едно-две неща, които трябва да обсъдим — отвърна Такео, решавайки да продължи без заобикалки. — Нямаме нужда от увеличаване числеността на армията и затова бих искал да науча повече за намеренията ти, Зенко.

Неочакваната му прямота непосредствено след любезностите ги слиса. Такео се усмихна отново. Двамата би трябвало да са наясно, че твърде малко бяха нещата в Трите провинции, които убягваха от погледа му.

— Винаги има нужда от повече оръжия — заяви Зенко. — Мечове, копия и разни други…

— Колко мъже можеш да държиш под свое командване? Пет хиляди? Най-много. Според сведенията, с които разполагаме, те са снабдени с всичко необходимо. Ако оръжията им са стари или повредени, тяхно задължение е да ги възстановят със собствени средства. Финансите на владението могат да бъдат усвоени по по-добър начин.

— От Кумамото и южните райони — да, пет хиляди. Но в други имения на Сейшуу има още много необучени мъже в активна възраст. Стори ми се идеална възможност да ги снабдя с оръжие и да им осигуря военна подготовка, дори и след това да се препитават като земеделци или скотовъди.

— Понастоящем териториите на фамилиите Сейшуу са подчинени на Маруяма — отвърна меко Такео. — Какво смята за плановете ти Сугита Хироши?

Хироши и Зенко не се харесваха. Такео знаеше, че Хироши бе хранил момчешко желание да се ожени за Хана, бе създал в себе си илюзорна представа за нея, основана на привързаността му към Каеде, и бе изживял дълбоко разочарование от уредения брак с фамилията Араи, макар че никога не бе споменал и дума за чувствата си. Хироши и Таку — по-малкият брат на Зенко — обаче бяха близки приятели въпреки различията помежду им. Далеч по-близки, отколкото двамата братя Араи, които се бяха отчуждили през годините и скриваха неприязънта си с престорена веселост, обикновено поддържана с вино.

— Не съм имал възможност да разговарям със Сугита — призна Зенко.

— Добре, ще обсъдим този въпрос с него. Ще се срещнем в Маруяма през десетия месец и тогава ще огледаме военните нужди в Западната провинция.

— Изложени сме на заплахи от страна на варварите — рече Зенко. — Западът е открит за набезите им — досега Сейшуу никога не са били принудени да посрещат нападение откъм морето. Смятам, че сме съвършено неподготвени…

— Чужденците търсят най-вече възможност за търговия — отвърна Такео. — Намират се далеч от дома, корабите им са малки. Взели са си поука от нападението срещу Миджима и сега вече се придържат към пътя на дипломацията. Най-добрата ни защита срещу тях е в мирната търговия.

— При все това, когато говорят, те се хвалят с великата армия на своя крал — обади се Хана. — Сто хиляди въоръжени воини. Петдесет хиляди коне. Разправят, че един техен кон бил по-голям от наши два и че всичките им войници пешаци носели пушки.

— Това, както сама отбеляза, са хвалби — усмихна се Такео. — Терада Фумио също разправя такива небивалици за нашите военни сили по островите на Юг и в пристанищата Тенджику и Шин… — зърна как Зенко се навъси при споменаването на Фумио, и се запита дали някога щеше да е възможно да заличи желанието за мъст от сърцето на сина.

Зенко тръсна глава и повиши тон:

— Да, но варварите използват търговията като претекст да се установят в страната. Следващата им стъпка ще е да я отслабят отвътре с религията си и да я атакуват отвън с по-мощните си оръжия. Ще превърнат всички ни в свои роби…

„Може и да е прав“, помисли си Такео. Присъствието на чужденците бе ограничено най-вече в Хофу и Зенко явно бе впечатлен от отвъдморските оръжия и кораби. Ако той и варварите се съюзят в Западната провинция…

— Знаеш, че ценя мнението ти по тези въпроси — отвърна Такео. — Ще повишим бдителността си и надзора над чужденците. При най-малката нужда от набиране на нови войници ще те уведомя. А селитрата трябва да се купува само и единствено от клана — наблюдаваше как Зенко се поклони с неохота. Единственият признак за неговото негодувание, предизвикано от порицанието, бе пламналата кожа по врата му.

Такео се замисли за времето, когато бе държал Зенко метнат върху шията на коня си, с опрян в гърлото му нож. Ако го бе използвал тогава, несъмнено щеше да си спести доста неприятности. Но по онова време Зенко бе дванайсетгодишно дете; Такео никога не бе отнемал детски живот и се молеше никога да не го стори. „Зенко е част от моята съдба, помисли си той. С него трябва да действам много внимателно. Какво още бих могъл да сторя, за да го полаская и укротя?“

Хана заговори с нежния си меден глас:

— Не бихме сторили нищо, без да се посъветваме с владетеля Отори. Единственото, което ни вълнува, са вашите интереси и благоденствието на Трите провинции. Надявам се, че близките ви са добре? Най-голямата ми сестра, красивите ви дъщери?

— Благодаря, всички са добре.

— Голяма мъка ми е, че нямам дъщери — продължи Хана със свенливо сведен поглед.

„Накъде бие?“, запита се Такео.

Зенко не притежаваше финеса на своята съпруга и се намеси доста безцеремонно:

— Владетелят Отори сигурно копнее за син.

„Аха!“, възкликна мислено Такео и рече:

— Тъй като една трета от страната вече се наследява по женска линия, това не е проблем за мен. Най-голямата ни дъщеря вероятно един ден ще поеме управлението на Трите провинции.

— Но вие трябва да познаете радостта от това да имате момче в семейството! — възкликна Хана. — Нека ви дадем едно от нашите.

— Бихме желали да осиновите едно от децата ни — заяви Зенко прямо и любезно.

— Това ще е голяма чест за нас и ще ни достави неимоверна радост — добави Хана.

— Вие сте невероятно щедри и грижовни — отвърна Такео.

Истината бе, че той не искаше синове. Изпитваше облекчение, че Каеде не бе родила повече деца, и се надяваше, че няма да зачене отново. Пророчеството, че ще умре от ръката на собственото си дете, не го плашеше, но го натъжаваше дълбоко. Помоли се, както често правеше, смъртта му да бъде като смъртта на Шигеру, а не като на другия владетел Отори — Масахиро, чието гърло бе прерязано с рибарски нож от незаконния му син. Надяваше се също така да бъде пощаден достатъчно дълго, за да успее да приключи делата си, а дъщеря му да стане достатъчно голяма, за да управлява страната. Запита се какво ли се криеше зад предложението на Зенко и Хана. Не искаше да ги обижда с прям отказ. Наистина това звучеше доста логично; би било съвсем редно да осинови племенник на своята съпруга; един ден дори би могъл да сгоди детето за някоя от дъщерите си.

— Моля, позволете ни тази чест да приемете двамата ни големи синове в дома си — рече Хана и когато той кимна в знак на съгласие, тя стана и пое към вратата с плавната си походка. Върна се с децата — на осем и на шест години, в официални роби, безмълвни и прехласнати от тържествената обстановка. — Големият е Сунаоми, а по-малкият — Чикара — обяви Хана, когато момчетата се поклониха доземи пред знаменития си чичо.

— Да, знам — рече Такео. Не ги бе виждал най-малко от три години, а изобщо не познаваше най-малкия, който бе роден предишната година и най-вероятно бе оставен на грижите на дойката му. Бяха хубави деца — по-големият приличаше на сестрите Ширакава, със същите дълги крайници и тънки кости. По-малкият бе закръглен и набит — по-скоро като баща си. Запита се дали не бяха наследили някое от уменията на Племето от своята баба Муто Шизука. Щеше да попита Таку или самата Шизука. Би било приятно, помисли си той, и тя да отглежда свой внук редом със собствените му дъщери, на които бе като втора майка, приятел и учител. — Вдигнете глава, момчета — рече той. — Нека чичо ви види лицата!

Беше очарован от по-голямото момче, което много приличаше на Каеде. Беше само със седем години по-малък от Шигеко и с пет години от Мая и Мики — разлика, която не правеше един евентуален брак между него и някое от момичетата невъзможен. Разпита ги за учението им, за напредъка им в овладяването на меча и лъка, за понитата им и бе удовлетворен от интелигентните им и ясни отговори. Каквито и да бяха скритите амбиции и мотиви на родителите им, момчетата бяха добре възпитани и обучени.

— Много сте великодушни — рече той отново. — Ще обсъдя тази възможност със съпругата ми.

— Децата ще бъдат с нас на вечеря — каза Хана. — Тогава ще можете да ги опознаете по-добре. Разбира се, макар че не блести с някакви изключителни качества, Сунаоми вече е спечелил сърцето на голямата ми сестра.

Такео си спомни, че бе чувал Каеде да хвали момчето за интелигентността и бързината му. Знаеше, че тя завижда на Хана и съжалява, че не е могла да се сдобие със син. Осиновяването на племенника й можеше да представлява известна компенсация, но ако Сунаоми станеше негов син…

Той прогони тази мисъл от съзнанието си. Трябваше да се придържа към онова, което изглеждаше най-добрата политика — не биваше да се оставя да му повлияе едно пророчество, което можеше никога да не се сбъдне.

Хана си тръгна с децата и Зенко каза:

— Мога само да повторя каква чест би била за нас, ако приемете да осиновите Сунаоми… или Чикара — вие ще изберете кого от двамата.

— Пак ще говорим за това в деветия месец.

— Ще позволите ли още една молба? — след като Такео кимна, Зенко продължи: — Не искам да ви засягам, като ви припомням миналото, но… помните ли владетеля Фудживара?

— Разбира се — отвърна Такео, потискайки изненадата и гнева, които изпита.

Владетелят Фудживара бе благородникът, който бе отвлякъл съпругата му и бе станал причина за най-тежкото им поражение. Бе умрял по време на голямото земетресение, но Такео не му беше простил и дори споменаването на името му го изпълваше с омраза. Каеде му се бе заклела, че този мним съпруг никога не бе делил ложе с нея, при все това помежду им бе съществувала някаква странна връзка — Фудживара я бе заинтригувал и поласкал; тя се бе споразумяла с него и му бе разказвала най-интимни тайни за любовта на Такео към нея. Той бе подкрепил семейството й с пари и храна, бе й поднасял множество подаръци, бе сключил брак с нея с позволението на самия император. Умирайки, Фудживара се бе опитал да повлече Каеде със себе си в смъртта — тя едва не бе изгоряла жива, когато косите й бяха пламнали, причинявайки белезите, които накърняваха иначе безупречната й красота.

— Неговият син е в Хофу и иска аудиенция при вас.

Такео не каза нищо, тъй като не желаеше да признае, че няма информация за това.

— Той носи фамилията на майка си — Коно. Пристигна с кораб преди няколко дни с надеждата да се срещне с вас. От известно време сме в кореспонденция с него относно имението на баща му. Моят баща, както знаете, бе в много добри отношения с неговия — простете, че ви напомням за тези неприятни времена… Затова владетелят Коно се обърна към мен по въпроси, свързани с наем и данъци.

— Бях останал с впечатлението, че имението е било присъединено към Ширакава?

— Но официално след брака на владетеля Фудживара Ширакава също е станала негова собственост, а понастоящем принадлежи на сина му, тъй като имението се наследява по мъжка линия. Ако не бъде признато за собственост на Коно, трябва да премине в ръцете на следващия наследник от мъжки пол.

— На твоя по-голям син — Сунаоми — рече Такео. Зенко се поклони безмълвно. — От смъртта на баща му са минали шестнайсет години. Защо изведнъж се появява точно сега?

— Времето в столицата лети бързо — отвърна Зенко, — в божественото присъствие на императора…

„Или някой зъл и пресметлив човек — ти или по-вероятно съпругата ти, виждайки как може да използва Коно, за да упражни натиск върху мен — му пише“, помисли си Такео, прикривайки гнева си.

Трополенето на дъжда по покрива се усили, а откъм градината лъхна мирис на мокра пръст.

— Може да ме посети утре — рече накрая.

— Добре, това е мъдро решение — отвърна Зенко. — И бездруго е твърде влажно за пътуване.

Тази среща засили безпокойството на Такео. За сетен път си припомни колко строго трябва да бъдат наблюдавани членовете на фамилията Араи, колко лесно амбициите им можеше отново да разпалят гражданска война в Трите провинции. Вечерта мина приятно — той си пийна порядъчно, за да приглуши болката в ставите, а и момчетата бяха енергични и забавни. Наскоро се бяха срещнали с двама чужденци и бяха въодушевени от изживяното — от това, как Сунаоми бе разговарял с тях на собствения им език, който изучаваше заедно с майка си, как чуждоземците бяха изглеждали като таласъми с дългите си носове и рошави бради — единият червенокос, а другият — чернокос, но Чикара не бе изпитал никакъв страх. Наредиха на слугите да внесат единия от двата стола, предназначени за чужденците — бяха изработени от екзотичното дърво тис и докарани от прочутото търговско пристанище, известно като Благоуханното пристанище, в трюмовете на корабите на Терада, с които в градовете на Трите провинции бяха внесени и чаши от яспис, лазурит, тигрови кожи, слонова кост и нефрит.

— Толкова е неудобен — отбеляза Сунаоми, докато показваше как се сяда.

— И все пак е като трона на императора — възрази Хана през смях.

— Ама те не ядат с ръце! — възкликна разочарован Чикара. — Исках да видя как го правят…

— Учат се на добри маниери от нашия народ — обясни му Хана. — Стараят се много, точно както владетелят Жоао полага усилия да научи нашия език…

Такео не можа да потисне леките тръпки, които го пронизаха при споменаването на това име. То му напомняше за Джо-Ан — низвергнатия, чиято смърт бе най-скръбният акт в живота му. Често чуваше словата му и виждаше образа му в сънищата си. Чуждоземците изповядваха вяра, наподобяваща вярата на Скритите, и се молеха на Тайния бог, но го правеха тъй открито, че често смущаваха и стъписваха околните. Излагаха тайния знак — кръста — на показ, окачен на броеници, които носеха около врата си или на гърдите си, върху странните си и твърде неудобни на вид одежди. Дори в най-горещите дни ходеха с прилепнали до тялото дрехи и с високи яки и ботуши, а къпането ги изпълваше с непонятен ужас.

Гоненията срещу Скритите до голяма степен бяха останали в миналото, макар че едва ли предразсъдъците на хората можеха да бъдат преодолени чрез силата на закона. Самият Джо-Ан се бе превърнал в нещо като божество, понякога объркван с едно или друго проявление на Тайния бог — помощта му бе призовавана за дела, свързани с набора на военна сила или с други трудови повинности; той бе боготворен от несретниците, бедстващите и бездомниците по начин, който би го ужасил като проява на ерес. Малцина знаеха кой е бил приживе, или си спомняха някакви подробности от земния му път, но името му вече се свързваше със законите, управляващи данъчната система и военната повинност. Нямаше земевладелец, комуто бе позволено да прибира повече от трийсет части от сто независимо от какво — било то ориз, боб, или масло, а синовете на земеделците бяха освободени от военна служба, но не и от определен вид общественополезен труд — отводняване на парцели, строеж на диги и мостове, копаене на канали. Минното дело също се причисляваше към задължителния набор — работата бе тъй тежка и опасна, че доброволците за нея бяха малцина; но формите на повинност се редуваха в отделните области и възрастови групи, тъй че на никого не се налагаше да носи несправедливо бреме, а и при случай на смърт или злополука бяха определени различни равнища на обезщетение. Всички тези разпоредби бяха известни като Законите на Джо-Ан.

Чуждоземците изгаряха от желание да говорят за своята религия и Такео предпазливо уреждаше за тях срещи с Макото и с други религиозни водачи, но обикновено подобни събирания завършваха по обичайния начин — всяка от двете страни оставаше убедена в правотата на собствената си позиция, като насаме опонентите се питаха как е възможно някой да вярва в подобни безсмислици. Религиозните учения на чуждоземците, смяташе Такео, имаха един и същ произход с ученията на Скритите, но върху тях тегнеха векове на суеверие и изопачаване. Той самият бе отгледан и възпитан в традициите на Скритите, но бе изоставил вярванията от своето детство и гледаше на всички религии с известно подозрение и недоверие, особено на религията, която изповядваха чуждоземците и която според него въплъщаваше тяхната алчност за богатство, ранг и власт.

Убеждението, което бе завладяло мислите му — че е забранено да се убива, — изглежда, не се изповядваше от тях, тъй като те пристигаха въоръжени до зъби с дълги тънки мечове, кинжали, къси саби и пушки, макар че се стараеха да ги крият също както Отори скриваха факта, че вече ги притежават. Като дете Такео бе възпитаван, че да се отнема живот, е грях дори и при самозащита, при все това той управляваше земя на воини, а законността на неговото управление се основаваше на завоюваното в битки и на контрол чрез сила. Той отдавна вече бе загубил броя на убитите или екзекутираните от самия него. Сега в Трите провинции цареше мир — ужасните кланета в годините на войната лежаха далеч назад в миналото. Каеде и Такео държаха в собствените си ръце всички източници на насилие, необходими за защита или за наказание на престъпници, упражняваха надзор над воините и им предоставяха отдушници за техните амбиции и агресия. Много мъже тръгваха след Макото, изоставяха лъковете и мечовете и полагаха клетва никога повече да не отнемат живот.

„Един ден и аз ще сторя същото, рече си Такео, но още не. Все още не.“

Той отново насочи вниманието си към разказите на домакините, опита се да види Хана и Зенко в най-добрата им светлина и мислено се закле, че каквито и проблеми да възникнат, ще ги разреши без кръвопролитие.

Шеста глава

Болката се завърна в ранните часове на утрото и бе тъй силна, че го събуди. Той извика прислужницата, нареди й да му донесе чай и топлината на купичката незабавно успокои осакатената му ръка. Навън все още валеше, а въздухът в резиденцията бе задушен и влажен. Бе невъзможно да заспи отново. Изпрати прислужницата да събуди писаря и архиваря и да донесе лампи. Когато двамата мъже пристигнаха, Такео седна с тях на верандата и се зае да изучава архивите на Ширакава и Фудживара. Тримата обсъждаха подробностите и несъответствията в данните, докато небето съвсем изсветля и откъм градината прозвуча първата колеблива птича песен. Винаги се бе радвал на добра памет, образна и трайна, която с тренировки през годините бе станала изумителна. След битката с Котаро, в която бе загубил два пръста на дясната ръка, предпочиташе да диктува на писари и това също бе засилило паметта му. Също както своят осиновител Шигеру бе започнал да се отнася с любов и уважение към архивите заради възможността, която предоставяха, случилото се да се отрази и да се съхрани, заради начина, по който укрепваха и коригираха паметта.

Напоследък този писар го придружаваше през повечето време. Беше един от многото младежи, които, осиротели след земетресението, бяха намерили убежище в Тераяма, където се бяха образовали. Неговата интелигентност и бърз ум, както и умението му да си служи с четката бяха забелязани и оценени. Накрая Макото го бе избрал да отиде в Хаги и да заживее със семейството на владетеля Отори.

По природа бе мълчалив и не тачеше алкохола, на пръв поглед изглеждаше безинтересен, но всъщност, когато оставаше насаме с Такео, проявяваше тънко чувство за хумор и фин сарказъм, не се впечатляваше от никого и от нищо и се отнасяше към всички с еднаква грижа и уважение и с известно хладно състрадание. Освен другите му таланти писането му бе бързо и красиво. Казваше се Минору, което се стори забавно на Такео, тъй като самият той за кратко бе носил това име във време, което сега му изглеждаше като част от друг живот.

И двете имения бяха жестоко опустошени от земетресението, а големите къщи бяха унищожени от пожара. Къщата в Ширакава бе построена отново. Другата му балдъза — Аи, често идваше при тях и им гостуваше дълго с дъщерите си. Съпругът й — Сонода Мицуру, понякога я придружаваше, но през повечето време задълженията му го задържаха в Инуяма. Аи бе делова и практична, работеше усилено и се бе поучила от примера на сестра си. Занемарено и западнало заради лошото управление на баща им, имението Ширакава бе възстановено и сега процъфтяваше, осигурявайки високи добиви от ориз, черници, сливи, коприна и хартия. Имението на Фудживара се управляваше от Ширакава и също носеше сериозни постъпления. Такео изпитваше известна неохота да го върне на сина на Фудживара, въпреки че той бе законният му собственик. Приходите от имението се вливаха обратно в икономиката на Трите провинции. Той подозираше, че Коно щеше да поиска да вземе каквото може, да използва земята и да харчи придобитото в столицата.

Когато се съмна, се изкъпа, хапна малко ориз и супа, а после се облече официално за срещата със сина на Фудживара, без да изпита обичайната наслада от мекия допир на коприната и от строгата елегантност на десена — бледолилави цветове на глициния на тъмноморав фон.

Слугата сложи малка черна шапчица на главата му, след което Такео взе меча Джато от богато инкрустираната стойка. Години наред Джато не бе вкусвал кръв и той се запита дали някога отново щеше да размаха голото острие в битка и как би се справил с осакатената си десница. Прекоси градината откъм източното крило и пое към главната част на имението. Дъждът бе спрял, но градината бе подгизнала. Влагата във въздуха се смесваше с уханието на мокра трева и с дъха на сол откъм пристанището, а също и с разнообразните миризми на града. Отвъд стените се долавяха тракането на капаците на прозорците в пробуждащите се домове и далечните викове на ранобудните улични продавачи.

Слуги с безшумна походка плъзгаха встрани вратите и пристъпваха тихо по блестящите подове. Минору, който също бе отишъл да закуси и да се облече, се присъедини към Такео безмълвно, поклони му се дълбоко и го последва на няколко крачки след него. Един прислужник носеше отстрани лакирано черно писалище, хартия, четчици, мастилница и вода.

Зенко вече бе в приемната, облечен официално също като него, но по-пищно — яката и поясът му бяха извезани с блестяща златна нишка. Такео кимна в отговор на поклона му и подаде Джато на Минору, който внимателно постави меча върху една още по-богато инкрустирана стойка отстрани. Мечът на Зенко вече си почиваше върху друга подобна стойка. После Такео седна в челната част на помещението и обходи с поглед цветните паравани и хартиените прегради, като се питаше как ли щеше да възприеме обстановката Коно след пребиваването си в двора на императора. Резиденцията не бе нито толкова внушителна, нито тъй впечатляваща, както резиденциите в Хаги или Инуяма, и той изпита съжаление, че не посреща благородника в някоя от тях. „Ще остане с погрешно впечатление от нас — ще си помисли, че ни липсват финес и изисканост. Дали това е най-доброто?“

Зенко спомена няколко думи за вечерта. Такео изрази одобрението си по отношение на момчетата и ги похвали. Минору приготви мастилото върху малкото писалище и после се отпусна на пети със сведен поглед, все едно се намираше в медитация. Отвън заромоли ситен дъжд. Не след дълго доловиха звуците, които оповестяваха пристигането на посетител, лая на кучетата и тежките стъпки на носачи на паланкин. Зенко стана и излезе на верандата. Такео го чу да поздравява госта и после в помещението влезе самият Коно.

Настъпи кратък миг на неловкост, в който пролича, че никой от тях не се смята длъжен да се поклони първи; после Коно повдигна вежди едва забележимо и сведе глава, но с известна маниерна престореност, която изпразни жеста от съдържание. Такео изчака едно поемане на дъх и отвърна на поздрава.

— Владетелю Коно — рече той тихо. — Оказвате ми голяма чест.

Щом Коно седна, Такео огледа лицето му. Никога не бе виждал бащата на благородника, но това не пречеше Фудживара да нахлува в сънищата му. Сега отколешният му враг се сдоби с лице — лицето на сина му: високо чело, изваяни устни, без да знаеше, че Коно наистина приличаше на баща си в някои отношения, но далеч не във всичко.

— Аз съм този, комуто владетелят Отори оказва чест — отвърна Коно.

Словата му бяха вежливи, но Такео знаеше, че намеренията му са далеч от заявената добронамереност. Веднага си даде сметка, че няма шанс за откровен разговор. Срещата щеше да е трудна и напрегната и той трябваше да бъде хитър и проницателен, умел и категоричен. Опита да се успокои, съпротивявайки се на болката и умората.

Започнаха с разговор за имението. Зенко обясни онова, което знаеше за състоянието му, а Коно изрази желание лично да види имота. Такео се съгласи, тъй като чувстваше, че Коно не проявява интерес към земите и не възнамерява да живее там. Претенциите му към земята можеше да бъдат удовлетворени просто — като му изпращат част от приходите на имението в столицата, не целия данък, а процент от него. Явно имението бе правдоподобният претекст за посещението на Коно. Целта бе съвсем друга — не след дълго на прага се появи страж, който носеше съобщение за владетеля Араи. Зенко поднесе извиненията си с обяснението, че е принуден да ги остави насаме, но че отново ще се присъедини към тях за обяда.

След като той си тръгна, настъпи мълчание. Минору остави четчицата си. Коно рече:

— Трябва да изясня един деликатен въпрос. Може би ще е по-добре да разговарям с владетеля Отори насаме.

Такео повдигна вежди и отвърна:

— Моят хронист ще остане — след което даде знак на другите да напуснат помещението.

Щом те си тръгнаха, известно време Коно остана безмълвен. Когато заговори, гласът му бе по-топъл, а маниерът му — не така превзет.

— Искам владетелят Отори да знае, че аз съм просто един пратеник. Не храня вражда към вас. Знам твърде малко от историята между нашите две семейства… печалното стечение на обстоятелствата около владетелката Ширакава… но действията на баща ми често плашеха майка ми, докато беше жива, както и мен. Трудно ми е да повярвам, че не е имал вина за случилото се…

„Не е имал вина? — помисли си Такео. — Вината е била изцяло негова — страданията на съпругата ми, обезобразяването й, убийството на Амано Тензо, безсмисленото посичане на първия ми кон Раку, всички онези, които загинаха в битката по време на отстъплението.“ Не каза нищо.

Коно продължи:

— Славата на владетеля Отори се е разпространила из Осемте острова и е стигнала до самия император. Негово божествено величество и дворът му се възхищават на начина, по който донесохте мир на Трите провинции.

— Поласкан съм от техния интерес…

— Жалко, че всичките ви големи постижения така и не получиха одобрението на императора — Коно се усмихна с привидна любезност и разбиране. — И че произтичат от незаконната смърт — няма да стигна толкова далеч, че да я нарека убийство — на официалния представител на императора в Трите провинции Араи Дайичи.

— Владетелят Араи намери смъртта си също както баща ви в голямото земетресение.

— Както разбрах, владетелят Араи е бил застрелян от един от поддръжниците ви — от пирата Терада Фумио, известен престъпник. Земетресението е било причинено от ужаса на Небесата, породен от един такъв предателски акт срещу върховен господар — ето какво смятат в столицата. Има и други неизяснени смъртни случаи от онова време, които живо интересуват императора — например за владетеля Ширакава се говори, че е загинал от ръката на някой си Кондо Киичи, който е бил на служба при вас и който е замесен и в смъртта на баща ми.

Такео отвърна:

— Кондо умря преди години. Всичко това е минало. В Трите провинции се смята, че Небесата са се намесили в наказанието на Араи и на владетеля Ширакава заради техните злодеяния и предателства. Араи току-що бе нападнал моите невъоръжени люде. Ако е имало някакво предателство, то е било от негова страна. Земята поднесе онова, което Небето пожела.

— Араи Зенко е бил очевидец на събитията, а човек с неговата честност няма да тръгне да изопачава истината — заяви иронично Коно. — Моето неприятно задължение е да уведомя владетеля Отори, че тъй като вие никога не сте искали позволението на императора или неговото одобрение, не сте изпращали налог, нито сте му изказвали почитанията си, управлението ви е незаконно и от вас се очаква да се откажете от властта си. Животът ви ще бъде пощаден, ако се оттеглите в изгнаничество на някой самотен остров за остатъка от дните си. Потомственият меч на клана Отори трябва да бъде върнат на императора.

— Недоумявам как смеете да носите подобно съобщение — отвърна Такео, прикривайки своя потрес и гняв. — Благодарение на моето управление в Трите провинции днес царят мир и благоденствие. Нямам намерение да отстъпвам управлението, докато дъщеря ми не порасне достатъчно, за да ме наследи. Имам добрата воля да вляза в съглашение с императора и с всеки друг, който се обърне към мен с мир; баща съм на три дъщери и съм готов да уредя техните бракове, ръководен от политически съображения. Няма обаче да отстъпя пред заплахи.

— Никой не е смятал, че ще го сторите — изрече глухо Коно с непроницаемо изражение.

Такео попита:

— Защо се появявате тъй внезапно точно сега? Къде беше интересът на императора преди години, когато Ийда Садаму грабеше Трите провинции и изтребваше народа си? Нима Ийда е действал с Божественото одобрение? — с крайчеца на окото си видя, че Минору направи леко движение с глава, и се опита да обуздае гнева си. Естествено, Коно се надяваше да го вбеси, да го предизвика да направи изявление на открито неподчинение, което да бъде изтълкувано като по-нататъшен бунт. „Зад всичко това стоят Зенко и Хана, помисли си. Но трябва да има и друга причина, поради която те… и императорът… дръзват да предприемат действия срещу мен. Каква слабост им дава сили и увереност? Какви предимства смятат, че притежават?“ — Не възнамерявам да проявявам неуважение към императора — поде по-предпазливо. — Божественият е тачен навсякъде на Осемте острова заради усилията му да постигне мир. Без съмнение целта му не е да започне война срещу собствения си народ, нали?

— Едва ли владетелят Отори е научил последните новини — рече Коно с нотка на печал. — Императорът е назначил нов генерал — потомък на една от най-старите фамилии на Изтока, владетел на много провинции и предводител на десетки хиляди воини. Мирът за императора е по-важен от всичко, но той не може да опрости престъпни деяния, а сега вече разполага и със силна десница, с която да налага възмездие и справедливост.

Думите, изречени тъй благо, притежаваха жилото на оскърбление и Такео почувства, че го залива гореща вълна. Струваше му се почти непоносимо да бъде обявен за престъпник — кръвта му на Отори се разбунтува срещу подобно твърдение. При все това години наред бе посрещал предизвикателства и уреждал спорове с мъдри преговори и умела дипломация. Вярваше, че тези методи нямаше да го подведат и сега. Остави думите и оскърблението да минат покрай него, възвърна самообладанието си и взе да обмисля какъв да бъде отговорът му.

Значи имат нов военачалник. Как така не съм разбрал за него? Къде е Таку, когато се нуждая от него? Къде е Кенджи?

Допълнителното въоръжение и хора, които Араи подготвяше — възможно ли бе да са в подкрепа на тази нова заплаха? Оръжията… ами ако са пушки? Какво би станало, ако вече пътуват към Източната провинция?

— Вие сте тук като гост на моя васал Араи Зенко — рече той накрая. — По тази причина сте и мой гост. Смятам, че трябва да удължите престоя си на Запад, да посетите имението на своя покоен баща и да се върнете с владетеля Араи в Кумамото. Ще пратя да ви повикат, когато съм готов с отговора за императора за това, къде ще отида, ако трябва да се откажа от управлението, и как най-добре бих могъл да запазя мира.

— Повтарям, аз съм само пратеник — каза Коно и се поклони с привидна искреност.

Зенко се върна, след което бе поднесен обяд. Макар че блюдата бяха изобилни и вкусни, Такео почти не се докосна до тях. Разговорът течеше с мнима лекота и вежливост. Когато приключиха, Зенко отведе Коно в стаите за гости. Джун и Шин, които чакаха на верандата, станаха и безмълвно последваха Такео в личните му помещения.

— Владетелят Коно да не напуска тази къща — рече той. — Джун, сложи стражи на портите. Шин, незабавно отнеси инструкции на пристанището. Владетелят Коно трябва да остане на Запад, докато не му дам писмено разрешение да се върне в Мияко. Същото се отнася за владетелката Араи и за синовете й.

Братовчедите си размениха погледи, но единствените им думи бяха:

— Да, владетелю Отори.

— Минору — обърна се Такео към своя хронист. — Иди с Шин на пристанището и събери подробности за всички отплаващи кораби, особено за онези, чийто курс е към Акаши.

— Разбрах — отвърна Минору. — Ще се върна възможно най-бързо.

Такео се настани на верандата и се вслуша в промяната, която настъпи в атмосферата на къщата, след като нарежданията му бяха изпълнени — в тропота от стъпките на стражите, настоятелните и резки заповеди на Джун, напрегнатото суетене на прислужниците и приглушените им коментари, възклицанието на Зенко, съветите на Хана, поднесени с тих глас. Когато Джун се върна, Такео му нареди да застане пред личните му помещения и да не позволява никой да го безпокои. После се прибра вътре и прегледа описанието на срещата, което бе направил Минору, докато чакаше завръщането на хрониста си.

Буквите върху листа пред него го връхлетяха строги и безмилостни, изписани с почти безупречния почерк на Минору: изгнание, престъпник, незаконен, предателство.

Той положи усилие да овладее гнева, провокиран от тези обиди, давайки си сметка, че Джун се намира на по-малко от три крачки от него. Достатъчно бе да изрече една-единствена заповед — и те всички щяха да са мъртви: Коно, Зенко, Хана, децата… тяхната кръв щеше да отмие унижението, което чувстваше, че прониква в костите му и разяжда жизнените му органи. После щеше да атакува императора и неговия генерал още преди края на лятото, да ги изтласка обратно в Мияко и да опустоши столицата. Едва тогава гневът му щеше да се уталожи.

Затвори очи и пое дълбоко дъх, спомняйки си един друг военачалник, който бе убивал, за да изличи оскърбленията, и който бе започнал да обича самия акт на убиването, видя колко лесно можеше да поеме по същия път и да стане като Ийда Садаму.

Съзнателно се отърси от обидите и унижението, като си каза, че неговото управление е ръкоположено и благословено от Небето — видя го в присъствието на хоо, в доволството на народа си. Отново стигна до решението, че ще избягва кръвопролитие и война, докато е възможно, и че няма да предприема никакви действия, преди да чуе мнението на Каеде и останалите си съветници.

Взетото решение бе подложено на проверка незабавно, когато Минору се върна от регистратурата на пристанището.

— Подозренията на владетеля Отори се оказаха основателни — рече той. — Изглежда, един кораб е заминал за Акаши, използвайки прилива от предишната нощ, но удостоверението за огледа на товара му не е попълнено. Шин убеди началника на пристанището да разследва случая — Такео присви очи, но остана безмълвен. — Владетелят Отори не бива да се тревожи — продължи Минору, опитвайки се да го успокои. — На Шин почти не му се наложи да употребява сила. Разбра се кои са отговорни за случилото се: митническият служител, позволил на кораба да отплава, и търговецът, уредил товара. И двамата са задържани и очакват да решите съдбата им — той сниши глас: — Никой от тях не призна какъв е товарът.

— Трябва да подозираме най-лошото — отвърна Такео. — Защо иначе ще се избягват процедурите на оглед? Но не говори за това открито. Трябва да се опитаме да ги върнем, преди да са стигнали Акаши.

Минору се усмихна.

— Имам за вас и добри новини. Корабът на Терада Фумио стои на рейд. Докато настъпи приливът довечера, ще бъдат в Хофу.

— Дошъл е точно навреме — възкликна Такео и тутакси духът му се ободри.

Фумио бе един от най-старите му приятели, който заедно с баща си надзираваше флота от корабите, с които Отори извършваха търговия и охраняваха бреговата ивица. Беше заминал преди месеци заедно с доктор Ишида на едно от техните чести пътешествия с търговска и изследователска цел.

— Кажи на Шин да отнесе съобщение на Фумио, че тази вечер може да има посещение. Няма защо да поясняваш повече, той ще разбере.

Изпита искрено облекчение по няколко причини. Фумио щеше да разполага с последни сведения за императора. Ако можеше да тръгне незабавно, имаше реални шансове да настигне незаконния товар, а Ишида щеше да му предложи някакво лекарство, което да успокои засилващата се болка.

— А сега трябва да говоря с баджанака си. Ако обичаш, помоли владетеля Зенко да дойде тук незабавно.

Беше доволен, че нарушението на митничарите му предоставяше повод да порицае васала си. Зенко изрази дълбокото си съжаление за станалото и обеща лично да се погрижи за екзекуцията на виновниците, уверявайки го, че това е единичен случай, нищо обезпокоително, а просто проява на алчност и небрежност.

— Надявам се да си прав — отвърна Такео — Искам да ми дадеш уверения за безспорната си вярност към мен — ти ми дължиш живота си, женен си за сестрата на съпругата ми; майка ти е моя братовчедка и отколешна приятелка. Държиш Кумамото и всичките си земи по моя воля и с мое разрешение. Вчера ми предложи един от синовете си. Приемам предложението ти. Всъщност ще взема и двамата; когато тръгна за Хаги, те ще ме придружават. Отсега нататък ще живеят със семейството ми и ще бъдат отглеждани като мои синове. Ще осиновя Сунаоми, ако ми останеш верен. Неговият живот и животът на брат му ще бъдат отнети при най-малък признак за нелоялност. Въпросът с брака ще бъде решен след време. Съпругата ти може да се присъедини към синовете си в Хаги, стига да желае, но съм сигурен, че ти ще искаш тя да остане с теб — докато говореше, Такео наблюдаваше внимателно изражението на Зенко, който бе свел очи и примигваше нервно.

— Владетелят Такео трябва да знае, че верността ми към него е безспорна. Какво ви каза Коно, че ви накара да се съмнявате в мен? Спомена ли за някакви действия на Изток?

„Не се прави, че не знаеш!“ Такео се изкушаваше да го предизвика направо, но реши, че времето за това още не е настъпило.

— Няма да обсъждаме думите му, те не са важни. А сега, ето тук има свидетели — закълни се пред тях във вярност към мен.

Зенко го стори, просвайки се в нозете му, но Такео си спомни как баща му Араи Дайичи бе дал дума да бъде в съюз с него само за да го предаде, и в решителния момент бе избрал властта пред живота на собствените си синове.

„Синът едва ли е по-различен, помисли си той. Трябва да му заповядам да си отнеме живота.“ Но само при мисълта за подобен акт, за мъката, която щеше да причини на собственото си семейство, потръпна. „По-добре да продължа с опитите да го обуздавам, отколкото да го убивам. Колко по-лесно щеше да е, ако беше мъртъв!“

Той пропъди тази мисъл и за пореден път се посвети на по-трудния и сложен път, далеч от измамната простота, предоставяна от отнемането на човешки живот. След като Зенко приключи със своите тържествени изявления, прилежно записани от Минору, Такео се оттегли в покоите си. Обяви, че се готви да вечеря сам и да си легне рано, а на сутринта да потегли за Хаги. Вече копнееше да се върне у дома, да лежи с жена си, да й открие сърцето си, да види дъщерите си.

През целия ден дъждът ту спираше, ту почваше отново, но сега небето се проясняваше, а лекият южен вятър разпръсваше тежките облаци. Слънцето залязваше сред розовозлатисто зарево, от което множеството зелени багри в градината заискриха. На сутринта времето щеше да е хубаво, добър ден за пътуване и подходящ за вечерните дейности, които беше замислил.

Той се изкъпа и се преоблече в лека памучна роба, все едно се готвеше да си ляга, хапна малко, но не пи вино, след което освободи всички слуги, като ги предупреди, че не желае да бъде безпокоен до сутринта. После успя да постигне състояние на покой седнал с кръстосани крака на постелката, затворил очи и отпуснал ръце със събран палец и показалец като в дълбока медитация. Настрои слуха си и се вслуша в звуците на къщата.

Долавяше и най-малкия шум — тихия разговор на стражите при портите, бъбренето на прислужниците в кухнята, докато лъскаха съдовете и ги прибираха, лая на кучетата, музиката от пивниците около пристанището, несекващия ромон на вълните, шумоленето на листата и зова на совите откъм планината.

Чу как Зенко и Хана обсъждат приготовленията за следващия ден, но разговорът им бе безобиден, сякаш двамата се бяха сетили, че той може да ги подслушва. В опасната игра, която бяха започнали, не можеха да рискуват да бъдат чути, разисквайки стратегията си, особено след като той смяташе да задържи синовете им. Скоро след това посрещнаха Коно за вечеря, но и тогава бяха не по-малко предпазливи — онова, което научи, бе свързано единствено със сезонните прически и модните одежди в двора, с любовта на Коно към поезията и драмата и с упражняваните от благородниците спортове ритане на топка и стрелба по кучета.

Разговорът постепенно се оживи — също като баща си Зенко обичаше виното. Такео стана и се преоблече, навличайки избеляла безлична роба, подобна на онези, които понякога носеха търговците. Когато мина покрай Джун и Шин, седнали както винаги пред вратата, Джун повдигна вежди, но Такео поклати леко глава. Не искаше никой да знае, че е излязъл от къщата. Щом стигна до стъпалата в градината, нахлузи сламени сандали, стана невидим и премина през все още отворените порти. Кучетата го проследиха с поглед, но стражите не го забелязаха. „Бъдете признателни, че не пазите портите на Мияко, рече той мислено на кучетата. Че там щяха да ви надупчат със стрели от любов към спорта.“

При един тъмен ъгъл недалеч от пристанището, все така невидим, той потъна в сенките и се появи отново, предрешен като търговец, окъснял след някаква работа в града, нетърпелив да разсее умората с няколко питиета в компанията на приятели. Въздухът бе пропит с мирис на сол, на съхнеща риба и водорасли върху стойки на брега, на печена риба и октопод от гостилниците. Фенери осветяваха тесните улици, а зад тънките прегради запалените лампи хвърляха оранжево сияние.

На пристанището, опрели странично бордове, се търкаха един в друг дървени кораби и поскърцваха, поклащани от вълните на прилива; водата се плискаше в корпусите им, а масивните им мачти чернееха на фона на обсипаното със звезди небе. В далечината Такео различи островите на Обкръженото море; зад назъбените им очертания се забелязваше бледото сияние на изгряващата луна.

До кола, на който бе привързан един по-голям кораб, гореше мангал. Използвайки местното наречие, Такео викна към мъжете, клекнали край него. Те печаха парчета сушен морски охлюв и си подаваха стъкленица вино.

— Терада на този кораб ли пристигна?

— Да — отвърна един от тях. — Сега яде в „Умедая“.

— Да не си се надявал да видиш кирина[7]? — попита другият. — Господарят Терада го е скрил някъде на безопасно място, докато го покаже на нашия върховен господар, владетеля Отори.

— Кирина ли? — Такео бе озадачен. Какво ли бяха намерили на Голямата земя Терада и Ишида?

— Трай си, нали е тайна — упрекна своя другар първият. — А ти плещиш пред всички!

— Ама това е кирин! — възкликна другият. — То си е истинско чудо да го видиш жив! И не доказва ли, че владетелят Отори е по-мъдър и справедлив от всички? Първо свещената птица хоо се върна в Трите провинции, а сега се появи и кирин! — той отпи голяма глътка вино и подаде стъкленицата на Такео. — Пийни за кирина и за владетеля Отори!

— Е, благодаря — рече с усмивка Такео. — Може и да го зърна някой ден.

— Пръв трябва да го види владетелят Отори!

Отдалечи се от тях, без да престава да се усмихва; острата напитка, както и добронамереността на мъжете го разведриха и повдигнаха духа му. „Едва когато почна да чувам само упреци към владетеля Отори, ще се откажа от управлението, си рече. Но не и преди това, не и за десетима императори и техните генерали.“

Седма глава

„Умедая“ беше гостилница, която се намираше между пристанището и основната част на града и една от множеството ниски дървени постройки, които гледаха към реката. От двете й страни растяха върби, а на колоните на верандата и на плоскодънните лодки, завързани пред нея, които пренасяха бали с ориз, просо и други селскостопански продукти от вътрешността до морето, бяха окачени фенери. Много клиенти седяха отвън, доволни от промяната във времето или загледани в красивия диск на луната, който се отразяваше със сребристи отблясъци в надигащия се прилив.

— Добре дошли! Добре дошли! — викнаха слугите, щом Такео отгърна завесите на гостилницата.

Той назова името на Терада и го отведоха в един ъгъл на вътрешната веранда, където Фумио енергично поглъщаше порция задушена риба, говорейки между хапките. Беше в компанията на доктор Ишида, който се хранеше със същата охота и го слушаше, леко усмихвайки се. Редом с него седяха и неколцина от хората на Фумио, някои от които Такео познаваше.

В прикритието на сенките няколко мига Такео се взираше внимателно в старите си приятели, докато прислужничките се суетяха наоколо с подноси храна и стъкленици с вино. Със закръглените си бузи Фумио изглеждаше по-здрав от всякога, макар че на слепоочието му се открояваше нов белег. За разлика от него Ишида бе някак остарял и измършавял и имаше жълтеникава кожа и болезнен вид.

Такео пристъпи към местата за сядане, но един от бившите пирати тутакси скочи и му препречи пътя, вземайки го за дребен търговец. След миг на объркване и изненада Фумио се изправи, бутна своя човек настрани, прошепвайки: „Това е владетелят Отори“, и прегърна Такео.

— Хем те очаквах, а пак не те познах! — възкликна. — Винаги се сепвам, не мога да ти свикна.

Доктор Ишида се усмихна широко:

— Владетелю Отори!

Той викна към една от прислужничките да донесе още вино и Такео се настани до Фумио и срещу лекаря, който се взираше в него на приглушената светлина.

— Някакви неприятности? — попита Ишида, след като тримата вдигнаха наздравица и отпиха.

— Трябва да обсъдим няколко неща — отвърна Такео.

Фумио даде знак с глава и хората му се преместиха на друга маса.

— Имам подарък за теб — рече на Такео. — Ще те разсее и ще забравиш неприятностите. Опитай се да познаеш какъв е! Надхвърля и най-съкровеното ти желание!

— Има едно нещо, което искам повече от всичко — отвърна Такео сериозно. — Ще ми се, преди да склопя очи, да видя кирин.

— Аа, значи са ти казали. Негодници. Ще им изтръгна езиците!

— Казаха го на някакъв дребен търговец — рече Такео през смях. — Не ги наказвай. Истина ли е?

— И да, и не — отвърна Ишида. — Разбира се, не е истински кирин, кирина го има само в приказките, а това е истинско животно. Но е най-необикновеният звяр и прилича на кирин повече от всичко, което съм виждал на този свят.

— Ишида е влюбен в него — каза Фумио. — Прекарва часове наред в компанията му. По-зле е от теб и онзи твой стар кон… как му беше там името?

— Шън — отвърна Такео. Шън бе умрял от старост предишната година; никога нямаше да има друг като него.

— Не можеш да яздиш това същество, но може би ще измести Шън в чувствата ти — рече Фумио.

— Нямам търпение да го видя. Къде е?

— В храма Дайфукуджи; намериха му там една тиха градина с висок зид. Ще те заведем утре. А сега, след като ни развали изненадата, можеш да ни разкажеш и за неприятностите си — Фумио наля още вино.

— Какво знаеш за новия генерал на императора? — попита Такео.

— Ако ме беше попитал преди седмица, щях да ти отговоря: „Нищо“, тъй като отсъствахме половин година, но се върнахме през Акаши, а всички в свободния град не спират да говорят за него. Казва се Сага Хидеки, по прякор Ловеца на кучета.

— Ловеца на кучета?

— Обичал да ги отстрелва и разправят, че бил ненадминат. Изкусен с коня и лъка, блестящ стратег. Господства на Източните острови, а се говори, че имал амбицията да завладее всичките Осем острова. Наскоро получил назначение от императора да предвожда битките на негово божествено величество и да громи враговете му, за да постигне тази цел.

— Изглежда, аз съм сред враговете му — рече Такео. — Днес ме посети Коно, синът на владетеля Фудживара, за да ме уведоми. Очевидно императорът ще предяви към мен искане да се откажа от властта, ако не — ще прати срещу мен своя Ловец на кучета.

При споменаването на Фудживара Ишида пребледня.

— Сериозни неприятности — рече той глухо.

— В Акаши не се говореше за това — отбеляза Фумио. — Явно още не се е разчуло.

— Имаше ли някакви признаци, че в града се продават пушки?

— Не, точно обратното. Неколцина търговци се обърнаха към мен и ме попитаха за оръжия и селитра с надеждата да заобиколят забраната на Отори. Трябва да те предупредя, че предлагаха огромни суми. Ако генералът на императора се готви за война с теб, най-вероятно се опитва да се снабди с оръжие, а за тези пари рано или късно някой ще им го осигури.

— Опасявам се, че вече са на път да го сторят — рече Такео и разказа на Фумио за подозренията си към Зенко.

— Имат по-малко от ден преднина — отбеляза Фумио, пресуши чашата си и се изправи. — Можем да им пресечем пътя. Искаше ми се да видя изражението ти, когато ти покажа кирина, но Ишида ще ми го опише. Задръж владетеля Коно в Западната провинция, докато се върна. Преди да се подсигурят срещу пушките, няма да те предизвикат на бой. Но веднъж снабдят ли се с огнестрелно оръжие… те разполагат с повече ресурси, желязна руда и ковачи, а и с повече хора от нас. Вятърът духа на запад — ако тръгнем сега, ще хванем прилива.

Той викна на придружителите си и те също станаха, натъпкаха последните хапки в устата си, пресушиха чашите с вино и с неохота се сбогуваха с момичетата. Такео им даде името на кораба.

Фумио бе тръгнал тъй бързо, че двамата дори нямаха време да се сбогуват. Такео остана с Ишида.

— Фумио не се е променил — каза той, развеселен от незабавните действия на приятеля си.

— Винаги е такъв — отвърна Ишида. — Като вихрушка, не се спира — лекарят наля още вино и отпи жадно. — Вълнуващ спътник, но изтощителен.

Двамата разговаряха за пътешествието, след което Такео му разказа последните вести за семейството си, към което Ишида неизменно проявяваше най-жив интерес, тъй като от петнайсет години бе женен за Муто Шизука.

— Болката ви май се е засилила? — попита лекарят. — Личи по лицето ви.

— Да, от влажното време се влошава, даже понякога ми се струва, че има някакъв остатък от отровата, която се задейства. Често раната под белега изглежда възпалена. И тогава почва да ме боли цялото тяло.

— Ще ви прегледам, когато останем насаме.

— Можете ли сега да тръгнете с мен?

— Получих солидна доставка корени от Шин и ново приспивателно, приготвено от мак. За щастие са тук, с мен — отбеляза Ишида и вдигна един платнен вързоп и малко дървено сандъче. — Добре, че не ги оставих на кораба. Щяха вече да са на половината път до Акаши и нямаше да са ви от полза — в гласа му прозвуча безрадостна нотка. Такео предположи, че той ще продължи, но след миг неловко мълчание докторът, изглежда, успя да си възвърне самообладанието и събра нещата си, казвайки весело: — А после трябва да видя как е киринът. Тази вечер ще нощувам в Дайфукуджи. Животното свикна с мен и даже ме обикна, не искам да се изнервя от отсъствието ми.

От известно време Такео долавяше нестройни звуци откъм вътрешността на гостилницата. Някакъв мъж говореше на езика на чуждоземците, а женски глас превеждаше думите му. Този глас предизвика интереса му, тъй като изговорът звучеше с напевността на Изтока, макар че жената говореше на местното наречие, а и в интонацията й имаше нещо, което му бе познато.

Когато прекосиха вътрешното помещение, той разпозна чуждоземеца — беше онзи, когото наричаха Дон Жоао. Беше сигурен, че никога не бе виждал жената, коленичила до него, при все това имаше нещо…

Докато разсъждаваше коя би могла да е, мъжът забеляза Ишида и го извика. Ишида бе популярен сред чужденците и прекарваше часове наред в компанията им — обменяше медицински познания, информация за лечение и билки и сравняваше техните обичаи и език.

Дон Жоао се бе срещал с Такео няколко пъти, но винаги в официална обстановка и сега не пролича да го е познал. Чуждоземецът явно се радваше да види лекаря и му се щеше да седне с него, за да си говорят, но Ишида се извини с неотложната нужда на свой пациент. Жената, на видима възраст около двайсет и пет, впери поглед в Такео, но той нарочно остана с извърнато встрани лице. Тя преведе думите на Ишида — очевидно владееше свободно езика на чуждоземците — и отново насочи поглед към Такео; изгледа го внимателно, сякаш също като него имаше чувството, че го познава отнякъде. Сетне сепнато вдигна ръце към устата си; ръкавът се плъзна надолу и откри кожата над китките й, гладка и смугла, тъй подобна на неговата, тъй подобна на майчината му.

Шокът бе толкова завладяващ, че помете самообладанието му и го превърна в някогашното уплашено преследвано момче. Жената ахна и прошепна:

— Томасу?

Очите й се наляха със сълзи. Цялата трепереше от вълнение. Той си спомни момиченцето, което плачеше по същия начин заради умряла птичка или загубена играчка. През всичките тези години си я бе представял безжизнена, лежаща бездиханна до мъртвата им майка и по-голямата им сестра… имаше техните благи едри черти и неговата кожа. Произнесе името й за първи път от шестнайсет години:

— Мадарен!

От съзнанието му тутакси изчезна всичко друго — заплахата от Изток, мисията на Фумио да върне тайно извозените пушки, Коно, болката, киринът. Можеше само да се взира в своята сестра, която бе смятал за мъртва; животът му сякаш се стопи и изчезна. Всичко, което съществуваше в паметта му, бе детството му, семейството му.

Ишида попита:

— Господарю, добре ли сте? Призля ли ви? — после припряно нареди на Мадарен: — Кажи на Дон Жоао, че ще се видя с него утре. Прати ми вест в Дайфукуджи.

— Ще дойда там утре — рече тя, без да откъсва поглед от Такео.

Той възвърна самообладанието си:

— Не можем да говорим сега. Ще дойда в Дайфукуджи, чакай ме там.

— Нека Той те благослови и закриля — промълви тя, изричайки молитвата на Скритите при раздяла. Макар че по негово нареждане Скритите вече бяха свободни да тачат своя бог открито, той все още се стъписваше, когато виждаше наяве онова, което някога бе дълбока тайна, точно както кръстът, който Дон Жоао носеше на гърдите си, му се струваше скандална показност.

— Вие сте по-зле, отколкото смятах! — възкликна Ишида, когато се озоваха навън. — Да пратя ли за паланкин?

— Не, разбира се! — отвърна рязко Такео и пое дълбоко дъх. — Просто вътре бе твърде задушно. А и виното ми дойде в повече.

— Изживяхте някакъв ужасен шок. Познавате ли тази жена?

— От дълго време. Не знаех, че превежда за чуждоземците.

— Виждал съм я с тях, но не и напоследък, нали ме нямаше с месеци — градът все повече утихваше, светлините гаснеха една след друга, последните капаци се затваряха. Когато прекосиха дървения мост пред „Умедая“ и поеха по една от тесните улички към къщата, Ишида отбеляза: — Тя не ви разпозна като владетеля Отори, а като някой друг…

— Както казах, познавам я от много отдавна, преди да стана Отори.

Такео все още бе като зашеметен от срещата и склонен да се усъмни във видяното. Как бе възможно да е тя? Как бе възможно да е оцеляла от клането, в което цялото му семейство бе унищожено, а селото им — опожарено? Със сигурност не бе само преводачка на Дон Жоао — личеше си от начина, по който чужденецът я гледаше, докосваше… Само най-изпадналите проститутки се съгласяваха да спят с варварите независимо какви суми им предлагаха. Настръхна, като си помисли какъв може да е бил животът на сестра му. И все пак тя го бе назовала по име. А и той я беше познал.

При последната къща преди портите на резиденцията си дръпна Ишида в прикритието на сенките.

— Изчакай малко тук. Трябва да вляза вътре незабелязано. После ще наредя на стражите да те пуснат.

Портите вече бяха затворени, но той втъкна дългите поли на робата в пояса си и се изкатери с лекота по зида, макар че при приземяването от другата страна болката запулсира отново. Стана невидим и се промъкна през смълчаната градина, мина покрай Джун и Шин и се озова в стаята си. Бързо се преоблече в нощната си роба и викна да му донесат лампи и чай, след което прати Джун да нареди на стражите да пуснат Ишида.

Лекарят пристигна; двамата си размениха радостни поздрави, все едно не се бяха виждали от години. Прислужницата наля чай и донесе още топла вода, а после Такео я отпрати. Смъкна копринената ръкавица от болната ръка и Ишида премести лампата по-близо, за да може да вижда добре. Натисна внимателно белега, опипа осакатените някогашни пръсти. Прорасналата тъкан затрудняваше движението им.

— Можете ли да пишете с тази ръка?

— Донякъде. Подкрепям я с лявата — той показа на Ишида. — Мисля, че все още мога да си служа с меча, но от дълги години не съм имал причина да го правя.

— Не изглежда възпалена — заключи Ишида. — Утре ще опитам с иглотерапия, а засега това ще ви помогне да заспите — докато приготвяше отварата, добави приглушено: — Често давах от тази смес на съпругата ви, докато живееше при Фудживара. Страх ме е да се срещна с Коно… Настръхвам при самия спомен за баща му, при мисълта, че синът лежи някъде тук в тази къща. Питам се дали синът прилича на баща си.

— Никога не съм виждал Фудживара…

— Късметлия! На мен целият ми живот мина в подчинение на капризите и заповедите му, в съобразяване с интересите му… Карал ме е да върша и жестокости… А иначе се държеше вежливо и изискано, насърчаваше изследванията и пътуванията ми, позволяваше ми да ползвам невероятната му библиотека… Като си помисля на какви неща съм бил свидетел в дома му… И наивно вярвах, че ще остана извън обсега на извратените му желания… — той млъкна. Изсипа нервно врялата вода върху сухите билки. От тях се издигна лек мирис на лятна трева, ароматен и успокоителен.

— Каеде не ми е разказвала много за онзи период — рече Такео тихо.

— Само земетресението ни спаси. Никога през живота си не бях изпитвал подобен ужас, макар че съм се сблъсквал с много опасности — морски бури, корабокрушения, пирати, диваци… Вече бях паднал в нозете му и го бях помолил да ми позволи да отнема живота си със собствените си ръце. Той се престори на съгласен, играейки си със страховете ми. И до днес понякога го сънувам в кошмарите си. Не, той не бе човек, а демон, абсолютното зло, въплътено в благородник — Ишида млъкна, потънал в спомени. — Кучето ми виеше — рече той едва чуто. — Чувах го как вие. Винаги ме предупреждаваше по този начин за земетресения. Улових се, че се питам дали ще има кой да се грижи за него — той взе купичката и я подаде на Такео. — Дълбоко съжалявам за ролята, която изиграх в затворничеството на съпругата ви.

— Всичко това е минало — Такео пое купичката и я пресуши с признателност.

— Но ако синът прилича по нещо на бащата, ще ви стори само зло. Бъдете бдителен!

— Хем ме упояваш, хем ме предупреждаваш да бъда нащрек — усмихна се Такео. — Може би трябва да се примиря с болката… тя поне ме държи буден.

— Ще остана с вас…

— Не, киринът има нужда от теб. Толкова хора ме охраняват. Засега не ме грози опасност.

Той прекоси градината заедно с Ишида, проводи го до портите и с облекчение установи, че болката като по чудо бе намаляла. Не лежа дълго буден — само колкото да прехвърли наум удивителните събития от този ден. Коно, недоволството на императора, Ловеца на кучета, киринът, сестра му Мадарен — метреса на чуждоземец, една от Скритите и сестра на владетеля Отори…

Осма глава

Внезапната поява на Томасу, когото от дълги години смяташе за мъртъв, бе не по-малко шокираща за жената, която някога се бе казвала Мадарен — често срещано име сред Скритите. Име, което тя почти не помнеше, защото скоро бе заменено от друго — бе й го дала жената, на която войникът на Тохан я бе продал. Той бе сред мъжете, участвали в насилването и убийството на майка й и на сестра й, но Мадарен нямаше ясен спомен за това — помнеше само летния дъжд, миризмата на конска пот и тежката ръка на онзи мъж, който я бе метнал върху седлото зад себе си. А също и миризмата на дим. Отначало, когато бе лумнал пожарът, тя бе крещяла срещу връхлитащите коне и святкащите мечове, викайки Томасу. Също както предишната пролет, когато бе паднала в придошлия поток и се бе заклещила между хлъзгавите камъни. Тогава Томасу я бе чул откъм нивята и бе дотичал да я измъкне, като я гълчеше и я успокояваше. Ала този път брат й го нямаше и никой не бе откликнал на писъците й, никой не й се бе притекъл на помощ.

Много деца, далеч не само от Скритите, бяха страдали по същия начин, докато Ийда Садаму бе управлявал в чернокаменната си крепост в Инуяма. Положението не бе станало по-различно и когато Араи бе превзел Инуяма. Някои оцеляха и пораснаха. Мадарен бе една от тях, една от множеството млади жени, които обслужваха класата на воините, ставаха прислужници, слугини, готвачки или проститутки в домовете за удоволствия. Нямаха семейства и по тази причина никой не ги закриляше. Мадарен работеше за жената, която я бе купила. Вършеше най-черната работа, сутрин ставаше по-рано от всички, още преди първи петли, и не можеше да си легне, преди да си тръгнеше последният клиент. Мислеше си, че изтощението и гладът са притъпили сетивата й за всичко, което я заобикаляше, но когато стана жена и за кратко се почувства привлекателна и желана по начина, по който са желани девойките, осъзна, че през цялото време се бе учила от по-големите момичета, като ги наблюдаваше и слушаше, и бе натрупала знания и мъдрост, без да го осъзнава, по тяхната любима… и всъщност единствена тема — мъжете, които ги посещаваха.

Домът за удоволствия бе вероятно най-мизерният в Инуяма, намираше се далеч от крепостта в една от забутаните улички между главните булеварди, където, построени наново след пожара, се притискаха една в друга схлупени къщурки. Всички мъже имаха различни желания и предпочитания — дори носачите, черноработниците и чистачите на отходните ями. Мадарен се учеше. Скоро разбра, че жените за удоволствия са най-безвластните същества в града, по-безправни дори и от кучета. Разбра също, че изкуството на любовта е огромна сила. В началото й пробутваха мъже, които другите момичета избягваха, ала тя се възползваше от ситуацията, защото именно тези мъже бяха най-признателни и всеотдайни. Измъкваше подаръци от тях или понякога ги крадеше и накрая позволи на един обеднял търговец да я отведе в Хофу. Избяга от дома за удоволствия призори и се срещна с търговеца при забуления в мъгла кей, където двамата се качиха на първия отплаващ товарен кораб. Случи се така, че корабът превозваше кедрово дърво от горите на Източните провинции и мирисът му й напомни за Мино, за родното село. В съзнанието й внезапно изникнаха семейството й и онова странно полудиво момче, нейният брат, който вбесяваше и омайваше майка им. Сълзи напълниха очите й, когато приклекна зад дъските, а когато любовникът й се обърна да я прегърне, тя го отблъсна. Не беше трудно да го сплаши, а и той не постигна в Хофу повече, отколкото в Инуяма. Отегчаваше я и я изнервяше и накрая тя се върна към предишния си живот, отивайки в друг дом на удоволствията, който бе по-добра класа от предишния.

След година-две започнаха да пристигат чуждоземците — смешнобради, със странен мирис, едри тела и светли очи. Мадарен съзря в тях много възможности и реши да се възползва. Хареса си един от варварите, който се казваше Дон Жоао, макар че според него я бе избрал той — чуждоземците бяха сантиментални и срамежливи, когато се стигнеше до нуждите на тялото. Искаха да се чувстват избраници пред жената дори когато си я купуваха. Плащаха добре със сребро; Мадарен успя да обясни на собственика на дома, че Дон Жоао иска само нея, и скоро вече не й се налагаше да спи с други.

Първоначално единственият им общ език бе езикът на тялото — неговата похот, нейната способност да я удовлетворява. Чуждоземците си имаха преводач — един рибар, измъкнат от водата от някакъв техен сънародник след корабокрушение и отведен в базата им на Южните острови, тъй като те самите идваха от някаква земя далеч на Запад — човек можел да плава цяла година с вятър в платната и пак да не я достигне. Рибарят бе научил езика им и понякога ги придружаваше до дома на удоволствията. От речта му ставаше ясно, че е необразован и произхожда от простолюдието, при все това връзката му с чуждоземците му предоставяше положение и власт. Варварите изцяло зависеха от него, той бе техният вход към сложния нов свят, който бяха открили и от който се надяваха да спечелят богатство и слава, затова вярваха на всяка негова дума дори когато ги лъжеше.

„Бих могла да притежавам част от тази власт, той с нищо не е по-добър от мен“, помисли си Мадарен. Започна да полага усилия да разбира Дон Жоао и го насърчаваше да я учи. Езикът бе труден, изпълнен с трудни звукове, свързани отзад напред. Всичко си имаше род — тя не можеше да си представи причината, но вратата бе женска, мъглата — също; подът и вятърът бяха мъжки… но това я заинтригува и когато заговори на новия език на Дон Жоао, имаше чувството, че се превръща в друг човек.

Постепенно започна да говори с по-голяма лекота. Дон Жоао така и не научи повече от няколко думи от нейния език, но двамата вече разговаряха за по-съкровени неща. Така тя разбра, че той имал съпруга и деца в родната Португару, за които плачеше, щом се напиеше. Мадарен не обърна внимание на този факт, защото смяташе, че той повече няма да ги види. Те бяха толкова далеч, че й бе невъзможно да си представи живота им. Той говореше и за вярата си, и за своя Бог — Деус, и думите му, както и кръстът, който носеше на врата си, събудиха детските й спомени за семейната вяра и за ритуалите на Скритите.

Дон Жоао говореше така разпалено за Деус и й разказваше за свещениците от неговата религия, които желаеха пламенно да посветят другите народи в тяхната вяра, че Мадарен се озадачи. Не помнеше почти нищо от вярванията на Скритите — сещаше се само, че бе крайно необходимо да крият религията си в пълна тайна. Понякога в паметта й изникваха неясни отгласи от молитвите и ритуалите, които семейството й практикуваше, смътно проблясваха откъслечни думи и жестове. Новият върховен господар на Трите провинции — Отори Такео, бе издал декрет, според който хората можеха да избират свободно кого да почитат, в какво да вярват и кому да се кланят, така че старите предразсъдъци постепенно взеха да отмират. В интерес на истината мнозина проявяваха интерес към религията на чуждоземците и дори изразяваха желание да се приобщят към нея, след като щеше да спомогне за развиването на търговията и за благоденствието на всички. Носеха се слухове, че навремето самият владетел Отори бил един от Скритите и че предишната владетелка на областта Маруяма — Маруяма Наоми — също изповядвала тяхната вяра, но на Мадарен тези твърдения й се струваха неправдоподобни — та нали владетелят Отори бе отнел живота на своите чичовци в знак на отмъщение? Нали владетелката Маруяма се бе хвърлила във водите на реката при Инуяма и сама бе отнела живота си? А Тайният Бог на Скритите забраняваше отнемането на живот, било то собствен, или чужд, било на мравка, или на риба.

Изглежда, тъкмо там се криеше разликата между Тайния и Деус; Дон Жоао й бе казал, че вярващите в Деус са велики воини, и ако го бе разбрала правилно — тъй като често схващаше отделните думи, но не и целия смисъл, — излизаше, че Деус позволява, даже настоява в негово име да се използва насилие. Дон Жоао никога не се разделяше с оръжието си — дълго тънко острие в красива ножница, инкрустирана със злато и перли. Чужденецът непрестанно се хвалеше, че многократно е използвал меча си, и смело разказваше как за наказание или за изтръгване на информация е прилагал изтезания и инквизиции. Беше изненадан, че подобни действия са строго забранени в Трите провинции. Твърдеше, че изтезанията помагат за спасяването на душите. Последното й звучеше непонятно, защото не разбираше как така душите, които винаги са от женски род, независимо дали са на мъж или на жена, могат да бъдат спасени с мъки, а също и дали всички души, щом са жени, принадлежат като съпруги на Деус, който пък бе в мъжки род.

— Когато свещеникът дойде, трябва да те покръсти — каза й Дон Жоао.

Щом схвана смисъла, тя си спомни думите на майка си преди много години: „родена от водата“ и му каза своето водно име.

— Мадалена! — повтори той слисан и направи кръстния знак във въздуха пред себе си.

Дон Жоао проявяваше страстен интерес към Скритите и искаше да се срещне с повече от тях; тя реши да се възползва от това негово желание и двамата започнаха да се срещат с вярващи. Той задаваше множество въпроси и Мадарен ги превеждаше, а после и отговорите. Видя се с хора, които знаеха за нейното село и бяха чули за клането в Мино отпреди толкова години; те смятаха оцеляването й за чудо и заявяваха, че е била пощадена от Тайния с някаква специална цел. Мадарен се вкопчи пламенно в изгубената вяра от своето детство и зачака да й бъде разкрита мисията, за която бе предопределена.

Точно тогава срещна Томасу. Тя знаеше, че по някакъв начин задачата й е свързана с него.

Чуждоземците разбираха твърде малко от обноски и вежливост и Дон Жоао очакваше Мадарен да го придружава навсякъде, където ходеше, особено след като започна да зависи от нея за превода. Със същата непоколебима последователност, с която бе избягала от Инуяма и бе научила чуждия език, тя се впусна да изучава непознатото обкръжение — винаги коленичеше смирено зад чуждоземците и събеседниците им, говореше тихо и украсяваше превода си само когато думите не звучаха достатъчно вежливо. Често се озоваваше в домовете на различни търговци и си даваше сметка за подозрителните, изпълнени с презрение погледи, които й хвърляха техните съпруги и дъщери. Случваше се да попадне и на по-изискани места, наскоро дори бе гостувала в къщата на владетеля Араи. Струваше й се удивително, че един ден можеше да е в едно и също помещение с господаря Араи Зенко, а на следващия — в някоя рибарска гостилница, като „Умедая“. Беше се оказала права, осланяйки се на инстинкта си — бе научила езика на чуждоземците и той й бе осигурил достъп до част от тяхната власт и свобода. Част от тази власт тя упражняваше върху самите тях — те имаха нужда от услугите й и бяха започнали да разчитат на нея.

Беше виждала доктор Ишида няколко пъти и като преводач бе участвала в дълги дискусии. Понякога Ишида носеше текстове и ги четеше, а Мадарен трябваше да ги превежда, тъй като не можеше нито да пише, нито да чете. Дон Жоао също й четеше от Светото писание и слушайки, тя разпознаваше части от молитви и благословии, останали в паметта й от детството.

Онази вечер Дон Жоао забеляза Ишида и го повика с надеждата да си поговорят, но Ишида се извини с неотложната нужда на свой пациент. Мадарен предположи, че той има предвид своя спътник, и неволно отправи поглед към другия мъж. Зърна осакатената му десница и дълбоките бръчки между веждите му. Не го разпозна веднага, но сърцето й сякаш спря и после взе да блъска в гърдите й, сякаш цялото й същество в един миг бе разбрало, че са създадени от една и съща майка.

Почти не мигна цялата нощ, почувства тялото на чуждоземеца непоносимо горещо до своето, затова се измъкна от постелята още преди разсъмване и пое покрай реката под върбите. Луната бе прекосила небето и сега бе увиснала на запад — огромна и бледа. Бе време на отлив и по оголената част от брега припкаха раци, чиито сенки приличаха на вкопчени в пясъка ръце. Мадарен не пожела да каже на Дон Жоао къде отива — не искаше да й се налага да мисли и да се изразява на неговия език. Прекоси тъмните улички и стигна до дома за удоволствия, където бе работила едно време, събуди прислужницата, уми се и се облече там; после седна тихо да пие чай до настъпването на утрото.

Когато тръгна към Дайфукуджи, я връхлетяха съмнения — мъжът не е бил Томасу, тя се е припознала, всичко е било само сън, той нямаше да дойде; явно се е издигнал в обществото, сега е търговец… макар и далеч не преуспяващ… няма да иска да има нищо общо с нея. Не й се бе притекъл на помощ, бил е жив през цялото това време, но не бе пожелал да я подири. Вървеше бавно, без да усеща забързаната река край себе си, прииждаща от нахлуващия прилив, който размърдваше заспалите до брега лодки.

Дайфукуджи гледаше към морето; червените му порти се виждаха отдалеч над вълните, посрещаха завръщащите се у дома моряци и търговци и им напомняха да отправят благодарности към Ебису[8], че ги е закрилял по време на пътешествията им. Мадарен погледна с неприязън дърворезбата и статуите, понеже също като Дон Жоао бе започнала да вярва, че такива неща са омразни на Тайния и че са равносилни на преклонение пред дявола. Почуди се, че брат й бе избрал за срещата им такова място, изпита страх, че се е отказал от вярата им, плъзна ръка под робата си, за да докосне кръста, който Дон Жоао й бе дал, и осъзна, че вероятно това бе нейната мисия — да спаси Томасу.

Влезе в храма и се спря досами портите в очакване — отчасти притеснена от песнопенията и камбанния звън, долитащи от вътре, отчасти очарована и омаяна от красотата на градината. Около изкуствените езера растяха перуники, а първите летни азалии бяха разцъфтели с яркочервени цветове. Слънцето почваше да прежуря и сянката на градината я привлече. Тя пое към задната част на главната постройка. Вдясно от нея се издигаха няколко стари кедрови дървета, всяко опасано с блещукащо сламено въже, а отвъд тях бял зид ограждаше една градина с много по-малки дървета, сигурно вишни, помисли си тя, макар че цветчетата им отдавна бяха окапали, заменени от свеж зелен листак. Неголяма тълпа от хора, предимно монаси с бръснати глави и жълтеникави роби, стояха извън стената и гледаха нагоре. Мадарен проследи погледите им и видя какво съзерцаваха — още някоя дърворезба, предположи тя отначало, изображение на някой аватар[9] или демон, — и тогава дърворезбата премига с дългите си клепачи, трепна с пъстрите си уши и прокара виолетовия си език по меката си бежова муцуна. Обърна главата си, увенчана с рога, и погледна благо към облещените монаси под дувара. Беше живо същество, но пък кое същество имаше врат, тъй дълъг, че да стърчи над манастирски зид?

Беше киринът.

Докато се взираше в странното животно, се почувства замаяна — от умора, от преживявания, от безсъние. В този миг откъм главната порта на храма се разнесоха глъч и суетня и тя чу мъжки глас, който извика въодушевено:

— Владетелят Отори е тук!

Стъписана, тя падна на колене и отправи поглед към владетеля на Трите провинции, който тъкмо влизаше в градината, заобиколен от свита воини. Беше в официална лятна роба в кремаво и златно, с малка черна шапчица на главата, но тя видя осакатената ръка в копринената ръкавица, разпозна лицето и си даде сметка, че това е Томасу, нейният брат.

Девета глава

Такео забеляза сестра си, коленичила смирено в сянката на дърветата, но не й обърна внимание. Ето, сега вече знаеше кой е брат й, и можеше сама да избере дали да остане, или да си тръгне. Искаше му се да остане, за да говори с нея насаме, но му се струваше по-вероятно, че ще си тръгне, ще избяга от него. Тогава той нямаше да я потърси, нямаше да рови в миналото…

В този миг портата към оградената със зид градина се отвори и пред тях се появи киринът. Ишида го водеше на червено копринено въже, прикрепено към украсен с перли нашийник. Главата на доктора едва стигаше до туловището на кирина, ала животното го следваше доверчиво и в същото време величествено. Козината му бе бледокафеникава, осеяна с кремави шарки с големината и формата на човешка длан.

Киринът надуши водата и проточи дългия си врат към изкуственото езеро. Ишида го остави да се приближи и да утоли жаждата си. За да пие, животното разкрачи краката си и се приведе. Малката тълпа от монаси и воини избухнаха във весел смях, тъй като странното същество изглеждаше така, сякаш се покланяше на владетеля Отори.

Такео също му се зарадва. Приближи го и киринът му позволи да погали меката му козина, осеяна с удивителни шарки. Видимо не проявяваше страх, макар че предпочиташе да стои близо до Ишида.

— Женски ли е или мъжки? — попита Такео.

— Женски, струва ми се — отвърна лекарят. — Няма външни мъжки части и проявява повече нежност и доверие, отколкото бих очаквал от някой мъжкар с подобни размери. Но все още е много млад. Може би ще прояви някакви белези, когато порасне, и тогава ще бъдем сигурни.

— Къде го намери?

— В южната част на Тенджику. Но е дошъл от друг остров, още по на запад. Моряците разказват за огромен континент, където такива животни пасели на огромни стада заедно със слонове, огромни златни лъвове и розови птици. Мъжете били два пъти по-едри от нас, черни като лакирано дърво и толкова силни, че можели да огъват желязо с голи ръце.

— А как го получи? Без съмнение такова същество няма цена?

— Предложиха ми го вместо заплащане, задето излекувах местния владетел — отвърна Ишида. — Веднага си помислих за Шигеко и колко ще й хареса, тъй че го приех и уредих нужното, за да може да дойде с нас у дома.

Такео се усмихна, мислейки за уменията на дъщеря си да се разбира с коне и за любовта, която изпитваше към всички животни.

— Не беше ли трудно да го опазите жив? Какво яде?

— За щастие пътуването към къщи бе спокойно и киринът го понесе добре. Очевидно в родината си яде листа от дърветата, но се радва също на трева, било то прясна, или суха, и на друга вкусна зеленина.

— Ще може ли да върви до Хаги?

— Вероятно ще трябва да го превозим по крайбрежието с кораб. Може да ходи с километри, без да се изморява, но не смятам, че ще бъде в състояние да прекоси планината.

Когато престанаха да се радват и да се възхищават на кирина, Ишида го отведе обратно в ограждението и после отиде с Такео в храма, където се извършваше кратка церемония с молитви за здравето на кирина и на владетеля Отори. Такео запали тамян и свещи и коленичи пред статуята на божеството. Изпълни всичките необходими религиозни практики с почит и преклонение. Всякакви секти и вярвания бяха разрешени в Трите провинции, стига да не представляваха заплаха за обществения ред, и макар че не вярваше в никакъв бог, Такео признаваше потребността на хората от духовна основа на съществуването им и самият той споделяше тази нужда.

След церемонията, в която бяха изразени почит и признателност както към Просветления — великия учител, така и към Ебису — морското божество закрилник, бе сервиран чай с бобени сладки и Такео, Ишида и игуменът на храма се позабавляваха заедно, разказвайки си истории и съчинявайки духовити стихове за кирина.

Малко преди пладне Такео стана, каза, че за известно време ще се усамоти в градината, и пое покрай страничната част на главната постройка към по-малката зад нея. Жената бе все още там, търпеливо коленичила на същото място. Минавайки покрай нея, той направи леко движение с ръка в знак, че трябва да го последва.

Постройката гледаше на изток; южната й част бе обляна в слънчеви лъчи, но в дълбоката сянка на извития покрив на верандата въздухът бе все още хладен. Двама млади монаси се бяха захванали да метат пода, но щом видяха владетеля Отори, се оттеглиха безмълвно. Такео седна на края на верандата. Дървото под него бе сребристосиво и топло. Дочу колебливите стъпки на Мадарен по чакълестата алея и долови ускореното й дишане. В градината чуруликаха врабчета, а откъм кедрите се носеше гукане на гълъби. Тя отново падна на колене, скривайки лице.

— Няма защо да се боиш — рече той.

— Не се боя — отвърна тя след миг мълчание. — Но не разбирам. Може би съм направила глупава грешка, ала владетелят Отори никога не би разговарял с мен насаме, ако това, което си мисля, не е истина.

— Не си сгрешила, Мадарен — рече Такео. — Наистина съм брат ти. От толкова години никой не ме е наричал Томасу.

Тя го погледна право в лицето, но той не срещна погледа й, а отвърна очи към дебелата сянка на близките дървета и към зида, зад който главата на кирина се поклащаше над керемидите като детска играчка. Осъзна, че спокойствието му изглежда като безразличие, и си даде сметка, че в гърдите й припламва сдържан гняв. Когато заговори, в гласа й звучеше почти явно обвинение:

— Вече шестнайсет години ти си героят на тази страна, за тебе се говорят легенди, как може да си Томасу от Мино? Как съдбата те е издигнала до най-високата власт, докато мен ме препродаваха от един дом за удоволствия на друг?

— Спаси ме владетелят Отори Шигеру; той ме осинови, направи ме свой наследник и пожела да се оженя за Ширакава Каеде, наследницата на Маруяма — това бяха най-опростените щрихи на невероятното и бурно пътуване, което го бе превърнало в най-могъщия човек в Трите провинции.

Мадарен отбеляза с горчивина:

— Видях те да коленичиш пред златистата статуя. А от разказите, които съм чувала, знам, че си отнемал живот.

Такео кимна едва забележимо. Чудеше се какво ли щеше да поиска от него, какво би могъл да стори за нея и дали имаше нещо, което би могло да изцери разбития й живот.

— Предполагам, че мама и сестра ни… — подхвана той с болка.

— И двете са мъртви. Дори не знам къде лежат телата им.

— Съжалявам за всичко, което си изстрадала — осъзна колко безстрастно и сковано звучаха думите му, явно бездната, която зееше между брата и сестрата, бе огромна. Нямаше начин, по който можеха да се приближат един към друг. Ако изповядваха една и съща религия, можеха да се помолят заедно, но сега вярата от детството, която някога ги бе обединявала, вече издигаше помежду им непреодолима преграда. Съзнанието за това го изпълни с мъка и жал. Наложи си да ги преглътне и да продължи: — Ако имаш нужда от нещо, можеш да се обърнеш към градските власти. Ще се разпоредя да получиш необходимата грижа. Но не мога да направя роднинството ни обществено достояние, затова не бива да го споменаваш пред никого.

Видя, че думите му я засегнаха, и отново почувства прилив на жал.

— Томасу — рече тя, — ти си ми брат, единственото ми семейство. Аз съм леля на децата ти. Освен това имам духовен дълг към теб. Грижа ме е за съдбата на душата ти. Не мога да наблюдавам безучастно как вървиш към ада!

Той се изправи.

— Няма друг ад — отвърна през рамо, докато се отдалечаваше — освен онзи, който хората си създават тук, на земята. Повече не се опитвай да се срещаш с мен.

Десета глава

— И учениците на Просветления видели, че тигрите и малките им умират от глад — рече Шигеко с най-набожния си глас, — и без да мислят за собствения си живот, се хвърлили в пропастта, разбили се в камъните на дъното й и издъхнали. Така тигрите вече можели да ги изядат.

Беше топъл следобед в началото на лятото и момичетата бяха получили нареждане да стоят вътре, докато жегата намалее. Известно време старателно се бяха упражнявали в писане, при което Шигеко бе показала своя елегантен и плавен почерк, но от монотонното жужене на цикадите и от горещия летен въздух им се доспа. Бяха станали рано, още преди изгрев-слънце, по хладно и сега малко по малко нозете им си починаха от скованата поза, в която бяха седели, за да пишат. Лесно убедиха Шигеко да развие свитъка с картини на животни и после да им разказва приказки. А всички хубави истории съдържат някаква поука, затова Шигеко заяви тържествено:

— Това е примерът, който сме длъжни да следваме; трябва да предоставим собствения си живот за благото на всички живи същества.

Мая и Мики си размениха погледи. Обичаха безрезервно по-голямата си сестра, но напоследък тя бе станала твърде нравоучителна.

— Лично аз бих предпочела да съм от тигрите — рече Мая.

— И да се нахраня с мъртвите ученици — съгласи се нейната сестра близначка.

— Все някой трябва да изпълнява ролята на живите същества — възрази Мая, виждайки, че Шигеко се намръщи.

Очите й искряха от тайно познание, което напоследък се случваше често. Току-що се беше върнала след няколкоседмичен престой в Кагемура — тайното селце на фамилията Муто, където вродените й способности на член на Племето бяха упражнявани и развивани. Сега беше ред на Мики. Близначките разполагаха с твърде малко време да се радват на взаимната си компания; не разбираха ясно каква бе причината за това, но знаеха, че е свързана с чувствата на майка им към тях. Тя не обичаше да ги вижда заедно. Еднаквата им външност я отблъскваше. От друга страна, Шигеко неизменно бе подвластна на тяхното очарование, винаги вземаше тяхната страна и ги защитаваше дори когато не можеше да ги различи.

Момичетата не обичаха разделите, но бяха свикнали с тях. Шизука ги утешаваше, като ги уверяваше, че по този начин психичната връзка помежду им ще се засили. Както и стана. Ако на Мая й призлееше, Мики я поваляше треска. Понякога се срещаха в сънищата си; почти не можеха да направят разлика между случващото се в реалния свят и в онзи, другия.

Светът на Отори предлагаше редица обезщетения — Шигеко, конете, красотата, която майка им създаваше навсякъде около себе си, — но и двете предпочитаха загадъчния живот на Племето.

Най-хубавите времена бяха, когато баща им пристигаше тайно в селото на Племето, понякога водейки едната и прибирайки другата. В продължение на няколко дни те оставаха заедно — можеха да му покажат какво са научили, както и новите способности, които бяха започнали да се проявяват. И баща им, който в света на Отори обикновено се проявяваше като затворен и сдържан човек, в света на Муто ставаше съвсем различен — учител като Кенджи или Таку, отношението му към тях представляваше същата неустоима смесица от строги изисквания, невъзможно високи очаквания и неизменна обич. Къпеха се заедно в горещите извори и се плискаха около него, влажни и лъщящи като малки видри, проследяваха белезите по кожата му, които представляваха карта на живота му, никога не се отегчаваха да слушат историите за всяка рана, като се почнеше с ужасната битка с Котаро — господаря на клана Кикута, в която бе загубил двата пръста на дясната си ръка.

При споменаването на това име близначките несъзнателно докосваха с връхчетата на пръстите си пресичащата дланта им дълбока линия, с която бяха белязани като Кикута също както баща им и Таку. Тя бе символ на тясната черта, по която се движеха между двата свята. Потайни по природа, те с жар се бяха впуснали да овладяват изкуството на измамата. Знаеха, че майка им не одобрява способностите им, които ги причисляваха към Племето, и че класата на воините като цяло ги смята за магьосничество. От рано бяха осъзнали, че онова, което можеше с гордост да се показва в селцето на Муто, трябваше да се пази в тайна в дворците на Хаги или Ямагата, но понякога изкушението да надхитрят своите учители, да подразнят сестра си или да си върнат на някого, който ги бе ядосал, бе твърде голямо.

— Вие сте също като мен, когато бях дете — бе казала Шизука, когато Мая се бе крила половин ден, без да помръдне в една бамбукова кошница, или когато Мики се бе покатерила върху гредите на тавана, гъвкава и бърза като дива котка, невидима на фона на сламения покрив. Шизука рядко се ядосваше. — Наслаждавайте се на тези игри — бе казала. — Нищо в живота ви няма да е толкова вълнуващо.

— Такава си щастливка, Шизука! Била си там при падането на Инуяма. Сражавала си се редом с татко във войната!

— Сега той казва, че в Трите провинции вече няма да има войни, значи ние никога няма да участваме в истински бой.

— Молим се да е така — бе казала Шизука.

Близначките бяха изпъшкали в един глас.

— Молете се като сестра си никога да не разберете какво е истинска война — ги бе предупредила Шизука.

Мая се върна към тази тема сега, тъй като войната я интересуваше дори повече от тигрите.

— Ако няма да има повече войни, защо татко и мама настояват да овладяваме бойните умения? — попита тя, тъй като и трите момичета, също като децата на воините, изучаваха изкуството на боравене с лък и меч, както и езда, обучавани от Шизука, Сугита Хироши или някой от другите велики воини на Трите провинции.

— Владетелят Хироши казва, че подготовката за война е най-добрата защита срещу нея — отвърна Шигеко.

— Владетелят Хироши — прошепна Мики, побутна с лакът Мая и двете близначки се изкискаха.

Шигеко се изчерви.

— Какво? — попита тя.

— Вечно ни разправяш какво бил казал владетелят Хироши, и после цялата пламваш!

— Не съм усетила — отвърна Шигеко и се опита да прикрие смущението си с официален тон: — Както и да е, това е без значение. Хироши е един от моите преподаватели… при това много мъдър. Естествено е да усвоявам неговите максими.

— Владетелят Мийоши Гемба също е един от преподавателите ти — обади се Мики, — но ти рядко повтаряш думите му.

— Пък и той не те кара да се изчервяваш! — добави Мая.

— Смятам, че можете значително да подобрите писането си, сестрички. Очевидно се нуждаете от много повече упражнения. Хващайте четките!

Шигеко отгърна нов свитък и започна да им диктува от него. Беше една от древните хроники за Трите провинции, пълна с трудни имена и неясни събития. Шигеко бе задължена да учи всичко това по история, същото предстоеше и на близначките. Можеха да започнат още сега. Щеше да им е за наказание, задето си позволяваха да я дразнят с Хироши, и освен това, надяваше се тя, щеше да ги разубеди да засягат темата отново. Реши да е по-внимателна, да не си позволява глупавото удоволствие да произнася името му, да не го гледа втренчено през цялото време и най-вече да не се изчервява. За щастие той не беше в Хаги, беше се върнал в Маруяма да надзирава прибирането на реколтата и подготовката на предстоящата церемония по официалното й обявяване за законна собственица на владението.

Хироши пишеше често, тъй като бе главен васал, а родителите й очакваха от нея да е запозната до най-малката подробност с всичко, свързано със земята й. Разбира се, писмата бяха делови, но тя обичаше да съзерцава почерка му в типичния за един воин стил, ясен и четлив, а и той всеки път включваше информация, предназначена за нея, тя го знаеше, за хора, които по някаква причина й бяха важни, и най-вече за коне. Описваше всяко новородено жребче, обясняваше как расте и се развива. Обсъждаха потекло и развъждане, търсейки начини да се сдобият с по-големи и по-силни коне — конете на Маруяма вече бяха цяла педя по-високи, отколкото преди двайсет години, когато Хироши бе още дете.

Той й липсваше, Шигеко копнееше да го види отново. Не помнеше да е имало време, в което да не го е обичала; беше й като брат — докато живееше с тях, родителите й се отнасяха с него като със свой син. Беше я научил да язди, да си служи с лък и да се бие с меч. Той я обучаваше в изкуството на войната, стратегията и тактиката, както и в изкуството на управлението. Шигеко желаеше повече от всичко един ден той да стане неин съпруг, но смяташе, че това е невъзможно. Можеше да е най-ценният й съветник, дори най-скъпият й приятел, но нищо повече. Бе дочула достатъчно разисквания относно бъдещия й брак, за да си дава сметка за това, и сега, когато бе станала вече на петнайсет, знаеше, че скоро ще бъде планиран годежът й — един съюз, който щеше да засили позициите на семейството й и да укрепи желания от баща й мир.

Всички тези мисли пробягаха през съзнанието й, докато четеше бавно и внимателно от свитъка. Когато близначките най-накрая приключиха, ръцете им бяха отмалели, а очите им пареха. Никоя не посмя да продължи с коментарите и строгостта на Шигеко се стопи. Тя грижливо поправи написаното от тях, накара ги да упражнят сгрешените букви само няколко десетки пъти и после, тъй като слънцето вече се спускаше към морето и въздухът бе станал малко по-хладен, предложи да се поразходят преди вечерните занимания.

След строгото наказание близначките си бяха взели поука и сега се съгласиха покорно.

— Ще отидем до светилището — обяви Шигеко, което зарадва сестрите й неимоверно, тъй като храмът бе посветен на речното божество и на конете.

— Може ли да вървим по яза? — възкликна умолително Мая.

— Разбира се, че не — отвърна Шигеко. — Язът се ползва само от хлапаци, не от дъщерите на владетеля Отори. Ще повървим до каменния мост. Извикайте Шизука и я помолете да дойде с нас. Предполагам, че ще е по-добре да ни придружат и неколцина мъже.

— Не ни трябват мъже.

— Може ли да си вземем мечовете? — попитаха Мая и Мики в един глас.

— За посещение в храма в центъра на Хаги? Няма да ни трябват мечове.

— Не забравяй нападението в Инуяма! — напомни й Мики.

— Един воин винаги трябва да е подготвен — заяви Мая, успешно имитирайки Хироши.

— Може би се нуждаете от още писмени упражнения? — рече Шигеко и си даде вид, че възнамерява да седне отново.

— Нека бъде, както ти казваш — припряно обяви Мики, — с мъже и без мечове.

Няколко мига Шигеко обмисляше вечния въпрос за паланкина — дали да настоява момичетата да бъдат носени на скрито, или да им позволи да вървят. Никоя от тях не харесваше паланкините заради тясното пространство, но пък бе по-подходящо за превоза им, а и знаеше, че майка й не обича близначките да се появяват заедно пред хората. От друга страна, това бе Хаги, родният им град, в който атмосферата не бе тъй официална и строга, както в Инуяма, а и енергичните й сестри можеха да се успокоят и да се изморят от разходката. На следващия ден Шизука щеше да отведе Мики в Кагемура — селото на Муто, а Шигеко щеше да остане с Мая, да се диви на новите умения и тайното познание, което сестра й бе усвоила, да я успокоява в самотата й и да й помогне да научи всичко, което Мики бе научила по време на отсъствието й. Самата Шигеко имаше нужда да повърви, да се разсее за малко сред пулсиращия живот на града, из тесните му улички и малките магазинчета, изпълнени с разнообразни занаятчийски и земеделски стоки — първите летни плодове, кайсии и сливи, пресен сладък фасул и листни зеленчуци, виещи се във ведра змиорки, раци и малки сребристи рибки, мятани на горещи скари да зацвърчат, да умрат и да бъдат изядени за миг. Зад широката главна улица, която водеше от портите на крепостта до каменния мост, лежеше цял един пъстроцветен свят, за който момичетата рядко получаваха позволение да посещават.

Пред тях и зад тях вървяха по двама стражи; една прислужница носеше малка бамбукова кошница със стъкленици вино и други приношения, между които и моркови за конете на храма. Шизука крачеше до Мая, а Мики бе съпровождана от Шигеко. Всички бяха с дървени обувки и леки памучни летни роби. Шигеко държеше чадър за слънце, тъй като кожата й бе бяла като на майка й и слънцето я плашеше, но близначките бяха със златистия тен на баща си и спокойно можеха да не си правят труда да се предпазват от слънчевите лъчи.

Когато стигнаха до каменния мост, приливът вече се отдръпваше и реката миришеше на сол и тиня. Първоначалният мост бе разрушен по време на голямото земетресение — според хорската мълва като наказание за предателството на Араи Дайичи, който се бе обърнал срещу съюзниците си Отори точно край камъка, върху който бяха гравирани думите: „Кланът Отори посреща с «Добре дошли» преданите и достойните. Предателите и подлеците да се пазят!“

— Вижте какво е станало с него! — възкликна доволна Мая, когато се спряха пред камъка и поднесоха приношение от вино на божеството на реката в знак на признателност, че закриля клана Отори, и в знак на почит към зидаря, който някога бил зазидан жив в подпорите на моста.

Шизука често разказваше на момичетата историята за зидаря и за дъщеря му Акане. Понякога ги водеше в светилището при кратера на вулкана, където нещастно влюбените почитаха трагичната смърт на Акане.

— При все това Шизука сигурно скърби за владетеля Араи — рече тихо Шигеко, когато си тръгнаха от моста.

За момент близначките се озоваха една до друга; минувачите падаха на колене, докато Шигеко минаваше покрай тях, но при вида на двете по-малки сестри ужасени извръщаха лица.

— Скърбях за някогашната любов помежду ни — отвърна Шизука. — И за синовете ни, които видяха баща им да умира пред очите им. Но Араи вече ме бе превърнал в свой враг и бе издал заповед за убийството ми. Собствената му смърт не бе нищо повече от справедлив завършек на избрания от него живот.

— Знаеш толкова много за онези времена! — възкликна Шигеко.

— Да, може би повече от всеки друг — призна Шизука. — С възрастта миналото все повече се избистря в съзнанието ми. По молба на баща ви двамата с Ишида записваме всичките ми спомени.

— И си познавала владетеля Шигеру?

— На когото си кръстена? Да, познавах го добре. Имахме си доверие от години и бяхме готови да се жертваме един за друг.

— Трябва да е бил добър човек…

— Не познавам друг като него.

— По-добър ли беше от баща ми?

— Шигеко! Не мога да съдя баща ти!

— Защо не? Ти си му братовчедка. Познаваш го по-добре от повечето хора.

— Такео много прилича на Шигеру. Наистина е голям човек и велик предводител…

— Но…?

— Всички хора правят грешки — отвърна Шизука. — Баща ти се опитва да поправи своите, но в известен смисъл природата му е раздвоена, докато при Шигеру не беше така…

Шигеко внезапно потръпна, макар че въздухът бе още топъл.

— Не ми казвай повече! Съжалявам, че те попитах.

— Какво има? Да не би да те връхлетя някакво лошо предчувствие?

— Случва ми се постоянно — отвърна тихо Шигеко. — Знам колко хора желаят смъртта на баща ми — тя махна към близначките, които вече чакаха при портата на светилището. — Нашето семейство е разделено по същия начин — ние сме отражение на неговата природа. Какво ще се случи със сестрите ми занапред? Какво ще бъде мястото им в обществото? — тя потръпна отново и направи усилие да смени темата. — Съпругът ти върна ли се от последното си пътешествие?

— Очаквам го всеки момент; може вече да е в Хофу. Нямам вести от него.

— Татко беше в Хофу! Може да са се видели там. Току-виж са се върнали заедно — Шигеко се обърна и отправи поглед обратно към залива. — Утре ще се изкачим на хълма и ще погледнем дали корабът им вече се вижда.

Влязоха в двора на светилището, преминавайки през огромната порта, чиято горна напречна греда бе украсена с изрязани в дървото митични животни и птици — хоо, кирин и шиши[10]. Светилището бе потънало в зеленина. По двата бряга на реката растяха огромни върби; другите три страни бяха обрасли с дъбове и кедри, последни останки от първоначалната гора, която някога бе покривала земята от планината до реката. Шумотевицата на града бе заглъхнала и сега наоколо цареше тишина, нарушавана единствено от птича песен. От запад светлината падаше косо и пронизваше с лъчи от злато пелената от прашинки между масивните дънери.

Един бял кон в богато украсена с дърворезба конюшня изцвили нетърпеливо, щом ги видя, и близначките изтичаха да поднесат приношение от моркови на свещеното животно, потупаха го гальовно по масивната шия и се засуетиха грижовно около него.

Иззад главната постройка се появи възрастен мъж. Беше свещеникът, който се бе посветил в служене на речното божество още като млад момък, след като по-големият му брат се бе удавил в рибния яз. Казваше се Хироки. Беше третият син на Мори Юсуке — човека, който обяздваше конете на Отори. Неговият по-голям брат — Кийошиге, бе най-добрият приятел на владетеля Шигеру и бе загинал в битката при Яегахара.

Хироки се приближи с усмивка. Той споделяше всеобщото одобрение към Шигеко и изпитваше към нея особена близост, обусловена от любовта, която двамата хранеха към конете. Бе продължил фамилната традиция да се грижи за конете на Отори, след като баща му бе отишъл накрай света да дири бързоноги коне в степите. Самият Юсуке така и не се върна, но изпрати обратно един жребец, който стана баща на Раку и Шън — и двамата обяздени и обучени от Такеши, по-малкия брат на Шигеру, преди смъртта му.

— Добре дошла, господарке!

Както мнозина, той също подмина близначките, все едно съществуването им бе твърде срамно, за да бъде отбелязано. Двете се отдръпнаха малко назад в сянката на дърветата и впериха непроницаеми погледи в свещеника. Шигеко видя, че се бяха ядосали. Мики се отличаваше с избухлив нрав и все още не умееше да се владее. Мая беше по-сдържана, но и по-непреклонна.

След като си размениха любезности и Шигеко поднесе приношенията, Хироки дръпна въжето на камбаната, за да събуди духа, а Шигеко произнесе обичайната си молитва за закрила на конете.

Едно коте претича по верандата, гонейки паднало листо. Хироки го хвана, вдигна го и започна да го гали по главата и ушите. То замърка. Очите му бяха огромни и кехлибарени, зениците му — подобни на цепки срещу яркото слънце, а пепеляворъждивата му козина бе осеяна с черни и червеникави петна.

— Имате си нов приятел! — възкликна Шигеко.

— Да, появи се една дъждовна нощ да търси подслон и оттогава живее тук. Добър другар е, конете го харесват, а и така плаши мишките, че те замлъкват от ужас.

Шигеко не бе виждала толкова красиво коте; контрастът в окраските му бе впечатляващ. Тя видя, че старецът се е привързал към животното, и се зарадва за него. Всичките му роднини бяха мъртви — той бе преживял поражението на Отори при Яегахара и унищожението на града по време на земетресението. Единственото, което го интересуваше още, бяха служенето му на речното божество и грижата за конете.

За момент котето се остави да го погалят, но после взе да се дърпа и да се мята, докато накрая Хироки го пусна долу, и то побягна с вирната опашка.

— Наближава буря — рече възрастният човек и се засмя. — Усеща времето с козината си.

Мая бе вдигнала един клон. Приведе се и взе да дращи с него по листата. Котето застина и се втренчи в нея.

— Да отидем да видим конете — каза Шигеко. — Ела с мен, Шизука.

Мики хукна след тях, но Мая остана приклекнала в сенките, примамвайки котето да се приближи. Прислужницата чакаше търпеливо на верандата.

Единият ъгъл на малката ливада бе отделен с бамбукова ограда и вътре бе затворен черен жребец. Когато зърна приближаващите се, животното изцвили остро и се вдигна на задните си крака. Другите два коня мигом откликнаха. Те бяха напрегнати и плашливи. И двата имаха скорошни следи от ухапване по врата и хълбоците.

Едно момче пълнеше с вода ведрото на жребеца. Върху едната му ръка се виждаха белези от зъби и голяма синина.

— Ухапа ли те? — попита Шигеко.

Момчето кимна.

— И ме ритна — и посочи друго тъмномораво петно на прасеца си.

— Не знам какво да правя с него — рече Хироки. — Винаги е бил труден, ама сега вече е опасен.

— Великолепен е! — възкликна Шигеко, възхищавайки се на дългите крака и мускулестия гръб, на красиво оформената глава и големите очи.

— Да, красив е, освен това е висок, най-високият кон, който имаме. Но по темперамент е тъй непокорен, че не знам дали изобщо някога може да се обязди, или е по-добре да го използваме за разплод.

— Използвайте го за разплод! — отсече Шизука.

— Опасявам се, че ако го сложа при кобилите, ще стане още по-зле — рече Хироки.

Шигеко се приближи до коня. Той завъртя очи и сви назад уши.

— Внимавайте — предупреди я Хироки.

В същия миг жребецът се опита да ухапе момичето. Конярчето го плесна, а Шигеко се дръпна извън обсега на зъбите му и няколко мига го изучаваше безмълвно.

— Това, че е затворен тук, влошава нещата — рече тя. — Преместете другите и оставете тази ливада само за него. Какво би станало, ако му доведете две-три възрастни ялови кобили — дали няма да го успокоят и да го научат на обноски?

— Добра идея. Ще я пробвам — каза старецът и нареди на момчето да отведе другите два коня в съседна ливада. — Ще доведем кобилите след ден-два. Като се почувства самотен, повече ще цени компанията им.

— Ще идвам всеки ден и ще проверявам дали може да бъде укротен — рече Шигеко, докато си мислеше, че ще пише на Хироши и ще го помоли за съвет. „Може дори да дойде и да ми помогне да го обяздим…“

Докато се връщаха към светилището, Шигеко се усмихваше на себе си.

Мая седеше на верандата до прислужницата свела очи в привидно покорство. Котето лежеше безпомощно в праха — жалка космата топка без всякаква красота и жизненост. Възрастният човек извика и се втурна към него на несигурните си нозе. Вдигна го и го притисна до гърдите си. Котето се размърда, но без да се събуди.

Шизука незабавно отиде при Мая:

— Какво си му сторила?

— Нищо — отвърна тя. — Гледаше ме и после заспа.

— Събуди се, Микан! — умоляваше го напразно старецът. — Събуди се!

Шизука се взря тревожно в котето. С видимо усилие да се овладее каза тихо:

— Едва ли ще се събуди. Ако изобщо се събуди, няма да е скоро.

— Какво се е случило? — попита Шигеко. — Какво му стори?

— Нищо — повтори Мая, но когато вдигна очи, погледът й бе безмилостен и сияещ, почти въодушевен, а когато насочи очи към стареца, който плачеше тихо, устните й се извиха презрително.

Тогава Шигеко осъзна какво се бе случило, усети, че й призлява, и попита:

— Това е едно от онези тайни умения, нали? Нещо, което е научила, докато е била далеч? Някакво ужасно магьосничество?

— Да не говорим за това тук — сряза я тихо Шизука, тъй като слугите от светилището се бяха събрали наоколо и следяха сцената с втренчени погледи и зяпнали уста, стискайки амулети или мълвейки молитви за закрила. — Да се връщаме. Мая трябва да бъде наказана. Но може да се окаже твърде късно.

— Твърде късно за какво? — попита Шигеко.

— Ще ти кажа после. Тези умения на Кикута не са ми много ясни. Ще ми се баща ти да беше тук.

Когато й се наложи да се изправи срещу гнева на майка си, Шигеко закопня още по-силно за завръщането на баща си. Беше по-късно същия ден — Шизука бе отвела близначките, за да накаже Мая, и двете бяха пратени да спят в отделни стаи. В далечината трещяха гръмотевици и от мястото, където бе коленичила, свела глава пред майка си, върху златистите релефни стени виждаше трептящите отражения на проблясващите над морето светкавици. Предсказанието на котето за времето се бе оказало истина.

Каеде възкликна:

— Не трябваше да ги водиш там и двете! Знаеш, че не искам да се появяват заедно на публични места.

— Прости ми — прошепна Шигеко. Не бе свикнала с неодобрението на майка си и упреците й я нараниха дълбоко. При все това се тревожеше и за близначките, защото чувстваше, че като родител Каеде не бе справедлива към тях. — Беше горещ ден; те учиха усилено. Имаха нужда от разходка.

— Могат да си играят и в градината. Мая трябва да замине отново.

— Това е последното ни лято заедно в Хаги! — възкликна умолително Шигеко. — Нека остане поне докато се върне татко!

— Мики се поддава на въздействие, но Мая вече става неуправляема! — възкликна Каеде. — А и никакво наказание не я стряска. След като е отделена от сестра й, ти и баща й може да се окажете най-добрият начин за обуздаване на волята й. Хем така ще имаме малко спокойствие през лятото!

— Мамо…? — започна Шигеко, но не намери сили да продължи.

— Знам, че според теб съм твърде сурова към тях — отбеляза Каеде след миг мълчание. Приближи се до дъщеря си и повдигна главата й, тъй че да вижда лицето й. После я притегли към себе си и я погали по дългите копринени коси. — Колко красива е косата ти! Точно като моята някога!

— Те копнеят за любовта ти — осмели се да каже Шигеко, усещайки как гневът на майка й стихва. — Мислят, че ги мразиш, защото не са се родили момчета.

— Не ги мразя — отвърна Каеде. — Срамувам се от тях. Ужасно е да имаш близнаци, все едно си прокълнат. Чувствам, че е било някакво наказание, предупреждение от Небето. А произшествия като това с котарака ме ужасяват. Често си мисля, че щеше да е по-добре, ако бяха умрели при раждането като повечето близнаци. Баща ти не пожела и да чуе за това. Той им позволи да живеят. Но сега се питам — с каква цел? Те са дъщери на владетеля Отори, не могат да заминат при Племето. Скоро ще станат на възраст за брак — кой от класата на воините би се оженил за тях? Кой би си взел за жена магьосница? Ако уменията им бъдат разкрити, може да им донесат дори смърт.

Шигеко усети, че майка й трепери.

— Обичам ги — прошепна Каеде, — но понякога ми причиняват толкова болка и ме изпълват с такъв страх, че ми се ще да бяха мъртви. А и винаги съм копняла за син, не мога да се преструвам, че не е така. Терзае ме и въпросът, за кого ще се омъжиш ти. Преди смятах за най-голямата благословия в живота си, че бях влюбена в баща ти и че можах да се омъжа за него. Но сега вече знам, че не е било безвъзмездно. В много отношения съм действала глупаво и егоистично. Опълчих се срещу всичко, на което бях обучавана от дете, отхвърлих всякакви съвети и очаквания и вероятно ще си плащам за това до края на живота си. Не искам да допуснеш същите грешки, особено след като изборът на съпруга ти вече се е превърнал в политически акт, тъй като нямаме синове и ти ще бъдеш наследницата.

— Често съм чувала татко да казва колко се радва, че едно момиче… че аз… ще наследя твоето владение.

— Така твърди, за да пощади чувствата ми. Всички мъже искат синове.

„Само че татко май не е сред тях“, помисли си Шигеко. Но думите на майка й, скритото в тях съжаление и сериозният й тон останаха в сърцето й.

Единайсета глава

Вестта за смъртта на Муто Кенджи пристигна в Инуяма около месец и половина по-късно. Кикута се раздвояваха между желанието да я запазят в тайна колкото се може по-дълго, за да се опитат да спасят заложниците, и изкушението да се похвалят, за да покажат на Отори, че отвъд Трите провинции той е безсилен.

По време на управлението на Такео и Каеде пътищата из Трите провинции бяха оправени и съобщенията до главните селища се доставяха бързо. Но отвъд източната граница, където Хребетът на високия облак образуваше естествена преграда, се простираха стотици километри дива природа, стигаща почти до свободния град Акаши — пристанището порта към Мияко, столицата на императора. Слуховете за смъртта на Муто Кенджи плъзнаха из Акаши в началото на четвъртия месец и от там вестта достигна до Инуяма по един търговец, който често освен стоки доставяше на Муто Таку информация от Изтока.

Макар и не съвсем неочаквана, вестта за смъртта на Кенджи изпълни Таку с печал и в същото време с гняв. В себе си знаеше, че щеше да е по-редно, ако старецът си бе отишъл от този свят в мир, в собствения си дом; опасяваше се, че опитът за сключване на примирие щеше да се възприеме от Кикута като проява на слабост и само щеше да ги насърчи в по-нататъшните им действия, и се молеше смъртта на Кенджи да е била бърза и не лишена от смисъл.

Чувстваше, че той лично трябваше да съобщи вестта на Такео; Сонода и Аи се съгласиха Таку незабавно да тръгне за Хофу, където Такео бе заминал по управленски дела, докато Каеде и децата им се бяха върнали в Хаги за лятото.

Освен това Такео или Каеде трябваше да обявят официално решението относно съдбата на заложниците. Най-вероятно сега вече щяха да издадат заповед за екзекуцията им, както повеляваше законът. Таку уважаваше изискването на Такео за законност и справедливост в страната, но и стремежът към отмъщение не му бе чужд. Смъртта на Кенджи засегна и Племето, тъй като той го бе оглавявал повече от двайсет години — сега от фамилията Муто трябваше да бъде избран негов заместник. Зенко — по-големият брат на Таку — бе най-близкият по родство мъж, тъй като Кенджи нямаше други деца освен покойната си дъщеря Юки. Ала Зенко бе приел името на баща си, не притежаваше умения на Племето и сега бе воин от най-висок ранг, глава на клана Араи и владетел на Кумамото.

При това положение оставаше само Таку, в много отношения очевидният наследник, изключително талантлив в използването на невидимостта и на фалшивия образ, обучен лично от Кенджи и спечелил доверието на Такео. Това бе още една причина да се обиколят Трите провинции, да се организират срещи с фамилиите от Племето, да се получи потвърждение за тяхната вярност и подкрепа и да се обсъди кой да бъде новият господар.

Освен това вече не го свърташе — бе прекарал в Инуяма цялата зима. Жена му бе приятна и децата го забавляваха, но животът у дома го отегчаваше. Сбогува се със семейството си без всякакво съжаление и тръгна още на следващия ден с чувство на облекчение, примесено с очакване. Яздеше коня, който бе получил от Такео още като дете, сина на Раку, на който сега бяха посветени множество конски светилища — бледосив, с катраненочерна грива и опашка. Беше го нарекъл Рюме. Животното от своя страна също бе станало баща на много жребчета и вече бе на почтена възраст, но Таку държеше на него и продължаваше да го използва.

Времето не бе подходящо за пътуване — тъкмо бе започнал сезонът на пролетните дъждове, но съобщаването на вестта не търпеше отлагане, а и той единствен можеше да я отнесе. Яздеше бързо въпреки лошото време с надеждата да хване Такео, преди да напусне Хофу.

Пристигането на кирина и срещата със сестра му бяха попречили на Такео да тръгне за Хаги незабавно, каквото бе желанието му. Племенниците му Сунаоми и Чикара бяха готови за път, но силна буря забави тръгването им с още два дни. Така че той все още се намираше в Хофу, когато Муто Таку пристигна от Инуяма в къщата на своя по-голям брат и помоли незабавно да бъде приет от владетеля Отори. Беше очевидно, че Таку носи лоша вест. Бе дошъл сам, привечер, изтощен и мръсен от пътуването, но въпреки това не бе пожелал да се изкъпе или да вечеря, преди да разговаря с Такео.

Не се знаеха никакви подробности, само тъжният факт, че Муто Кенджи е мъртъв. Нямаше тяло, което да бъде оплакано, нито камък, който да бе сложен на гроба му, най-тежката смърт за опечалените — далечна и нереална. Скръбта на Такео бе дълбока, подсилена от обзелото го отчаяние. При все това той не бе способен да даде воля на мъката си в дома на Зенко, нито да се довери напълно на Таку, както би му се искало. Реши да тръгне за Хаги на следващия ден и да язди бързо. Най-много от всичко искаше да види Каеде, да бъде с нея, да намери утеха в обятията й. Но другите му грижи не можеха да бъдат пренебрегнати и да чакат, докато овладееше мъката си. Трябваше да задържи при себе си поне единия син на Зенко; възнамеряваше да вземе Сунаоми — момчето щеше да е принудено да язди с неговата бързина — и да изпрати по-малкия с Ишида и кирина с кораб веднага щом времето се оправеше. Таку щеше да се погрижи за това. А Коно? Вероятно щеше да е възможно Таку да остане на Запад и да го държи под око. Кога ли щеше да получи вести от Фумио? Дали приятелят му бе успял да пресече пътя на тайно превозваните пушки? А в случай на провал колко ли време щеше да е нужно на враговете му да се изравнят с него по въоръжение?

Връхлетяха го спомени за учителя и за миналото. Тъгуваше не само за смъртта на Кенджи, а и за всичко, което произтичаше от нея. Кенджи бе един от най-близките приятели на Шигеру… още една връзка бе прекъсната.

Предстоеше и уреждането на въпроса със заложниците в Инуяма. Сега вече трябваше да бъдат убити, но според закона на екзекуцията трябваше да присъства или самият той, или член на семейството му. Щеше да му се наложи да пише на Сонода — съпруга на Аи — и да му проводи заповедта, а Аи да замести Каеде, което плашливата Аи не би одобрила.

Прекара по-голямата част от нощта буден, в компанията на скръбта, а на разсъмване извика Минору и му продиктува писмото до Сонода и Аи, но преди да си сложи печата, отново разговаря с Таку:

— Никак не ми се ще да издам заповед за екзекуцията на тези младежи. Разполагаме ли с някаква друга възможност?

— Те бяха замесени в опит за покушение над собственото ви семейство — отвърна Таку. — Вие лично постановихте този закон и наказанията. Какво бихме могли да сторим с тях? Да ги помилваме и да ги пуснем на свобода, би изглеждало като слабост, а дългото затворничество е по-жестоко от бързата смърт.

— А нима смъртта им би предотвратила по-нататъшни нападения? Не! Може единствено да засили гнева на Кикута към мен и семейството ми…

— Вие сте смъртен враг на Акио. Докато сте жив, той няма да отстъпи — отвърна Таку и после добави: — Но тази екзекуция ще премахне още двама убийци и, рано или късно, Племето ще загуби своите предани и вещи членове. Трябва да преодолеете мекушавостта си, за да ги надживеете…

— Говориш като Кенджи — отбеляза Такео. — Практичен до циничност. Предполагам, че сега ти ще оглавиш фамилията?

— Ще го обсъдя с майка ми. И с брат ми, разбира се, заради формалната страна на въпроса. Зенко притежава твърде малко умения на Племето и носи името на баща ни, но все пак той е по-големият.

Такео леко повдигна вежди. Бе предпочел да остави разрешаването на отнасящите се до Племето въпроси на Кенджи и Таку, имайки пълно доверие на Кенджи. Сега бе обезпокоен от идеята Зенко да получи достъп до някои техни тайни.

— Брат ти се обърна към мен с предложението да осиновя едно от момчетата му — рече той, допускайки в тона му да прозвучи нотка на изненада, която със сигурност нямаше да убегне на Таку. — Сунаоми ще ме придружава до Хаги. Тръгвам след час. Но преди това имаме да обсъдим много неща. Нека се разходим в градината.

— Владетелю Отори — напомни му Минору, — няма ли първо да довършите писмото?

— Не, носи го със себе си. Преди да взема решение, ще обсъдя въпроса със съпругата си. Ще го изпратим от Хаги.

Ранната светлина сивееше, утрото бе влажно и вещаеше още дъжд. Пътуването щеше да бъде съпроводено с куп неудобства. Такео вече предчувстваше как болката от старите му рани ще се засили през дните, които му предстоеше да прекара върху седлото. Даваше си сметка, че Зенко сигурно го наблюдава и негодува вътрешно заради близостта му с Таку. Напомнянето, че и Зенко е Муто по рождение и също като Таку е свързан с Кикута, бе изострило бдителността му. Надяваше се да е истина, че уменията на Племето, които притежаваше Зенко, са твърде незначителни, и заговори тихо, разказвайки на Таку за посланието на владетеля Коно, както и за незаконно извозените оръжия.

Таку изслуша цялата информация в мълчание; единственият му коментар гласеше:

— Доколкото виждам, доверието ви в брат ми вече е накърнено.

— Той потвърди клетвата си за вярност към мен, но всички знаем, че дадената дума не означава нищо, когато властват амбицията и жаждата за власт. Брат ти винаги ме е обвинявал за смъртта на баща ви… а както изглежда, такова вече е и мнението на императора. Нямам доверие нито на брат ти, нито на съпругата му, но докато синовете им са под моя опека, смятам, че няма да смеят да дадат воля на скритите си амбиции. Дано не греша, защото другите възможности са отново да се озовем в гражданска война или да наредя на брат ти да сложи край на живота си. Ще го избягвам, докато е възможно. Но трябва да те помоля да бъдеш изключително сдържан и предпазлив и да не разкриваш пред него нищо, от което би могъл да се възползва.

Обикновено открито и ведро, сега лицето на Таку бе помръкнало.

— Бих го убил със собствените си ръце, ако реши да ви предаде — рече той.

— Не! — възкликна рязко Такео. — Немислимо е брат брата да убива. Времената на кървави вражди свършиха. Твоят брат, както всички останали… в това число ти самият, скъпи ми Таку, трябва да бъдете управлявани от закона — той млъкна за момент и после добави тихо: — Само че ми кажи… Кенджи някога споменавал ли ти е за пророчеството, изречено пред мен, според което не ме заплашва смърт освен от ръката на собствения ми син?

— Да, след един пореден опит за покушение срещу вас заяви, че накрая пророчеството можело и да се окаже истина… като цяло не вярваше особено на предсказания и знаци. Тогава ми разказа какво ви е било предречено. Направи го отчасти за да обясни неизменното ви безстрашие и причината, поради която заплахата от нападение не ви е сковала, нито е предизвиквала изблик на жестокост, както би станало с повечето хора.

— Аз също не съм лековерен — отвърна Такео с печална усмивка. — Понякога вярвам в истинността на думите, друг път — не. Беше ми изгодно да ги приема за истина, защото това ми даде време да постигна всичко, което съм искал, без да живея в страх. Само че момчето вече е шестнайсетгодишно и според законите на Племето — достатъчно голямо да отнема живот. Тъй че сега се чувствам като в капан — да престана ли да вярвам, когато положението вече не ме устройва?

— Не би било трудно да се отървете от момчето — отбеляза събеседникът му.

— Таку, въпреки всичките ми усилия не си научил нищо! Дните на тайни убийства са безвъзвратно отминали. Никога не бих могъл да дам заповед за смъртта на собствения ми син — замълча за момент и после продължи: — Кой друг знае за пророчеството?

— Когато Кенджи ми разказа за него, присъстваше и доктор Ишида. Той лекуваше раната ви и се опитваше да овладее треската. Кенджи заговори, за да успокои и него, че едва ли сте на прага на смъртта, тъй като Ишида вече бе загубил всякаква надежда.

— Значи Зенко не знае?

— Знае за съществуването на сина ви… той беше в селото на Муто, когато пристигна вестта за смъртта на Юки. Седмици наред хората почти не говореха за друго. Но не мисля, че Кенджи е споменавал за пророчеството освен в онзи момент, за който ви разказах.

— В такъв случай продължавай да го пазиш в тайна — рече Такео.

По-младият мъж кимна:

— Ще остана тук с тях, както предлагате.

— Наблюдавай внимателно, увери се, че Чикара заминава с Ишида, и се опитай да разбереш повече за действителните намерения на родителите му.

На раздяла Таку каза:

— Само още един въпрос. Ако осиновите Сунаоми и той стане ваш син…

— Ето в този случай определено предпочитам да не вярвам! — отвърна Такео с привидна лекота, която изобщо не изпитваше.

Дванайсета глава

Такео пое на път около часа на змията[11]; дъждът бе спрял, но привечер заваля отново. Сунаоми бе притихнал, изгарящ от желание да се държи добре и да прояви смелост, но въпреки това очевидно бе притеснен, че напуска родителите си и семейството си. Двама от васалите на Зенко тръгнаха с тях, за да се грижат за момчето, а Такео бе съпровождан от Джун и Шин, от двайсетина воини и от хрониста му Минору. Първата нощ спряха в малко селце между Хофу и Хаги с няколко странноприемници. Пътят бе добре поддържан, равномерно покрит с чакъл или с камъни. Всеки малък град се охраняваше и пътуването бе безопасно и бързо. Вечерта на третия ден ги посрещна Мийоши Кахей, предварително уведомен от вестоносци, че владетелят Отори пътува на Север.

Кахей бе възнаграден за верността му към Такео с град Ямагата и областта около него — гъстите гори, представляващи сърцето на Средната провинция, и плодородните земи от двете страни на реката. Ямагата бе отстъпен на клана Тохан след поражението на Отори при Яегахара и връщането му в Средната провинция бе станало повод за дълго и възторжено празнуване. Мийоши бяха една от най-големите потомствени фамилии в клана Отори, а Кахей бе уважаван и добър владетел. Беше и вдъхновен военачалник, вещ в стратегията и тактиката на боя, един от ония воини, който тайно съжаляваха, че годините на мир не им предоставяха реална възможност да блеснат с талантите си. Брат му Гемба приемаше по-радушно желанието на Такео да сложи край на насилието и бе станал възпитаник на Кубо Макото и последовател на Пътя на хоо.

— В Тераяма ли отивате? — попита Кахей, след като двамата си размениха поздрави и продължиха да яздят рамо до рамо на север към града.

— Не съм решил още — отвърна Такео.

— Да пратя ли вест до храма да ви посетят в Хаги?

Такео се замисли — не му се искаше да забавя завръщането си у дома, ала едно посещение в Тераяма, най-свещеното място за Отори, щеше да се отрази добре на Сунаоми — момчето можеше да види гробовете на Шигеру, Такеши и Ичиро, да се запознае с Макото и с другите воини, постигнали внушителна духовна зрелост и превърнали храма в свое средище и дом. Сунаоми изглеждаше интелигентен и чувствителен — Пътят на хоо можеше да се окаже правилният избор за него, както се бе случило с Шигеко. Почувства неочаквано припламнал интерес — колко прекрасно би било да има син, когото да отглежда и да възпитава по този начин; силата на емоцията го изненада. Реши да замине рано на следното утро и даде нужните нареждания. Минору трябваше да остане в Ямагата, за да се погрижи за някои административни подробности и да отрази налични сведения, които можеха да се окажат необходими за текущите трибунали.

Дъждът се бе превърнал в мъгла, земята бе забулена със сив воал; над планините небето бе оловно, а по склоновете, наподобяващи развети флагове, се носеха ивици бели облаци. По стволовете на кедрите се стичаха струйки дъжд, а короните им ръсеха влага. Тропотът на конете бе приглушен от подгизналата земя. Яздеха мълчаливо. Болките на Такео се бяха засилили, както очакваше, а съзнанието му бе обсебено от спомените за първото му посещение в храма и за всички онези, които бяха яздили с него толкова отдавна. В тях най-осезателно присъстваше Муто Кенджи, поредното име, което щеше да бъде записано в аналите на мъртвите. Кенджи, който по време на пътуването се бе престорил на оглупял старец, почитател на виното и рисуването, който в онази вечер бе прегърнал Такео. Кенджи, който го бе предал и въпреки това бе спасил живота му, който бе дал дума да го закриля до края на дните си и бе спазил тази клетва независимо от привидните доказателства за обратното. Обзе го мъчително съзнание за самота, тъй като смъртта на Кенджи бе оставила непреодолима празнота в живота му. Отново се почувства уязвим, така уязвим, както в началото, след битката с Кикута Котаро, който го бе осакатил. Кенджи го бе научил да се брани с лявата ръка, бе го подкрепял и съветвал в първите години, докато установяваше властта си над Трите провинции, бе разбил Племето и бе довел четири от петте фамилии да му служат — всички освен Кикута, бе поддържал мрежата от шпиони, обезпечаваща както собствената му сигурност, така и сигурността в Трите провинции.

После мислите му се насочиха към единствения оцелял потомък на Кенджи — внука Хисао. „Моят син, помисли си с познатата смесица от съжаление, копнеж и гняв. Той не познава баща си, нито дядо си. Никога няма да каже нужните молитви за предците си. Няма кой друг да тачи паметта на Кенджи. Какво ли би станало, ако се опитам да си го върна?“

Но това би означавало да разкрие съществуването на момчето пред Каеде, пред дъщерите си и пред цялата страна. Тайната бе останала скрита тъй дълго, че той вече не знаеше как да заговори за нея. Само Кикута да бяха заявили готовност да преговарят, да направят известни отстъпки. Кенджи допускаше, че е възможно; беше избрал да се обърне към Акио и това му бе коствало живота, вследствие на което щяха да умрат и още двама млади. И Такео, също както Таку, се питаше колко ли убийци бяха оцелели във фамилията Кикута, но за разлика от него не изпита задоволство от предположението, че броят им намалява.

Пътеката бе тясна и малката група яздеше в колона по един — Сунаоми и двамата му васали, двамата охранители на Такео от Племето, още трима воини от Отори и двама от хората на Кахей. Но след като оставиха конете в подножието на свещената планина, където щяха да отседнат, Такео викна Сунаоми да язди до него и му разказа малко от историята на храма, за героите на Отори, погребани там, за хоо — свещената птица, свила гнездо в гъстата гора зад храма, и за воините, които се бяха посветили на Пътя на хоо.

— Може да те изпратим тук, когато поотраснеш; дъщеря ми идва всяка зима, откакто навърши девет години.

— Ще сторя онова, което чичо ми желае — отвърна момчето. — Така ми се иска да видя свещената птица със собствените си очи!

— Преди да се върнем в Ямагата, ще станем рано сутринта и ще отидем в гората. Сигурно ще видиш поне една, сега тук има много.

— Чикара ще пътува с кирина — възкликна Сунаоми, — а аз ще видя хоо! Само че, чичо, какво трябва да научиш, за да следваш Пътя на хоо?

— Хората, с които ще се срещнем, ще ти обяснят. Монахът Кубо Макото и воинът Мийоши Гемба. Основното учение е да отхвърлиш насилието.

Върху лицето на Сунаоми се изписа разочарование.

— Значи няма да усвоя пътя на лъка и на меча? Татко ни учи на него и иска да го овладеем.

— Ще продължиш да тренираш със синовете на воините в Хаги или в Инуяма, когато живеем там. Но Пътят на хоо изисква повече самоусъвършенстване и повече сила — както физическа, така и духовна. Може и да не си подходящ за него.

Видя как очите на момчето светнаха.

— Надявам се да бъда — рече Сунаоми полугласно.

— Голямата ми дъщеря ще ти разкаже повече, когато пристигнем в Хаги.

Такео едва успя да произнесе името на града, толкова силен бе копнежът му да е там, да е с Каеде. Но скри тези чувства по същия начин, по който цял ден бе таил болката и мъката си. При портите на храма ги посрещнаха с изненада и радост и тутакси изпратиха един монах да уведоми за пристигането им игумена Мацуда Шинген и Макото. Съпроводиха ги до постройката за гости. Такео остави там Сунаоми и другите мъже и бързешком прекоси градината, мина покрай зарибените декоративни езера, където се стрелкаха и пляскаха с опашки червени и златисти шарани, и пое към свещената гора зад храма, нагоре по стръмния склон на планината към мястото, където бяха погребани покойните владетели Отори.

Тук мъглата бе по-гъста и забулваше сивите фенери и надгробните камъни, които бяха потъмнели от влага и обрасли със зелени и бели лишеи, а в основата си бяха покрити с тъмнозелен мъх. Ново сламено въже проблясваше около гроба на Шигеру, пред който със сведени глави стояха малка група поклонници и се молеха на човека, превърнал се в герой закрилник на Средната провинция и на клана Отори.

Бяха предимно земеделци, както предположи Такео, сред които вероятно един-двама търговци от Ямагата. Видяха го да се приближава и тутакси го разпознаха по герба на робата му, както и по ръката в черна копринена ръкавица. Паднаха на земята, но той ги поздрави и ги подкани да станат, а после ги помоли да го оставят сам при гроба. Коленичи, вперил поглед в оставените там приношения — шепа алени цветя, няколко оризови сладки, стъкленица с вино.

Миналото бе навсякъде около него, с всичките си болезнени спомени и изисквания. Той дължеше живота си на Шигеру и досега го бе живял според волята на покойния. Лицето му бе мокро от сълзи.

Усети някакво движение зад гърба си и се обърна. Видя Макото, който вървеше към него с лампа в едната ръка и с малък съд с разпален тамян в другата. Той коленичи и ги постави пред гроба. Сивият дим се издигна бавно и тежко, смеси се с мъглата и насити въздуха с аромата си. Лампата гореше с ярък пламък.

Дълго време двамата не проговориха. После откъм двора на храма се разнесе камбанен звън и Макото рече:

— Ела да хапнеш. Сигурно си гладен. Радвам се да те видя — двамата се изправиха и се взряха изпитателно един в друг. Бяха се срещнали за пръв път на същото това място преди седемнайсет години, Макото се бе сражавал редом с Такео в битките при Асагава и Кусахара и от дълги години бе неговият най-близък приятел. С присъщата си проницателност той веднага долови, че нещо не е наред, и попита: — Какво се е случило?

— Ще ти кажа направо: Муто Кенджи е мъртъв. Отиде при Кикута и се опита да преговаря с тях, но не се върна. Тръгнал съм към Хаги, за да съобщя скръбната вест на семейството си. Утре се връщаме в Ямагата.

— Моите съболезнования за загубата. Кенджи беше верен приятел години наред. Разбира се, че в такъв момент ще искаш да си с господарката Отори. Но трябва ли да тръгваш тъй скоро? Прости ми, но изглеждаш ужасно. Остани тук няколко дни да възстановиш силите си.

Такео се усмихна, изкушен от тази мисъл, с известна завист към Макото за вида му, който издаваше съвършено физическо и духовно здраве. Макар и на трийсет и пет, монахът имаше гладко и спокойно лице, а очите му излъчваха топлина и благост. Цялото му поведение говореше за ведър дух и вътрешна хармония. Такео знаеше, че и другият му стар приятел Мийоши Гемба щеше да изглежда по същия начин, както и всички, поели по Пътя. Изпита известно съжаление, че пътят, който той бе призован да следва, бе тъй различен. Както винаги, когато посещаваше Тераяма, си представи как един ден ще се оттегли там и ще се посвети на рисуване и подредба на градини като великия художник Сешу[12]; щеше да подари Джато — меча, с който никога не се разделяше, макар че не го бе използвал в бой от години — на храма и щеше да се откаже от живота си на воин и властелин. Щеше да се отрече под клетва от отнемането на живот, да се откаже от властта върху живота и смъртта на всеки човек, с която понастоящем разполагаше в земите си, да се освободи от мъчителния товар на решенията, която тази власт изискваше.

Обгърнаха го познатите звуци на храма и на планината. Той съзнателно откри дверите на своя слух и остави шумът да го залее — с далечния плисък на водопада, с ромона на молитвите от главната зала, с гласа на Сунаоми от помещението за гости, с тихия зов на ястребите откъм върхарите. На близкия клон кацнаха две врабчета; сивото им оперение се открои на фона на тъмния листак и на приглушената светлина. Представи си как щеше да ги нарисува. Но нямаше кой друг да поеме ролята му, не беше възможно просто да я изостави.

— Добре съм — каза. — Понякога пия, за да притъпя болката. Ишида ми даде някаква нова отвара, но тя ме упойва и няма да я използвам често. Ще останем само една нощ; исках синът на Араи да види храма и да се запознае с теб. Той ще живее със семейството ми. Може да го пратя тук след година-две.

Макото повдигна вежди:

— Зенко да не създава проблеми?

— Дори повече от обикновено. Освен това на Изток има нови събития, за които искам да ти разкажа. Трябва да обмисля отговора си много внимателно. Може би дори ще се наложи да пътувам до Мияко. Ще говорим за това по-късно. Как е игуменът Мацуда? Надявам се да получа и неговия съвет.

— Все още е с нас. Почти не яде, изглежда, и не спи. Сякаш вече е наполовина в отвъдното. Но мисълта му е ясна както винаги, даже по-ясна, чиста като планинско езеро.

— Де и моите да бяха такива — рече Такео, когато се обърнаха, за да поемат обратно към храма. — Но те по-скоро приличат на рибарник — десетки идеи и проблеми, които се лутат и се блъскат в главата ми и се борят за вниманието ми…

— Трябва да се стараеш да установяваш покой в съзнанието си, при това ежедневно — отбеляза Макото.

— Единствените умения за медитация, които владея, са усвоените от Племето, а тяхната цел е малко по-различна!

— При все това често си мисля, че уменията, присъщи на теб и на други членове на Племето, не са толкова различни от онези, които ние сме придобили чрез самодисциплина и себепознание.

Такео не беше на същото мнение — никога не бе виждал Макото или неговите ученици да стават невидими например или да използват свой фалшив образ. Усети, че Макото бе доловил недоверието му, и изпита съжаление.

— Нямам време за това, а и обучението ми в тази насока е твърде оскъдно. И бездруго не съм сигурен, че ще ми помогне. Макар и понастоящем да не съм във война, все пак съм ангажиран с управлението.

Макото се усмихна.

— Тук се молим за теб непрестанно.

— Предполагам, че е от значение! Сигурно мирът, който цари вече близо петнайсет години, се пази от вашите молитви.

— Убеден съм — отвърна Макото невъзмутимо. — Нямам предвид някакви празни молитви или безсмислено припяване, а духовното равновесие, което поддържаме тук. Използвам думата „поддържаме“, за да подчертая мишците и силата, които се изискват; силата на стрелеца, нужна да извие лъка, или на гредите в камбанарията, за да издържат тежестта на камбаната…

— Мисля, че си прав. Виждам разликата у воините, които следват учението ви — каква самодисциплина, какво състрадание проявяват! Но как старанието им ще ми помогне да се справя с императора и с новия му генерал, които се мъчат да ме пратят в изгнание?

— Когато ни разкажеш всичко, ще ти предложим съвет — обеща Макото. — Но първо ще хапнем, а после трябва да си починеш.

Такео не възнамеряваше да спи, но след като приключиха с оскъдния обяд, който се състоеше от планински коренища, малко ориз и зеленчукова супа, отново заваля проливен дъжд. Разстла се зеленикав сумрак и внезапно идеята да полегне му се стори неустоима. Макото отведе Сунаоми да го запознае с някои от по-малките ученици; Джун и Шин седяха отвън, пиеха чай и разговаряха тихо.

Такео се унесе; болката му се разтвори в монотонното барабанене на дъждовните капки по покрива и в обгърналия го духовен покой. Не сънува нищо и се събуди с изострени сетива, ясна мисъл и възобновена целенасоченост. Изкъпа се в горещия извор, спомняйки си как се бе потопил в същия този вир в снега, когато бе избягал в Тераяма преди толкова години. Облече се отново и излезе на верандата точно когато Макото и Сунаоми се върнаха.

Момчето бе развълнувано от нещо, лицето му бе озарено, а очите му сияеха.

— Владетелят Мийоши ми разказа как е живял в планината съвсем сам, цели пет години! Мечките го хранели, а в мразовитите нощи се гушели до него да го топлят!

— Гемба тук ли е? — обърна се Такео към Макото.

— Върна се, докато ти спеше. Разбрал е, че си пристигнал.

— Но как? — възкликна Сунаоми.

— Владетелят Мийоши ги владее тия работи — отвърна през смях Макото.

— Мечките ли са му казали?

— Най-вероятно! Владетелю Отори, нека сега посетим игумена.

Такео остави Сунаоми с васалите на Араи и пое редом с Макото покрай трапезарията, където най-младите монаси почистваха съдовете след вечерята, и скоро двамата се озоваха в двора пред главната постройка. Вътре горяха стотици лампи и свещи, запалени покрай статуята на Просветления, и Такео си даде сметка за безмълвните фигури, застинали в медитация. Поеха по дъсчената пътека и влязоха в залата, където се съхраняваха картините на Сешу. Помещението имаше изглед към градината. Дъждът бе понамалял, но с падането на вечерния мрак декоративните камъни отвън бяха загубили очертанията си и се мержелееха като тъмни сенки. Въздухът в залата бе пропит със сладкия мирис на цветя и мокра земя. Тук водопадът се чуваше по-силно. В отдалечения край на главното разклонение на потока, струящ покрай едната страна на градината, бе помещението за посетителки, където Такео и Каеде бяха прекарали първата си брачна нощ. Сега то бе празно и тънеше в мрак.

Мацуда вече бе в главната зала, облегнат върху дебели възглавници, които двама безмълвни и неподвижни монаси придържаха. Когато го бе видял за първи път, Такео бе решил, че е стар; сега игуменът сякаш бе прехвърлил границите на възрастта, дори на живота и бе навлязъл в света на чистия дух.

Такео коленичи и му се поклони доземи. Мацуда бе единственият човек в Трите провинции, комуто оказваше подобна чест.

— Приближи се — подкани го Мацуда. — Чакай да те огледам, да те пипна.

Обичта в гласа му дълбоко затрогна Такео. Той усети как очите му запариха, когато старецът се приведе напред, събрал молитвено ръце. Мацуда се втренчи в лицето му. Смутен от напиращите сълзи, Такео не откликна, а плъзна поглед отвъд него, към мястото, където се намираха несравнимите картини.

„За тях времето сякаш е спряло, помисли си. Конят, жеравите… все още са такива, каквито си бяха, а мнозина, които са ги съзерцавали заедно с мен, вече са покойници, отлетели като врабците.“ Една от преградите бе празна — според легендата нарисуваните птици били съвсем като живи и отлетели.

— Значи императорът се интересува от теб — рече Мацуда.

— Коно, синът на Фудживара, дойде уж да посети имението на баща си, но всъщност за да ме уведоми, че съм си навлякъл недоволството на императора… тъй като на практика съм престъпник. Сега от мен се очаква да се откажа от властта и да замина на заточение.

— Не се учудвам, че си причинил тревога в столицата — изкиска се Мацуда. — Само ми е чудно, че им трябваше толкова време да почнат да те заплашват.

— По мое мнение причините за това са две. Първата е, че императорът има нов генерал, който вече държи под контрол по-голямата част от Източната провинция и вероятно понастоящем се смята за достатъчно силен, за да ни предизвика. Втората е, че Араи Зенко се е свързал с Коно — привидно заради имението. Подозирам, че Зенко се вижда като мой наследник.

Такео усети, че гневът отново се надига в гърдите му, и осъзна, че Мацуда и Макото го знаят. В същото време си даде сметка, че в помещението има още един човек, седнал в сумрака зад Мацуда. Сега той се приведе напред и Такео разпозна Мийоши Гемба. Двамата бяха почти връстници, но също както Макото, Гемба сякаш бе неподвластен на времето. Лицето му бе обло и гладко, бе отпуснат и в същото време излъчваше мощ… всъщност наподобяваше мечка.

Нещо се случи със светлината. Лампите примигнаха и пред очите на Такео се извиси ярък пламък. Задържа се за миг във въздуха и после се устреми като падаща звезда навън в тъмната градина. Такео долови краткия съсък, с който дъждът го угаси.

Гневът му мигом изчезна.

— Гемба — възкликна той, — радвам се да те видя! Да не би да си прекарваш времето тук, учейки се да правиш магии?

— Императорът и придворните му са много суеверни — отвърна Гемба. — Разполагат с куп пророци, астролози и магьосници. Ако дойда с теб, бъди сигурен, че ще съперничим достойно на номерата им.

— Значи смятате, че трябва да замина за Мияко?

— Да — отвърна Мацуда. — Трябва да се явиш пред тях лично. Ще спечелиш императора на своя страна.

— Фокусите на Гемба няма да са ми достатъчни, за да го убедя. Императорът събира армия срещу мен. Опасявам се, че единственият разумен отговор е чрез сила.

— В Мияко ще се проведе малко състезание — каза Гемба. — Ето защо трябва да дойда с теб. Дъщеря ти също.

— Шигеко? Не, опасността е твърде голяма.

— Императорът трябва да я види и да й даде своята благословия и одобрение, ако ще става твоя наследница… което е задължително — също както Гемба, Мацуда изрече тези думи с озадачаваща категоричност.

— И дори няма да го обсъждаме? — попита Такео. — Няма ли първо да разгледаме всички възможности и да потърсим разумно решение?

— Ако държиш, нищо не ни пречи — рече Мацуда, — но вече съм на възраст, в която дългите дискусии ме изтощават. Виждам крайното решение, до което ще стигнем. Хайде да минем направо към него.

— Освен това бих искал да чуя мнението и съвета на съпругата си. Както и да изслушам висшите си васали и личния си генерал Кахей…

— Кахей винаги ще се обяви за война — рече Гемба. — Такъв си е по природа. Но ти трябва да избягваш открити стълкновения, особено ако силите от Изтока разполагат с огнестрелни оръжия.

Такео усети как от безпокойство тилът му настръхва, а по скалпа му плъзват тръпки.

— Сигурен ли си в това?

— Не, просто допускам, че скоро ще се случи.

— И пак Зенко ме е предал.

— Такео, стари приятелю, ако внедриш някакво ново изобретение, било то оръжие, или нещо друго, щом е резултатно, скоро тайната му ще бъде открадната. Това си е в човешката природа.

— Значи не е трябвало да позволявам използването на пушката? — той често съжаляваше за това свое решение.

— След като веднъж си се сдобил с нея, няма начин да не я приложиш в диренето на мощ. Точно както е неизбежно враговете ти да се възползват от нея в борбата си да те съборят от власт.

— В такъв случай трябва да се сдобия с повече и по-добри пушки от тях! Да ги нападна пръв и да ги сваря неподготвени, преди да успеят да се въоръжат.

— По принцип това е една от възможните стратегии — отбеляза Мацуда.

— Без съмнение онази, която брат ми Кахей би препоръчал — добави Гемба.

— Макото — рече Такео, — много си мълчалив. Какво смяташ?

— Знаеш, че не мога да те посъветвам да отидеш на война.

— И в такъв случай изобщо ще ме лишиш от съвета си? Ще си седиш тук, ще припяваш и ще правиш фокуси с огън, докато всичко, което съм се трудил да постигна, бъде унищожено? — той си даде сметка за тона си и млъкна, засрамен от раздразнението си и в същото време обезпокоен, че Гемба отново ще го разсее с пламък. Този път не последва впечатляващ номер, но пълното мълчание, което настъпи, бе не по-малко въздействащо. Такео почувства обединеното спокойствие и яснота на тримата си събеседници и осъзна, че разполага с пълната им подкрепа, но и с непоколебимата им решимост да го възпрат от прибързани или опасни действия. Мнозина от обкръжението му го ласкаеха или отстъпваха пред волята му. Тези хора никога нямаше да постъпят така и той им вярваше безпрекословно. — Ако ще ходя в Мияко, трябва ли да тръгна незабавно? Или да изчакам есента, когато времето се оправи?

— Идната година може би, когато снегът се стопи — каза Мацуда. — Няма защо да бързаш.

— Това им предоставя повече от девет месеца, за да сформират армия!

— Но ги отпуска и на теб, за да подготвиш посещението си — рече Макото. — Смятам, че трябва да се явиш там в цялото си великолепие и да занесеш прекрасни дарове.

— Дъщеря ти също ще разполага с достатъчно време, за да се подготви — добави Гемба.

— Тази година навърши петнайсет. Вече е достатъчно голяма, за да бъде сгодена.

Тази мисъл го изпълни с безпокойство — за него тя си беше дете. А и кой щеше да е достатъчно подходящ да стане неин съпруг?

— Това също може да се окаже твое преимущество — отбеляза полугласно Макото.

— Междувременно Шигеко трябва да усъвършенства ездата си, както и стрелбата с лък — заяви Гемба.

— Едва ли ще има възможност да покаже тези свои умения в столицата — възрази Такео.

— Ще видим — каза Гемба и се усмихна по своя загадъчен начин. — Не се тревожи — добави, сякаш бе забелязал възобновеното раздразнение на Такео. — Ще дойда с теб и нищо лошо няма да й се случи — после заяви с внезапна проницателност: — Дъщерите, които имаш, заслужават повече внимание от синовете, които нямаш.

Думите му прозвучаха като упрек и го жегнаха, тъй като Такео се гордееше с факта, че дъщерите му получаваха нужното обучение и тренировки, предназначени за момчетата — Шигеко по пътя на воина, а близначките — в уменията, присъщи на Племето. Той стисна устни и отново се поклони пред Мацуда. Старецът го подкани с жест да се приближи и го пое в крехките си обятия. Не каза нищо, но Такео внезапно осъзна, че Мацуда се сбогува с него, че това е последната им среща. Отдръпна се леко, само колкото да се взре в очите на възрастния свещеник. „Мацуда е единственият човек, който спокойно среща погледа ми, помисли си. Единственият неуязвим за неустоимия сън на Кикута.“

Сякаш прочел мислите му, Мацуда рече:

— Оставям след себе си не един, а двама стойностни… повече от стойностни наследници. Не си пилей времето да скърбиш за мен. Знаеш всичко, което трябва да знаеш. Просто се опитай да не го забравяш.

Тонът му съдържаше същата смесица от обич и раздразнение, която бе използвал, докато го бе обучавал на изкуството да борави с меч. За пореден път Такео трябваше да примигне, за да възпре сълзите си.

Макото го съпроводи до помещението за гости и докато вървяха, рече тихо:

— Помниш ли как отиде сам в Ошима, в бърлогата на пиратите? Мияко не може да крие повече опасности!

— Тогава бях млад и безстрашен. Не вярвах, че някой може да ме убие. Сега съм стар, сакат и познавам страха — не се страхувам за собствения си живот, а за децата си, за съпругата си, за земята и за народа си и за това, че ще умра и ще ги оставя без закрила.

— Затова е по-добре да забавиш ответните си действия — не избързвай, прати ласкателни слова, дарове и обещания. Сам знаеш, че винаги си бил необуздан — всичко, което правиш, е белязано от невъздържаност.

— Защото знам, че животът е кратък. Разполагам с твърде малко време да постигна онова, което ми повелява дългът.

Той заспа, размишлявайки за чувството на неотложност, което го бе движило през по-голямата част от живота му, и сънува, че е в Ямагата, в онази нощ, когато се бе изкатерил в крепостта и бе сложил край на страданията на изтезаваните Скрити. Пак се движеше с неизчерпаемото търпение на Племето, през една нощ, която изглеждаше безкрайна. Кенджи го бе научил по собствена воля да забавя или да забързва хода на времето. Видя в съня си как светът се променя съобразно със собствените му възприятия, и се събуди с усещането, че някаква загадка му се е изплъзнала, с особено въодушевление и като по чудо все така без болки.

Почваше да се развиделява. Такео не долавяше трополене на дъждовни капки, а само първи птичи трели. Сунаоми седна в постелята си и се втренчи в него.

— Чичо? Ти си буден? Може ли сега да излезем и да видим хоо?

Васалите на Араи бяха прекарали цялата нощ, бдейки отвън, макар и Такео да ги бе уверил, че Сунаоми е вън от всякаква опасност. Сега те скочиха на крака, помогнаха на младия си господар да обуе сандалите си и го последваха, когато Такео го поведе към главната порта. На разсъмване тя вече не се залостваше и наоколо нямаше никой. Стражите бяха отишли да закусват. Излязоха през нея, завиха вдясно и поеха по тясната пътека, която минаваше покрай външните зидове на храма и нагоре по стръмния склон на планината.

Теренът бе каменист и неравен, дори често хлъзгав от падналия дъжд. След известно време единият от мъжете вдигна Сунаоми и го понесе на ръце. Небето бе ясна бледа синева, слънцето тъкмо изгряваше над Източните планини. Пътеката стана равна и навлезе в гора от букови и дъбови дървета. Земята бе застлана с килим от летни диви цветя, коприварчетата вече бяха подели звънката си утринна песен, като отправяха призивни трели едно към друго и си отвръщаха. По-късно щеше да стане горещо, но сега въздухът бе хладен от дъжда и изпълнен с покой.

Такео долавяше шумоленето на листа и плясък на крила, който издаваше присъствието на хоо в гората пред тях. Тук между широколистните дървета имаше и пауловния[13], която птиците предпочитаха за кацане и свиване на гнездо, макар че според мълвата се хранели с бамбукови листа.

След като вече по пътеката се вървеше по-лесно, Сунаоми поиска да го пуснат на земята и за изненада на Такео нареди на двамата мъже да го изчакат, докато върви напред с владетеля Отори. Когато се отдалечиха достатъчно, за да не могат да ги чуят, момчето заяви поверително на Такео:

— Мисля, че е по-добре Танака и Сузуки да не виждат свещените птици. Може да поискат да ги уловят или да откраднат яйцата им. Чувал съм, че едно яйце на хоо е много скъпо.

— Вероятно инстинктът ти не те подвежда.

— Те не са като господарите Гемба и Макото. Не знам как да се изразя. Ще видят, но няма да разберат.

— Много добре го каза — отбеляза Такео с усмивка. В гъстите клони на дърветата над главите им прозвуча странен звук, последван от рязък вик. — Ето ги — прошепна Такео, обладан от удивлението и благоговението, които присъствието на свещените птици всеки път будеше у него.

Техният зов бе като вида им — красив и странен, грациозен и непохватен. Птиците бяха вдъхновяващи и в същото време някак комични. Никога нямаше да свикне с тях. Сунаоми се взираше в пространството над главата си с изражение на възхита. Изведнъж една от птиците излетя от листака и пърхайки с криле, кацна на съседното дърво.

— Това е мъжката — поясни Такео. — Ето я и женската.

Сунаоми се засмя щастливо, когато и втората птица прелетя през откритото пространство. Имаше дълга копринена опашка и искрящи златисти очи. Оперението й бе пъстроцветно; докато кацаше на клона, едно перо се отрони и се понесе плавно към земята. Птиците останаха там само миг. Обърнаха глава една към друга, издадоха нов призивен звук, всяка със своя ясен глас, отправиха кратък, но настоятелен поглед към Такео и отлетяха навътре в гората.

— Ах! — възкликна Сунаоми и хукна след тях, гледайки нагоре, не видя къде стъпва, и се строполи по очи на тревата. Когато се изправи, перото бе в ръката му. — Виж, чичо!

Такео се приближи до него и взе перото. Някога Мацуда му бе показал перо от хоо — бяло, с червени връхчета. Бе паднало от птица, която Шигеру бе видял като момче, и оттогава пазеше в храма. Това перо бе тъмнозлатисто и чисто бяло в средата.

— Запази го — рече на Сунаоми. — Ще ти напомня за този ден и за благословията, която си получил. Затова се стремим да установим траен мир, за да могат хоо никога да не напускат Трите провинции.

— Ще оставя перото в храма — каза Сунаоми — като обет, че един ден ще се върна и ще се обучавам при владетеля Гемба.

„Това момче има толкова фина чувствителност, помисли си Такео. Ще го възпитам като мой син.“

Тринайсета глава

След като Такео замина със Сунаоми, Таку поседя известно време на верандата, вперил поглед в окъпаната от дъжда градина, размишлявайки върху онова, което му бе казал братовчедът на майка му. Думите му го бяха обезпокоили сериозно, макар че не му пролича, тъй като вещаеха назряваща опасност за открит конфликт с по-големия му брат — нещо, което той се бе надявал да избегне. „Какъв глупак е Зенко, каза си Таку, и всъщност винаги е бил такъв. Също като баща ни!“

На десетгодишна възраст, миг преди земетресението да разтърси града, той бе видял как баща му извършва предателство спрямо Такео. Зенко бе обвинил Такео за смъртта на Араи, но Таку бе възприел цялата сцена по различен начин. Вече знаеше, че в пристъп на ярост баща им бе дал заповед за убийството на майка им; никога нямаше да забрави, нито да прости готовността му да съсипе живота на собствените си синове. В онзи миг бе решил, че Такео ще убие Зенко… впоследствие често бе сънувал, че го е сторил… и така и не разбра негодуванието на Зенко, задето Такео бе пощадил живота му.

Като момче се бе прекланял пред Такео, смятайки го за легендарен герой; сега, вече мъж, го почиташе и му се възхищаваше. Освен това фамилията Муто се бяха заклели във вярност към Отори и той никога нямаше да наруши тази клетва. А и без да се смятаха задълженията му — въпрос на чест и вярност, — трябваше да е глупак като Зенко, за да се лиши от постигнатото — рангът му в Трите провинции бе всичко, което можеше да желае, тъй като му предоставяше власт и положение, а и му осигуряваше възможност да се възползва пълноценно от всичките си таланти.

Такео го бе обучил на много неща, които той самият на свой ред бе усвоил от Кикута. Таку се усмихна на себе си, спомняйки си колко пъти бе ставал жертва на съня на Кикута, преди да се научи да го избягва, че и да го прилага върху други. Помежду им съществуваше силна връзка; двамата си приличаха в много отношения, а и познаваха от личен опит противоречията, които пораждаше смесената кръв.

При все това по-големият брат си беше ценност по традиция и Таку бе възпитан да уважава йерархията на Племето. Можеше да е готов да убие Зенко, както бе казал на Такео, но нямаше да го оскърби, пренебрегвайки правото му на глас, когато трябваше да се реши кой да оглави фамилията Муто. Реши да предложи поста на майка си Шизука, племенницата на Кенджи. Тя можеше да се окаже приемлив компромис.

Съпругът на майка му — доктор Ишида, щеше да отведе по-малкия син на Зенко в Хаги. Той можеше да отнесе писмо или устно съобщение на Шизука. Според Таку Ишида бе достатъчно надежден и заслужаваше доверие. Основната му слабост се изразяваше в известна наивност, сякаш му бе невъзможно да проумее докрай бездната на злото в човешката природа. Може би се бе научил да я пренебрегва у владетеля Фудживара, комуто бе служил дълги години, и по тази причина бе в потрес, когато я бе видял зейнала. Освен смелостта, която му бе необходима, за да извършва научните си експедиции, физически той не се отличаваше с особен кураж и не обичаше да се бие.

Лично Таку би предпочел да остане близо до Зенко и Коно, вероятно дори би пътувал с Коно до Западната провинция, където би му уредил среща със Сугита Хироши, своя най-стар приятел. Беше важно, като се върнеше се в столицата, Коно да опише реалното положение в Трите провинции и да разясни на императора и неговия генерал, че владетелят Отори разполага с безусловна подкрепа в Маруяма и Инуяма, докато Зенко е сам.

Удовлетворен от взетите решения, се отправи към конюшните, за да види как възрастният кон Рюме се възстановява след пътуването. Остана доволен от онова, което завари — каквито и да бяха недостатъците на брат му, едно бе безспорно: Зенко нямаше равен по познания и грижи за конете. Рюме бе изрядно почистен — гривата и опашката му бяха измити и сресани, конят изглеждаше сух, добре нахранен и спокоен. Въпреки възрастта му все още го биваше и конярите му се възхищаваха открито, даже заради него проявяваха по-голямо уважение и към Таку.

Тъкмо потупваше коня и го хранеше с моркови, когато в конюшнята влезе Зенко. Двамата се поздравиха, проявявайки един към друг обичайната сърдечност.

— Значи още притежаваш сина на Раку — Зенко протегна ръка и погали коня по челото. Таку си спомни завистта на Зенко, когато се бяха върнали в Хаги през онази пролет с двата красиви жребеца — единият на Хироши, а другият негов — явен признак за привързаността на Такео към тях двамата, който подчертаваше студенината му към по-големия син на Араи.

— Ще ти го подаря — каза, обзет от внезапен порив. — Знам, че е на години, но все още може да има жребчета — Таку не притежаваше нищо по-ценно, което да предложи на брат си. Надяваше се щедростта на жеста му да смекчи чувствата на Зенко към него.

— Благодаря ти, но не мога да го приема — отвърна баткото. — Той е дар за теб от владетеля Отори, а и бездруго смятам, че вече е твърде стар за разплод. Също както владетелят Отори — добави след миг мълчание, — който е принуден да чака синове от по-млади мъже — думите бяха изречени уж като шега, но в тях прозвуча скрито ожесточение.

„Вярно, брат ми тълкува всичко като оскърбление“, помисли си Таку, а на глас рече:

— Оказал е голяма чест на теб и съпругата ти.

— Дали е чест, или двамата сега са заложници? — попита Зенко с мрачно изражение.

— Това със сигурност зависи от теб.

Домакинът отвърна нещо уклончиво и изостави темата. Двамата се отправиха към къщата и когато седнаха вътре, Таку рече:

— Владетелят Такео желае да проведе ритуала по погребението на Кенджи в Хаги. Майка ни е там и тъй като няма мъртво тяло за опелото…

— Няма тяло? Че къде е умрял Кенджи? И въобще откъде знаем, че е мъртъв? Не изчезва за пръв път, защо сме сигурни, че…

— Мъртъв е — Таку впери поглед в брат си и продължи: — Здравето му се беше влошило… може да е починал от болестта на белите си дробове, но мисията, която бе предприел, бе изключително опасна, а и в случай на успех бе уредил да пристигне незабавно в Инуяма. Казвам ти това строго поверително. Официалната версия ще бъде, че е починал от болестта си.

— Предполагам, че е попаднал в ръцете на Кикута? — рече Зенко след продължително мълчание.

— Какво те кара да смяташ така?

— Може да нося името на баща ни, братко, но това не променя факта, че съм един от Племето точно толкова, колкото и ти. Имам връзки сред Муто… както и сред Кикута. Всички знаят, че синът на Акио е внук на Кенджи. Предполагам, че Кенджи е копнеел да го види… беше стар, а и здравето му се беше влошило. Разправят, че Акио не е простил нито на него, нито на Такео за смъртта на Котаро. Просто си вадя заключения от фактите. Налага ми се, защото Такео не ми се доверява, както се доверява на теб.

Таку за пореден път отбеляза негодуванието, което прозвуча в гласа на брат му, но то не го притесни толкова, колкото репликата му, че има връзки с Кикута. Дали беше истина, или Зенко просто се хвалеше? Изчака, без да казва нищо, за да види какво още щеше да разкрие брат му.

— Разбира се, в селото на Муто е плъзнала мълва за онова момче… — продължи Зенко. — Разправят, че бащата е Такео, а не Акио — той говореше вяло, но Таку долови разпаления интерес зад думите му.

— Единствена Муто Юки е знаела истината — отвърна той. — А тя е починала скоро след раждането на момчето.

— Да, спомням си — каза Зенко. — Е, който и да е бащата, малкият е внук на Кенджи и представлява определен интерес за фамилията Муто. Ако аз стана господарят, ще потърся връзка с Кикута заради него.

— Мисля, че е по-добре да не засягаме въпроса с наследника на Кенджи, преди да го обсъдим с майка — отбеляза вежливо Таку. — Бих се изненадал, ако ми се наложи да ти напомня, че обикновено главата на фамилията притежава изключителни умения.

Зенко пламна от гняв, а очите му засвяткаха.

— Притежавам куп умения на Племето, братче. Може и да не са така впечатляващи, както твоите, но са много резултатни!

Таку направи леко и неискрено движение с глава в израз на покорство и двамата преминаха към по-безопасни теми. След известно време към тях се присъедини владетелят Коно; обядваха заедно и после отидоха с Хана и двете по-малки момчета да видят кирина. След това доктор Ишида бе поканен обратно в резиденцията, за да се запознае по-добре с Чикара, преди да го отведе в Хаги.

Ишида бе твърде нервен при запознанството с Коно и се бе напрегнал още повече, когато благородникът взе да го разпитва за времето, прекарано в имението на Фудживара. Прие поканата с неохота и пристигна със закъснение за вечерята, при това, както осъзна с безпокойство Таку, вече твърде пиян.

Самият Таку също бе напрегнат, обезпокоен от разговора си със Зенко и със съзнанието за всички подмолни игри по време на вечерята. По типичния си начин той с нищо не даде да се разбере какво изпитва, а поведе лек и вежлив разговор с Коно, направи комплимент на Хана за храната и за синовете й и се опита да насочи Ишида към по-безвредни теми, като например обичаите на номадите или жизнения цикъл на китовете. Когато общуваше със снаха си, Таку беше предпазлив и винаги нащрек, тъй като не я харесваше особено, нито й имаше доверие, но не можеше да отрече нейната интелигентност и дух, които предизвикваха искреното му възхищение, а и никой мъж не би могъл да остане безразличен към красотата й. Таку си спомни как те всички бяха омаяни от нея още като момчета — той, Зенко и Хироши. Следваха я навсякъде като кучета с изплезени езици и се надпреварваха за вниманието й.

Всички знаеха, че владетелят Фудживара бе предпочитал мъжете пред жените, но Таку не забеляза нищо, което да му подскажеше, че синът се е метнал на баща си. Всъщност стори му се, че зад вниманието на Коно към Хана съзира естествено привличане. „Невъзможно е да не я пожелаеш“, помисли си той и се запита за миг какво ли би било да се събуди в мрака и да я почувства до себе си. Почти завидя на Зенко.

— Доктор Ишида се е грижел за вашия баща — отбеляза Хана към Коно. — А сега отговаря за здравето на владетеля Отори.

Таку долови в гласа й двуличие и злоба, при което желанието му тутакси отстъпи място на неодобрение. Изпитваше признателност, че бе успял да се излекува от увлечението си и повече не бе станал жертва на друго. Помисли си с благодарност за своята честна съпруга, на която можеше да има пълно доверие и която вече му липсваше. Лятото се очертаваше дълго и отегчително.

— С голям успех — отбеляза Зенко. — Доктор Ишида неведнъж е спасявал от смърт владетеля Такео.

— Баща ми винаги е изпитвал към вас дълбоко уважение — каза Коно на Ишида.

— Ласкаете ме неоснователно. Уменията ми са незначителни.

Таку помисли, че Ишида няма да каже нищо повече по въпроса, но след поредна голяма глътка вино лекарят продължи:

— Разбира се, случаят на владетеля Отори е удивителен от позицията на човек като мен, който се интересува от функционирането на човешкото съзнание — той замълча, отпи жадно, след което се приведе напред и заяви поверително: — Владетелят Отори смята, че никой не може да го убие… и по този начин е постигнал безсмъртие.

— Сериозно ли? — попита Коно глухо. — Това звучи малко преувеличено. За някаква самоизмама ли става въпрос?

— В известен смисъл да. При това много полезна. Имало някакво пророчество… Таку, ти си бил там, когато…

— Не си спомням — побърза да отвърне Таку. — Чикара, как ти се струва да поемеш на морско пътешествие заедно с кирина?

Чикара преглътна от притеснение, че чичо му се обръща направо към него, и преди да успее да отговори, Зенко попита:

— Какво пророчество?

— Че владетелят Отори може да умре единствено от ръката на собствения си син — Ишида отпи отново. — Само че защо заговорих за това? Ааа, да, въздействието на силното убеждение върху тялото. Той вярва, че не може да бъде убит, и тялото му реагира, като се самолекува.

— Удивително! — възкликна лицемерно Коно. — Владетелят Отори наистина е оцелял въпреки многобройните опити за покушение срещу него. Знаете ли за други подобни случаи?

— Ами да — отвърна Ишида, — в пътуванията ми из Тенджику, където има свети люде, които могат да ходят по огън, без да се горят, и да лежат върху ложе от пирони, без да наранят кожата си…

— Ти знаеше ли за това, братко? — попита Зенко тихо, а в това време Коно караше Ишида да разкаже още истории от пътуванията си.

— Най-обикновено суеверие и нищо повече — отвърна Таку непринудено, като вътрешно желаеше всички мъчения на ада да се изсипят върху пияния доктор. — Фамилията Отори са обект на безкрайни клюки и измислици.

— И сестра ми бе одумвана по подобен начин — рече Хана. — Смяташе се, че носи смърт на всеки мъж, който я пожелае, но владетелят Такео преживя тази опасност. Благодаря на Небесата — добави тя, вперила поглед в Таку.

Смехът, който последва, бе малко неловък, тъй като неколцина от присъстващите си спомниха, че владетелят Фудживара се бе оженил за Каеде против волята й и не бе оцелял.

— При все това всички знаят за петте битки — продължи Зенко. — И за земетресението… „Земята поднася онова, което Небето желае“ — той видя насмешливото изражение на Коно и поясни: — Една свята жена изрекла пророчество, което се потвърди от победите на Такео във войната. Земетресението се смята за знак свише, който го утвърждава като избраник на Небесата.

— Да, така ми каза и той — рече Коно с присмех в гласа. — Толкова е удобно за победителя да разполага с подобно полезно пророчество… — отпи и после заяви, вече сериозно: — В столицата едно земетресение обикновено се възприема като наказание за лошо управление, а не като възнаграждение.

Таку не знаеше дали да заговори и да разкрие пред Коно докъде се простираше неговото чувство за дълг и вярност, или да си замълчи и да изглежда, че подкрепя брат си. В колебанията му го спаси Ишида, който заяви развълнувано:

— Земетресението спаси живота ми. И живота на жена ми. Според мен злодеите бяха наказани! — от очите му бликнаха сълзи и той ги избърса с ръкав. — Простете, не исках да осквернявам паметта на бащите ви — после се обърна към Хана: — Ще се оттегля. Много съм уморен. Надявам се да извините възрастния човек.

— Разбира се, татко — отвърна тя вежливо, тъй като той бе втори баща на съпруга й. — Чикара, отведи дядо си в стаята му и кажи на прислужниците да му помогнат.

— Опасявам се, че си е пийнал повече — добави тя пред Коно, след като момчето помогна на лекаря да се изправи и двамата напуснаха помещението.

— Той е много интересен човек. Съжалявам, че трябва да замине за Хаги. Надявах се двамата да можем да поговорим повече. Явно е познавал баща ми по-добре от всеки друг оцелял, струва ми се.

„И е имал късмета да не умре от ръката му“, помисли си Таку.

— Пророчеството е интригуващо, нали? — продължи Коно. — Доколкото знам, владетелят Отори няма синове.

— Има три дъщери — отвърна Таку.

Зенко се засмя — отривист заговорнически изблик:

— Официално да. Само че слуховете, които се носят за Такео, са по-различни… Нека все пак не нарушавам границите на благоприличието.

Коно вдигна вежди, възкликвайки:

— Виж ти!

„Стана тя, каквато стана, помисли си Таку. Кенджи, какво ще правя без теб?“

Четиринайсета глава

Мийоши Кахей придружаваше Такео в пътуването му до Хаги заедно с най-големия си син — Кацунори. Беше родом от този град и се зарадва на възможността да навести роднините си. От своя страна Такео знаеше, че ще се нуждае от съветите на Кахей, как най-добре да противостои на нарастващата заплаха откъм столицата Мияко, откъм императора и неговия генерал, а също и как да организира своята подготовка през зимата.

Сега обаче бе почти невъзможно да се мисли за зимата; намираха се в края на дъждовния период и предстояха летните жеги. А и по-належащите грижи бяха прибирането на реколтата, опасностите от епидемии през горещините, осигуряването на водни запаси в случай на суша в края на лятото… И все пак всички тези проблеми можеше да почакат, защото Такео все пак си позволи да се отклони, за да види Каеде и дъщерите си.

Яздеха по каменния мост в края на един ден, в който слънце и дъжд се редуваха подобно на приказката за сватбата на мечката и лисугера. Такео усещаше как мокрите дрехи за пореден път са полепнали по тялото му; по време на това пътуване толкова често подгизваше от леещия се дъжд, че вече почти не си спомняше какво е да си сух. Дори местата, където отсядаха, бяха усойни, пропити с влага и с мирис на плесен.

Над морската шир небето бе ясна и прозрачна синева, на запад — обагрена в жълто от захождащото слънце. Зад тях планините бяха покрити с гъсти облаци; от време на време прозвучаваше тътен на гръмотевици, който подплашваше конете.

Такео си спомни за Шън — стария му кон, и се запита дали някога щеше да си намери друг като него. Щеше да разговаря с Мори Хироки, както и с Шигеко. Ако се наложеше да воюват, щяха да се нуждаят от още коне… но той не желаеше да прибягва до война.

Кахей и синът му го бяха изпроводили до портите. Щом се озова във външния двор, той слезе от коня, остави го на грижите на слугите и като взе със себе си само Сунаоми, пое през градините. Вестта за пристигането му вече бе стигнала до крепостта. Каеде го чакаше на дългата веранда, която опасваше резиденцията. Шумът на прибоя изпълваше въздуха, а от покривите се обаждаха гълъби. Лицето й сияеше от радост.

— Не съм и мечтала да се върнеш толкова скоро! Горкият, какво време за езда! Сигурно си изтощен. И мокър до кости.

Разнежи се от начина, по който тя така ласкаво го гълчеше. За момент му се прииска да я грабне в обятията си и да се загуби в нея. Ала първо трябваше да съобщи новините.

От вътрешността на къщата дотича Шигеко.

— Тате! — викна тя и коленичи, за да изуе сандалите му. После забеляза момчето, което свенливо стоеше зад гърба му. — Възможно ли е това да е нашият братовчед?

— Да, Сунаоми ще поживее с нас известно време.

— Сунаоми! — възкликна Каеде. — Но защо? Да не се е случило нещо с Хана?

Такео видя, че тя се притесни за сестра си, и се запита доколко можеше да сподели с нея подозренията си.

— Хана е добре — отвърна. — По-късно ще ти обясня причините за гостуването на Сунаоми.

— Разбира се. Хайде да влезем, трябва веднага да се изкъпеш и да се преоблечеш със сухи дрехи!

— Шизука тук ли е? — попита той, докато вървеше след Каеде по верандата към задната част на резиденцията, където около един горещ извор бе построен басейн.

— Да, какво се е случило? — Каеде го погледна в очите и нареди: — Шигеко, повикай Шизука и кажи на прислужниците да донесат чисти дрехи за баща ти.

Момичето се поклони със сериозно изражение и ги остави. Той долови леките й стъпки по дъските, а после я чу да казва на сестрите си:

— Да, татко си дойде, но още няма да ходите при него. Елате с мен. Трябва да намерим Шизука.

Бяха сами. Светлината се отцеждаше от цветята и храстите. Около декоративните езера и поточета проблясваха няколко късни перуники. Небе и море се сливаха в едно в мъглата на вечерта. Постепенно в мрака на залива взеха да просветват огньове и лампи. Без да каже и дума, Каеде му помогна да свали мокрите си дрехи.

— Кенджи е мъртъв — рече той глухо.

Тя загреба вода в едно бамбуково ведро и се захвана да го мие. Той видя как от очите й бликнаха сълзи и се затъркаляха по страните й. Докосването й бе успокоително и в същото време почти непоносимо. Имаше чувството, че цялото тяло го боли. Копнееше за обятията й, изгаряше от желание да потъне в тях, но първо трябваше да говори с Шизука. Каеде промълви:

— Как е станало? Болестта ли го е повалила?

Такео се чу да отговаря:

— По всяка вероятност. Беше поел на път отвъд границите. Няма ясни подробности. Таку дойде да ме уведоми в Хофу — не остана в горещата вода, колкото му се искаше, а излезе и се облече бързо. — Трябва да говоря с Шизука насаме.

— Нима имаш тайни от мен?

— Това са работи на Племето. Кенджи беше глава на фамилията Муто. Шизука ще трябва да избере неговия наследник. Въпросът не подлежи на обсъждане в присъствието на външни лица — Такео видя, че не й стана приятно, защото би желала да остане с него. — Има много други неща, за които трябва да разговаряме — каза, за да я успокои. — По-късно ще бъдем сами. Ще ти обясня за Сунаоми. Освен това ме посети синът на владетеля Фудживара…

Тя го погледна остро, но само промълви:

— Добре, господарю Такео. Ще поръчам да приготвят вечеря — и излезе.

Когато се върна в главното помещение на резиденцията, Шизука вече го чакаше. Той заговори направо, пренебрегвайки обичайните поздрави.

— Сигурно се досещаш защо съм тук. Пристигнах, за да ти съобщя вестта, че Кенджи е мъртъв. Таку дойде в Хофу да ме уведоми. Реших, че трябва да го узнаеш незабавно.

— Подобни вести никога не са добре дошли — отвърна Шизука официално, — но тази не е неочаквана. Благодаря ти, братовчеде, за загрижеността към мен и за почитта към Кенджи.

— Смятам, че знаеш какво беше той за мен. Нямаме мъртво тяло, но въпреки това ще го погребем, както подобава. Тук или в Ямагата, където решиш.

— Мислех, че е починал в Инуяма — изрече тя бавно. — Нали живееше там?

Никой не знаеше за последната мисия на Кенджи освен него и Таку. Сега изпита съжаление, че не бе казал на Шизука по-рано.

— Приближи се — рече той. — Трябва да ти кажа всичко, което знам, защото то засяга Племето.

Преди да успее да се придвижи, в помещението влезе една прислужница и донесе чай. Шизука му наля. Докато Такео пиеше, тя стана, огледа бързо стаята, отвори вратичките на вградените шкафове, след което излезе на верандата и надникна под нея. Върна се при Такео и седна пред него, почти опряла колене в неговите.

— Долавяш ли нечие дишане?

Той се заслуша.

— Не, струва ми се, че сме сами.

— Дъщерите ти са станали изкусни подслушвачки и могат да се крият в най-тесни места.

— Благодаря ти. Наистина не искам момичетата или съпругата ми да чуят какво си говорим. Казах на Каеде, че Кенджи е починал от слабост на белите дробове, че е заминал да дири лечение отвъд източните ни граници. А истината е, че отиде с мисия при Кикута, надяваше се да преговаря с тях. След случилото се в Инуяма решихме, че можем да използваме децата на Госабуро, за да упражним натиск върху тях за сключване на примирие — той въздъхна и продължи: — Кенджи искаше да види детето на Юки, своя внук. Таку знае само, че е умрял в селото на Кикута, където от няколко години се крият Акио и момчето…

— Такео, трябва да разкажеш всичко това на Каеде…

Той не й позволи да продължи.

— Казвам го на теб, защото засяга фамилията Муто, в която понастоящем ти си с най-висок ранг. Няма защо да го знае нито Каеде, нито който и да било извън Племето.

— По-добре е да го чуе от теб, отколкото от другиго — настоя Шизука.

— Твърде дълго съм го пазил в тайна, за да мога да й го кажа сега. Всичко това е минало — момчето е син на Акио; дъщеря ми е моя наследница. Междувременно стои въпросът за фамилията Муто и за Племето. Кенджи и Таку работеха в близко сътрудничество — знанията и уменията на Кенджи бяха ненадминати. Таку е много талантлив, но мисля, ще се съгласиш, че в него има някаква нестабилност. Питам се дали е достатъчно възрастен да оглави Племето. Зенко е твоят по-голям син и пряк наследник на Кенджи и не искам нито да го оскърбявам, нито да го дразня или да му предоставям повод за… — той млъкна.

— За какво? — подкани го да продължи Шизука.

— Виж, мисля, че и сама съзираш приликата между Зенко и баща му. Разтревожен съм от войнолюбивите му намерения. Затова съм уредил синовете му да прекарат известно време при нас. Смятах, че би се зарадвала да видиш внуците си?

— Вече видях Сунаоми — каза Шизука. — Наистина много се радвам. И Чикара ли ще дойде?

— Съпругът ти ще го доведе с кораб заедно с едно невероятно същество, за което говорят, че било кирин — рече Такео.

— Оо, значи Ишида се връща, толкова се радвам! Честно казано, Такео, вече съм на години и единствената ми радост е да съм край теб, Каеде и децата ви, а също и в постелята на моя скъп доктор… Но явно ти имаш други планове за ежедневието ми!

— Както винаги, си много проницателна. Искам да станеш глава на фамилията Муто. Таку ще работи с теб, както работеше с Кенджи, а Зенко, естествено, ще трябва да се съобрази с твоето положение…

— Главата на фамилията е известен като Господаря — припомни му Шизука. — Никога жена не е ставала „господар“. „Господарка“ има съвсем различен смисъл! — добави тя.

— Можеш да се назовеш просто „глава“ или каквото там ти харесва. Това ще постави едно отлично ново начало. Смятам да го въведа и в местните околии — ще започнем със Средната провинция и ще продължим нататък. Вече има много области, в които достойни и вещи жени заместват своите съпрузи. Те ще бъдат признати и ще получат същата власт както мъжете.

— Значи смяташ да заздравиш страната от корените на горе и тези жени да станат реална подкрепа на твоята дъщеря?

— Ако тя бъде единствената жена с власт да управлява, ще трябва да стане като мъж. А има ли и други жени на ръководни постове, може да станем свидетели на това, как промяната обхваща Трите провинции.

— Все същият мечтател! — усмихна се Шизука.

— Значи ще направиш каквото те моля?

— Да, отчасти защото преди време Кенджи ми намекна, че това е и неговото желание, поне докато Таку улегне и Зенко се вразуми. Смятам, че това ще стане, и съм ти признателна, че се отнасяш с такава загриженост към него. Но какъвто и да е резултатът, фамилията Муто ще остане лоялна към теб и семейството ти — тя стори дълбок поклон. — Заклевам се, че ще е така, владетелю Отори, и го заявявам като глава на рода ни.

— Знам какво си сторила за владетеля Шигеру и за клана Отори. Дългът ми към теб е огромен — заяви развълнувано Такео.

— Радвам се, че имаме възможност да говорим насаме — продължи тя, — тъй като трябва да обсъдим въпроса за близначките. Надявах се да попитам Кенджи за нещо, което се случи наскоро, но може би ти ще знаеш как да постъпим — тя му разказа за случая с приспаното навеки коте. — Подозирах, че Мая притежава това умение — рече Шизука, — тъй като още през пролетта беше проявила известни признаци. Един-два пъти дори аз усетих, че ми се замайва главата, когато ме поглеждаше в очите. Но никой от фамилията не знае много за съня на Кикута, макар че с него са свързани доста суеверия…

— Като силно лекарство е — отвърна Такео. — Малко количество е полезно, но в голяма доза може да се окаже смъртоносен. Хората му стават подвластни чрез собствената си слабост и липсата на самоусъвършенстване. Мен ме научиха как да го контролирам, в Мацуе… и там разбрах, че Кикута никога не гледат рожбите си право в очите, тъй като децата нямат защита срещу този поглед. Предполагам, че едно коте е не по-малко беззащитно. Никога не съм го пробвал върху котки, само върху кучета… при това върху пораснали.

— Никога ли не си чувал за преминаване на духа на умрелия в онзи, който го е приспал завинаги?

При този въпрос усети, че вратът му настръхна от безпокойство. Бе заваляло отново и трополенето върху покрива все повече се усилваше.

— Обикновено онова, което убива, не е сънят — поясни той предпазливо. — Той се използва само за обезсилване… смъртта винаги се причинява от нещо друго.

— На това ли те научиха?

— Защо ми задаваш този въпрос?

— Откровено казано, Мая ме тревожи. Тя проявява признаци на обсебеност. Случвало се е на някои членове от фамилията; на млади години са наричали самия Кенджи Лисицата; говорело се, че е обсебен от духа на лисугер… и дори че първата му жена е била лисица… но като се изключи Кенджи, не съм запозната с някакви случаи на скорошно превъплъщение. Сякаш Мая притегли духа на котето в себе си. Всички деца са като животни, но като растат, трябва да стават все по-човечни, а при Мая се случва обратното. Не мога да разговарям с Каеде за това. Шигеко започва да подозира, че нещо не е наред. Радвам се, че си вече тук.

Той кимна, дълбоко обезпокоен от чутото.

— Засега внуците ти не проявяват признаци, че притежават някакви умения на Племето — отбеляза той.

— Така е и това ме успокоява. По-добре да са синове на Зенко и да станат воини. Кенджи все твърдеше, че способностите ще изчезнат до две поколения. Може би в близначките виждаме последни проблясвания на пламъка, преди лампата да угасне.

„Тези последни пламъци могат да хвърлят чудати и нелепи сенки“, помисли си Такео.

Никой не ги обезпокои, докато водеха този разговор. През цялото време Такео полусъзнателно се ослушваше да долови нечий дъх, най-лекото движение или тихата стъпка, която би издала невидим подслушвач — било някоя от дъщерите му, или някой шпионин, но всичко, което чу, бяха падащият дъжд, далечният тътен на гръмотевици и отливът.

Когато свършиха обаче и той тръгна към стаята на Каеде по осветения коридор, внезапно долови пред себе си необичаен шум, наподобяващ ръмжене и зъбене, наполовина човешки и наполовина животински. После детски писък, изпълнен със страх, и топуркане на нозе. Зави зад ъгъла и в този момент в него се блъсна Сунаоми.

— Чичо, съжалявам! — момчето се кискаше от възбуда. — Тигърът ще ме застигне!

Такео видя първо сенките, които падаха върху хартиената преграда. За момент различи ясно една човешка фигура, а зад нея друга, с присвити уши, лапи с оголени нокти и биеща опашка. После тичешком иззад ъгъла изскочиха близначките, които си бяха просто две момичета, макар че се зъбеха и ръмжаха. Щом го видяха, замръзнаха намясто.

— Татко!

— Тя е тигърът! — изпищя Сунаоми.

Мики видя изражението на баща си, дръпна Мая за ръкава и рече:

— Само си играехме.

— Вече сте твърде големи за подобни игри — каза той, скривайки тревогата си. — И това не е начин да поздравите баща си. Очаквах да ви намеря вече пораснали, истински млади жени.

Както винаги, неодобрението му ги обезсърчи напълно.

— Съжаляваме — наведе очи Мики.

— Прости ни, татко! — рече умолително Мая, а в гласа й нямаше и следа от ръмжене на тигър.

— И аз бях виновен — добави Сунаоми. — Не биваше да се подлъгвам по тази игра.

— Виждам, че трябва да си поговоря сериозно с вас двете. Къде е майка ви?

— Чака те в стаята. Каза че може да вечеряме с теб — отвърна Мики хрисимо.

— Е, предполагам, че трябва да поздравим Сунаоми с добре дошъл в нашето семейство. Разбира се, че ще вечеряте заедно с нас. Но повече никакво превръщане в тигри!

Такео възнамеряваше да поговори с близначките още същата вечер, но когато приключиха с яденето, цялото тяло вече го болеше от умора, а и копнееше да остане насаме с Каеде. Докато се хранеха, момичетата се държаха безупречно, бяха мили с по-малкия си братовчед и изрядни в поведението си към родителите си и към по-голямата си сестра. Такео видя, че близначките притежаваха всичките му таланти за превъплъщение, и се запита дали това щеше да е достатъчно, за да им осигури успешен традиционен брак… пък било то и със Сунаоми например. Или нямаше да им е нужно да се омъжват, а да използват талантите си в общността на Племето, може би накрая дори да поемат властта от Шизука…? Без съмнение от всички жени, които познаваше, Шизука бе разполагала с най-голяма свобода да взема самостоятелни решения… и действията й бяха променили хода на историята в границите на Трите провинции. Освен това бе имала мъжете, които си бе избрала, беше се сдобила със синове… а сега като глава на Племето щеше да притежава повече власт от всяка друга жена, с изключение на Каеде.

Той вдигна поглед към съпругата си — на приглушената светлина на лампата едва различи познатата извивка на скулите й, очертанието на главата й. Беше се загърнала в нощната си роба и седеше с кръстосани крака на постелята, а слабите й нозе белееха призрачно на фона на копринените чаршафи. Той лежеше, положил глава в скута й, усещайки топлината на тялото й. Спомни си как бе лежал така като дете с майка си със същото чувство на любов и доверие. Тя галеше леко косите му, разтриваше врата му и разсейваше с пръсти онова, което бе останало от напрежението. Бяха се устремили един към друг веднага щом се озоваха сами, без да говорят, дирейки близостта и себеотдаването, винаги толкова познато, винаги тъй ново и тъй непонятно, което настъпваше редом с любовния акт. И двамата скърбяха за смъртта на Кенджи, но не говориха за това, нито за нейното чувство за изолираност от неговите дела, свързани с Племето, не споделиха и тревогата си за близначките — всички тези грижи сякаш разпалиха безмълвната наситеност на страстта им. И както всеки път, когато тя отмина, като по чудо настъпи някакво изцеление: нейната хладна резервираност се бе изпарила, а неговата тъга изглеждаше по-поносима; двамата можеха да разговарят непринудено, без всякакви пречки помежду си.

Имаше немалко за обсъждане и той започна с подозренията си по отношение на Зенко и с причините, които го бяха накарали да вземе синовете на Араи в семейството си.

— Смяташ ли да ги осиновиш официално?

— Как би се почувствала, ако го сторим?

— Аз вече чувствам Сунаоми като свое дете… но Шигеко си остава твоя наследница, нали?

— Съществуват редица възможности, в това число брак, когато момчето порасне достатъчно. Не искам да прибързвам. Но се опасявам, че в момента императорът и кликата му на Изток насърчават Зенко. За това трябва да благодарим на твоя похитител! — разказа й за срещата си с владетеля Коно.

— Твоята настоятелност за въвеждане на нова правна система вероятно ги ужасява — отбеляза Каеде. — Тъй като до този момент никой не е дръзвал да съди човек като Фудживара или да му търси сметка. Знаех, че може да заповяда да ме убият, обзет от внезапна прищявка. Сега в Трите провинции убийството на жена се разглежда толкова сериозно, колкото и убийството на мъж, и никой не може да избегне наложеното от нас правосъдие заради кръвно родство или ранг. Семействата на васалите ни са го приели, но отвъд границите ни както воините, така и благородниците биха го сметнали за оскърбление.

— Напомняш ми колко голям е залогът. При все това накрая вероятно ще се наложи да се сражаваме на Изток и колкото по-скоро, толкова по-добре — той й разказа за проблемите, свързани с пушките, и за мисията на Фумио. — Естествено, Кахей смята, че трябва незабавно да започнем подготовка за война. Но в Тераяма учителите ни посъветваха да не го правим. Според тях трябвало идната пролет да отида в столицата заедно с Шигеко и тогава всичко щяло да се разреши като с магия — той се бе навъсил. Тя разтри с пръсти челото му и изглади дълбоките бръчки. — Гемба си е подготвил нов номер, но ми се струва, че това няма да е достатъчно, за да омиротворим новия генерал на императора… Сага Хидеки, Ловеца на кучета.

Петнайсета глава

Следващият ден премина в подготовка на погребалната служба в памет на Кенджи и в диктуване на писма. Часове наред Минору бе зает да пише до Зенко и Хана, за да ги уведоми за благополучното пристигане на Сунаоми, до Сугита Хироши, за да го помоли да дойде в Хаги колкото се може по-скоро, до Терада Фумифуса, за да го информира за завръщането на Такео и за местонахождението на сина му Фумио, и накрая до Сонода Мицуру в Инуяма, за да му съобщи, че все още не е взето решение за съдбата на заложниците, която предстои да се обсъди на следващото събрание.

След това Каеде запозна Такео с всички текущи проблеми на града и областта, а Минору акуратно записа взетите от двамата решения. В края на този дълъг, горещ и изнурителен ден Такео отиде да се изкъпе и нареди да пратят при него близначките.

Двете момичета се вмъкнаха голи във вдигащата пара вода — току-що у тях бяха почнали да се проявяват първи белези на женственост, телата им вече не изглеждаха съвсем детски, а косите им бяха дълги и гъсти. Бяха по-хрисими от обикновено, явно все още несигурни дали им е простил буйното държане от предишния ден.

— Изглеждате ми уморени — каза той. — Предполагам, че цял ден сте се трудили усилено.

— Днес Шизука беше много строга — въздъхна Мики. — Казва, че се нуждаем от повече дисциплина.

— А и Шигеко ни накара да пишем толкова много — оплака се Мая. — Ако нямах пръсти като теб, татко, Минору щеше ли да ми пише домашните?

— Когато се учех да пиша, бях много по-голям от вас. Затова ми беше многократно по-трудно. Колкото по-малки сте, толкова по-лесно ви е да се научите. Бъдете благодарни, че имате толкова добри учители! — гласът му бе строг и Мики, която се канеше да го помоли да им разкаже как е получил многобройните белези по тялото си, размисли и си замълча. Такео заговори по-благо: — От вас се изисква много. Трябва да усвоите пътя на воина, както и всички тайни на Племето. Зная, че не е лесно. Освен това имате куп таланти и трябва много да внимавате как ги използвате.

— Уф, заради котето ли, тате? — попита Мики.

— Разкажете ми за него — те си размениха погледи, но не казаха нищо. Такео ги подкани: — Вие сте ми дъщери, произлизате от мен, белязани сте като мен, като Кикута. Няма нещо, което да не можете да ми кажете. Мая, какво се случи с котето?

— Не исках да му причиня зло — започна Мая.

— Не бива да ме лъжеш — напомни й той.

Тя продължи:

— Исках да видя какво ще стане. Предположих, че може да го заболи, но ми беше все едно — говореше със сериозен тон и гледаше баща си право в очите. Някой ден сигурно щеше да го предизвика открито, но сега погледът й все още беше детски. — Бях се ядосала на Мори Хироки…

— Той ни гледаше така, сякаш сме демони — обясни Мики. — Всички ни гледат така.

— Харесва Шигеко, личи си, а нас не ни понася — добави Мая.

— Всички ни мразят, защото сме две! — нещо се отприщи в Мики и тя се разрида.

Близначките рядко плачеха. Това беше още една черта, която ги правеше неестествени. Мая също захлипа:

— А мама ни мрази, защото е искала едно момче, а се е сдобила с две момичета!

— Чийо ни го каза — добави Мики, преглъщайки.

Той усети, че сърцето му се свива от жалост. Не беше трудно да обича най-голямата си дъщеря; любовта му към другите две се обуславяше и от факта, че не беше никак лесно да бъдат обичани, а и му беше мъчно за тях.

— Вие сте ми много скъпи. Винаги съм се радвал, че сте две и че сте момичета. Предпочитам да имам две момичета пред всичките синове на света.

— Когато си тук, е добре. Чувстваме се в безопасност и не изпитваме желание да вършим лоши неща. Само че теб толкова често те няма.

— Ако можех, бих ви вземал със себе си… само че това невинаги е възможно. Трябва да се научите да бъдете добри и когато ме няма.

— Хората не бива да ни гледат така! — възкликна Мая.

— Мая, оттук нататък вие трябва да внимавате как гледате. Знаете историята… често съм ви я разказвал… за сблъсъка ми с великана Джин-Емон? — попита Такео.

— Да — отвърнаха възторжено двете в един глас.

— Взрях се в очите му и той заспа. Това е сънят на Кикута, който се използва за обезсилване на врага. Ето какво си направила с котето, Мая. Но Джин-Емон беше огромен, висок колкото портите на крепостта и по-тежък от вол. А котето е било малко и беззащитно и сънят го е убил.

— То не е съвсем мъртво — каза Мая, приближи се до него и се хвана за лявата ръка, — защото влезе в мен — Такео направи усилие да не проявява никакви признаци на слисване или тревога, тъй като не искаше да й попречи да говори. — Дойде да живее с мен — поясни близначката. — Няма нищо против. Защото преди не можеше да говори, а сега вече може. Аз също не възразявам. Котето ми харесва.

— Но Джин-Емон не е влязъл в теб, нали татко? — попита Мики. За тях това не бе нито по-странно, нито по-вредно, отколкото да станеш невидим или да използваш свой втори образ.

— Не, защото накрая прерязах гърлото му с Джато. Той умря от това, не от съня.

— Ядосан ли си заради котето? — попита Мая.

Той осъзнаваше, че момичетата му имат доверие, което бе длъжен да опази, че са като плахи диви животни, които в следващия миг може да побегнат. Спомни си месеците на окаяност, които бе изтърпял при Кикута, жестокостта на обучението.

— Не, не съм ядосан — отвърна спокойно.

— Шизука се вбеси — изрече глухо Мики.

— Но трябва да знам всичко, за да мога да ви закрилям и да не допускам да наранявате други хора. Аз съм ваш баща и по-старши от вас във фамилията Кикута. Дължите ми подчинение и по двете линии.

— Ето какво се случи — подхвана Мая. — Ядосах се на Мори Хироки. Видях колко привързан бе към котето. Исках да му отмъстя за това, че ни гледа така погнусено. А котето си беше сладичко. Исках да си поиграя с него. И като го погледнах в очите, после вече не можех да се спра — тя млъкна безпомощно.

— Продължавай — подкани я той.

— Притеглих го към себе си. През очите… От неговите — в моите. И то подскочи и влезе в мен. През цялото време стенеше и мяучеше. Но не можех да престана. И после котето беше мъртво. Но въпреки това живо.

— И?

— И Мори Хироки се натъжи, което ме зарадва — Мая въздъхна дълбоко, все едно бе приключила да си разказва урока. — Това е всичко, кълна се.

Той я докосна по бузата.

— Ти беше откровена с мен. Но сама разбираш колко объркани са били чувствата ти. Съзнанието ти не е било чисто, както трябва да бъде, когато използваш което и да е от уменията на Племето. Щом погледнеш в очите на другите, ще виждаш там техните слабости и липсата на яснота. Това е, което ги прави уязвими за твоя поглед.

— Какво ще стане с мен? — попита Мая.

— Не знам. Трябва да те наблюдаваме и да разберем. Ти постъпи лошо; направи грешка. Ще трябва да живееш с последствията. Но искам да ми обещаеш никога да не използваш съня на Кикута върху когото и да било, преди да съм ти дал разрешение.

— Кенджи щеше да знае — рече Мики и се разплака отново. — Той ни разказваше за духовете на животните и как хората от Племето ги използвали.

— Ще ми се да не беше мъртъв — добави Мая, хлипайки.

Такео усети как в собствените му очи нахлуват сълзи за учителя, когото бе загубил завинаги, и за близначките, които не бе успял да предпази от обсебване. И двете момичета се бяха притиснали до него; усещаше допира на ръцете и краката им в горещата вода, тъй подобни на неговите по вид и цвят на кожата.

— Не е необходимо да се омъжваме за Сунаоми, нали? — попита Мая, вече поуспокоена.

— Защо? Кой казва, че трябва?

— Сунаоми ни заяви, че щели да го сгодят за една от нас!

— Само ако никак не слуша — отвърна Такео. — За назидание!

— Аз не искам да се сгодявам за никого — рече Мики.

— Някой ден може и да си промениш мнението — подразни я Такео.

— Аз пък искам да се оженя за Мики — каза Мая и се засмя.

— Да, ще се оженим една за друга — потвърди сестра й.

— Тогава няма да имате деца. Трябва ви мъж, който да ги създаде.

— Аз не искам деца — каза Мики.

— И аз. Мразя децата — добави Мая. — Особено Сунаоми! Няма да осиновиш Сунаоми, нали, татко?

— Не ми трябват никакви синове — отвърна Такео.

Погребението на Кенджи се състоя на следния ден; за него бе вдигнат надгробен камък в светилището на Хачиман[14], в непосредствена близост до Токоджи, и то скоро се превърна в място за поклонение както за фамилията Муто, така и за други членове на Племето. Кенджи бе преминал в отвъдното също като Шигеру, като Джо-Ан. И тримата още приживе се бяха проявили като нещо повече от човешки същества. Сега те вдъхновяваха и закриляха онези, които все още населяваха света на живите.

Шестнайсета глава

Проливните дъждове отминаха, настъпи периодът на големите летни жеги. Всеки ден Шигеко ставаше преди изгрев-слънце и отиваше при светилището на речния бряг, за да прекара около час с черния жребец. Двете стари кобили го хапеха и подритваха леко за назидание, обучавайки го на обноски. Той се бе поуспокоил в тяхно присъствие и постепенно сякаш прие Шигеко; щом я видеше, вече започваше да цвили радостно в израз на привързаност.

— Никога не се е държал така с друг човек — отбеляза Мори Хироки, като наблюдаваше как жребецът отърква глава в рамото на Шигеко.

— Бих искала да го подаря на баща ми. Не е имал такъв кон, откакто Шън се спомина.

— Вече е готов за обяздване — заяви Хироки. — Но по-добре не се пробвай лично или поне недей да го правиш сама. Аз вече съм твърде стар и бавен, а баща ти е прекалено зает…

— Само че трябва — възрази Шигеко. — Той вече започна да ми се доверява — после в съзнанието й проблесна внезапна мисъл: „Хироши пристига в Хаги. Можем да го обяздим заедно. И ще го подаря на татко, за да е с него, когато тръгнем за Мияко.“

Тя кръсти коня Тенба[15], тъй като животното имаше нещо божествено в себе си и когато препускаше в галоп из ливадата, сякаш летеше.

Дните на жега отминаха. Децата плуваха в морето, после залягаха над уроците и усилено тренираха, щастливи, защото баща им си беше у дома и макар че управленските дела ангажираха голяма част от деня му, винаги прекарваше известно време с тях в топлите вечери, когато небето ставаше черно и бездънно, звездите — огромни и сияйни, а лекият полъх откъм морето разхлаждаше резиденцията.

За Шигеко следващото голямо събитие на лятото бе пристигането на Сугита Хироши от Маруяма. Той бе живял при Отори до навършването на двайсетата си година, след което се бе преместил в Маруяма, където управляваше имението на Каеде, което един ден щеше да стане нейна собственост. За трите момичета това бе като завръщането на обичния по-голям брат. Всеки път, когато получаваше писмо, Шигеко очакваше да прочете, че Хироши се е оженил, тъй като бе на двайсет и шест години и все още нямаше съпруга. Беше необяснимо, но за нейно, макар и отчасти скрито облекчение, когато пристигна в Хаги, той беше сам и никой не спомена за годеница или дори за девойка, която той да харесва. В очакване на удобен момент да разпита Шизука насаме тя се опита да подхване темата уж между другото:

— Шизука, на колко години бяха твоите синове, когато се ожениха?

— Зенко беше на осемнайсет, а Таку на седемнайсет. Както виждаш, не съвсем млади.

— А Таку и Сугита Хироши са връстници, нали?

— Да, родени са в една и съща година… тогава се роди и леля ти Хана — Шизука се засмя. — И трите момчета се надяваха да се оженят за нея, струва ми се. Особено Хироши… той открай време мечтаеше да стане неин съпруг; момчето боготвореше майка ти и мислеше, че Хана много прилича на нея. Таку бързо преодоля разочарованието си, но според мълвата Хироши и до днес не е успял да превъзмогне любовта си и затова не се е оженил.

— Колко странно — отбеляза Шигеко, от една страна, с желание да продължи разговора, но, от друга — с наранени чувства. Хироши влюбен в леля Хана? И то така, че да не иска да се ожени за друга?

— Ако се беше появила възможност за подходящ съюз, баща ти със сигурност щеше да уреди въпросния брак — продължи Шизука. — Но положението на Хироши е единствено по рода си. Той стои твърде високо по ранг и в същото време не е достатъчно издигнат. Близостта му с вашето семейство го прави почти син на къщата, но в същото време не притежава собствени наследствени земи. Тази година ще предаде Маруяма на теб.

— Надявам се, че ще продължи да ми служи там — каза Шигеко. — Но доколкото виждам, ще трябва да му намеря съпруга! Той има ли си любовница или наложница?

— Предполагам — отвърна Шизука. — Повечето мъже си имат.

— Не и татко! — отсече Шигеко.

— Не, разбира се, нито владетелят Шигеру — рече Шизука и върху лицето й се изписа някак далечно и замислено изражение.

— Питам се защо и двамата са тъй различни от останалите мъже?

— Може би никоя друга жена не им харесва. Предполагам освен това, че не искат заради тях любимата им да изпита болката на ревността.

— Ревността е ужасно чувство — отбеляза Шигеко.

— Но за щастие ти си твърде млада, за да изпитваш подобни терзания. А и що се отнася до твоя съпруг, баща ти ще избира мъдро. Макар че според мен ще бъде толкова взискателен, че се чудя дали изобщо ще успее да намери някой достоен.

— Предпочитам изобщо да не се омъжвам — заяви Шигеко, като в същото време знаеше, че това не е истина. Откакто бе станала жена, често я измъчваха сънища, пълни с копнеж за мъжки ласки. — Жалко, че на момичетата не им е позволено да си имат любовници, както момчетата.

— Те трябва да са малко по-благоразумни в това отношение — отвърна Шизука през смях. — Има ли вече някой, когото желаеш, Шигеко? Да не си по-голяма, отколкото си мисля?

— Разбира се, че не. Просто искам да знам какво е… Нещата, които мъжете и жените правят заедно, бракът, любовта…

Същата вечер, докато Хироши се хранеше, тя го огледа внимателно. Нямаше вид на човек, обезумял от любов. Не беше особено висок, горе-долу на ръста на баща й, но с по-силно телосложение и по-пълно лице. Очите му бяха удължени, живи и изразителни, косите му бяха гъсти и съвсем черни. Изглеждаше във великолепно настроение, преливаше от оптимизъм за предстоящата жътва и изгаряше от нетърпение да сподели резултатите от своите нови техники в дресирането на коне; дразнеше близначките и ласкаеше Каеде, шегуваше се с Такео и разказваше спомени за миналите дни, за отстъплението по време на тайфуна и за битката за Хаги. Веднъж-дваж в хода на вечерта й се стори, че усеща погледа му върху себе си, но когато се опитваше да му отвърне, той винаги гледаше някъде другаде; заговори я пряко само един път, обръщайки се към нея подчертано официално. Тогава лицето му губеше от живостта си и придобиваше спокойно и някак далечно изражение. Напомняше й за начина, по който изглеждаха учителите й в храма по време на медитация. Спомни си, че също като нея Хироши бе обучаван в Пътя на хоо. Това й вдъхна известно успокоение — щяха да си останат другари за цял живот, макар че не можеха да бъдат нищо повече; той винаги щеше да я разбира и да я подкрепя.

Точно преди да се оттеглят, той я попита за младия жребец, тъй като тя вече му бе писала за него.

— Ела утре при светилището и ще го видиш — отвърна тя.

Той се поколеба за миг, преди да каже:

— С най-голямо удоволствие. Позволи ми да те съпровождам — но тонът му бе хладен, а думите — сдържани и официални.

А на заранта вървяха рамо до рамо по каменния мост както толкова често преди, докато тя бе съвсем невръстна, а той — все още юноша. Въздухът бе неподвижен, а слънцето, ясно и златисто, се издигаше над Източните планини и превръщаше гладката повърхност на реката в блестящо огледало, чийто отразен свят изглеждаше по-реален от онзи, в който се движеха.

Обикновено я съпровождаха двама от стражите на крепостта, които вървяха почтително на няколко крачки пред и зад нея, но днес Хироши ги бе освободил. Беше облечен за езда, в панталони и гамаши, а на пояса си носеше меч. Тя беше в подобни одежди, със събрани на врата коси и както обикновено в Хаги, бе въоръжена единствено със скритата къса пръчка. Разправяше му за коня и сдържаността на Хироши постепенно се разсея, докато накрая вече дори спореше с нея, както би сторил преди години. По особен начин това я разочарова не по-малко от неговата официалност.

„Сега ме възприема като своя по-малка сестра, все едно съм една от близначките.“

Утринното слънце озаряваше старото светилище. Хироки вече бе на крак и Хироши го поздрави с искрена радост заради милите спомени отпреди пет-шест години. Тенба чу гласа на Шигеко и изцвили откъм ливадата. Щом се отправиха нататък, той препусна към нея, но щом видя Хироши, присви уши и завъртя очи.

— Необуздан и толкова красив! — възкликна Хироши. — Ако бъде опитомен, от него ще излезе великолепен боен кон.

— Решила съм да го подаря на татко — каза Шигеко. — Но не искам да ходи с него на война! Нали сега сме в мир?

— На хоризонта се скупчват буреносни облаци — рече Хироши. — Затова ме повикаха тук.

— Надявах се, че си дошъл да видиш коня ми! — събра тя смелост да го подразни.

— Не само коня ти — отвърна той тихо.

За нейна изненада, когато го погледна, вратът му бе пламнал. След миг на неловкост тя каза:

— Надявам се, че ще имаш време да ми помогнеш в обяздването му. Животното ми има доверие, не бива да го губи, затова трябва да присъствам постоянно…

— Ще се довери и на мен — рече Хироши. — Ще идвам тук всеки път, когато баща ти няма нужда от мен. Ще работим заедно по обяздването точно както са ни учили.

Пътят на хоо бе пътят на единството — на мъжката и женската съставна част на света, на нежната сила, на яростното състрадание, на мрака и светлината, на тайното и откритото. Само нежност не би могла да опитоми кон като този. Нито само ярост.

Започнаха още същата сутрин, преди разгара на жегата, помагайки на коня да привикне към допира на Хироши по главата, около ушите, по хълбоците и под корема. После омотаха с меки ленти гърба и врата му и накрая завързаха хлабаво едната около муцуната и главата му — неговата първа юзда. Той плувна в пот и целият настръхна, но въпреки това понесе действията им.

Мори Хироки ги наблюдаваше с одобрение и по-късно, когато възнаградиха жребеца с моркови, а Шигеко и Хироши — със студен ечемичен чай, каза:

— В други части на Трите провинции конете се обяздват бързо и с насилие, често дори с жестокост. Животните се бият, докато ги приучат на подчинение. Но баща ми винаги е вярвал в нежния подход.

— Затова конете на Отори са тъй прочути — рече Хироши. — Те са много по-послушни от другите коне, по-надеждни в битка и много по-издръжливи, тъй като не пилеят енергия да се съпротивяват на ездача и да се опитват да го хвърлят! Винаги съм прилагал методите, които съм научил от теб.

Лицето на Шигеко сияеше.

— Ще успеем да го обяздим, нали?

— Без никакво съмнение — каза Хироши, неволно отвръщайки на усмивката й.

Седемнайсета глава

Такео знаеше, че дъщеря му работи заедно със Сугита Хироши по обяздването на черния жребец, макар и да не подозираше, че конят е за него, както знаеше почти всичко не само в Хаги, а и по цялата територия на Трите провинции. Между градовете, тичайки или яздейки на смени, сновяха вестоносци, а с обучени гълъби се изпращаха неотложни вести от кораби в морето. Той смяташе, че Хироши е като по-голям брат на дъщеря му; понякога се тревожеше за бъдещето му и за това, че все още не е семеен, и мислено търсеше подходяща и полезна годеница за младия мъж, който му служеше толкова предано още от детските си години. Бе чул хорските приказки за увлечението на Хироши по Хана, но не ги прие за истина, познавайки силния характер и интелигентността на Хироши. От друга страна, младият мъж старателно отбягваше всякакви възможности за брак и, изглежда, живееше по-праведно от монах. Такео реши да възобнови усилията си и да му потърси подходяща съпруга сред семействата на воини в Хаги.

Един горещ следобед в седмия месец, малко преди празника на Небесната тъкачка[16], Такео, Каеде, най-голямата им дъщеря Шигеко и Хироши се отправиха към жилището на Терада Фумифуса от другата страна на залива. Бащата на Фумио, бившият главатар на пиратите, понастоящем надзираваше флотилията от търговски и бойни кораби, които обезпечаваха на Трите провинции развита търговия и защита от нападение по море. Терада бе прехвърлил петдесетте, но не проявяваше обичайните за напредналата възраст слабости. Такео ценеше проницателната му и трезва мисъл, както и уникалното съчетание от смелост и обширни познания, благодарение на които Терада бе проправил път на много нови занаяти и науки в различните градове на Трите провинции. Самият той не се вълнуваше особено от пищните съкровища, които бе придобил през годините на пиратството. След битката за Хаги и земетресението бе построил отново своята стара къщурка, и то главно по настояване на сина си Фумио и на снаха си Ерико — племенница от фамилията Ендо. Ерико обичаше рисуването, градините и красивите предмети; пишеше поезия с изящна калиграфия и бе създала жилище за чудо и приказ от другата страна на залива, срещу крепостта, близо до кратера на вулкана, където необичайният климат й даваше възможност да отглежда екзотични растения, които Фумио й донасяше от плаванията си, а също и чуждоземни билки, които Ишида обичаше да изпробва. Артистичната й природа и чувствителност я бяха направили любима приятелка на Такео и Каеде, а най-голямата й дъщеря бе особено близка с Шигеко, тъй като двете момичета бяха родени в една и съща година.

Над потоците в градината бяха изградени малки беседки и въздухът бе изпълнен с хладния ромон на течащата вода. Декоративните езера бяха осеяни с множество бледоморави и кремави лотоси — пренесени от Южните острови, — сгушени под сенките на странни дървета с форма на ветрила. Наоколо се носеше благоуханието на анасон и джинджифил. Всички гости носеха леки летни роби в ярки цветове, съперничещи на пеперудите, които кръжаха над цветята. Откъм гората окъсняла кукувица подхващаше своята отривиста песен, а цикадите жужаха непрестанно.

Ерико ги бе запознала с древна игра, в която гостите съчиняваха стихове, четяха ги и после ги пускаха да плават върху малки подноси към групата от следващата беседка. Каеде се бе усъвършенствала в писането на такава поезия благодарение на дълбоките си познания в областта на класическите цитати и пъргавата си мисъл, но Ерико почти не й отстъпваше. В приятелско съперничество двете се впускаха в пламенна надпревара за превъзходство.

По бавно течащата вода бяха пускани да плават и чаши с вино и от време на време някой от гостите се пресягаше, вземаше една от тях и я поднасяше на друг. Ритъмът на думите и звукът на смеха се сливаха с бълбукането на водата, с жуженето на насекомите и с песента на птиците, за да създадат за Такео онези редки мигове на съвършена наслада, която разсейваше тревогите му и облекчаваше мъката му.

Той наблюдаваше Хироши, който седеше с Шигеко и Каори — дъщерята на Ерико — в съседната беседка. Каори бе почти на възраст за задомяване — може би от двамата щеше да се получи добър брачен съюз; щеше да го обсъди с Каеде по-късно. Каори приличаше на баща си, беше закръглена, преливаща от добро здраве и ведро настроение. Сега се смееше заедно с Шигеко на усилията на Хироши да ги забавлява.

Но на фона на смеха и на всички останали звуци в този изпълнен с покой следобед Такео долови нещо друго, може би пърхане на птичи крила. Вдигна поглед към небето и далеч на югоизток видя малко ято. Когато птиците приближиха, стана ясно, че са бели пощенски гълъби, които се връщаха в къщата на Терада, откъдето бяха излетели. Всъщност тук постоянно долитаха гълъби, изпращани от различните кораби на Терада, ала това ято идваше от югоизток, където се намираше свободният град Акаши, и това изпълни Такео с безпокойство…

Гълъбите запърхаха над главите им и се устремиха към гълъбарника. Всички вдигнаха очи към тях и ги загледаха. После забавата продължи, привидно в същото ведро настроение, но Такео изведнъж усети жегата на следобеда, потта под мишниците си и стърженето на цикадите.

Откъм къщата дойде слуга, коленичи зад владетеля Терада и му прошепна нещо. Терада погледна към Такео и му кимна едва забележимо. Двамата станаха едновременно, извиниха се на присъстващите и се отдалечиха. Щом се озоваха на верандата, Терада каза:

— Съобщение от сина ми — пое от слугата късчетата сгъната хартия, направена от коприна и по-лека от перце, и двамата свързаха думите.

„Провал. Оръжията вече в ръцете на Сага. Връщам се незабавно.“

Такео отправи поглед към Каеде, която четеше и безгрижно се смееше, и рече:

— Трябва да се подготвим за военен съвет. Ще се съберем утре и ще решим какво да правим.

Военният съвет се състоеше от Терада Фумифуса, Мийоши Кахей, Сугита Хироши, Муто Шизука, Такео, Каеде и Шигеко. Такео им разказа за срещата си с Коно, за исканията на императора, за новия генерал и за изнесените незаконно оръжия. Естествено, Мийоши Кахей се обяви за незабавни действия — спешна лятна офанзива, най-добре смърт за Зенко и за владетеля Коно, после съсредоточаване на войски по източната граница, които напролет ще имат готовност да поемат към столицата, да разбият Ловеца на кучета и да убедят императора да преосмисли заплахите и оскърбленията към клана Отори.

— А твоите кораби могат да блокират Акаши — обърна се той към Терада. — Ще наложим контрол над пристанището, за да предотвратим следващи подмолни действия от страна на Араи — в този миг си даде сметка за присъствието на Шизука и за факта, че Зенко бе неин син, при което със закъснение я помоли да го извини за резкостта. — При все това не мога да оттегля съвета си — заяви той на Такео. — Докато Зенко подкопава властта ти на Запад, не можеш да се надяваш, че ще се справиш със заплахата от Изток.

— Синът на Зенко в момента е при нас — каза Каеде. — Смятаме, че това ще помогне да му въздействаме и да го подчиним на намеренията си.

— Все пак момчето едва ли е заложник — отвърна Кахей. — Същността на това да държиш заложници е да бъдеш готов да отнемеш живота им. Не искам да те засягам, Такео, но не смятам, че си способен да дадеш заповед за убийството на детето. Естествено, родителите му знаят, че с теб той е в безопасност като в майчини обятия!

— Зенко отново се закле, че ми е предан — рече Такео. — Не мога да го нападна без някаква провокация или предупреждение. Предпочитам да му предоставя доверието си с надеждата, че го заслужава. Трябва да положим всички усилия да запазим мира и да го отстояваме чрез преговори. Няма да хвърля във война Трите провинции.

Кахей стисна устни и поклати глава с мрачно изражение.

— Твоят брат Гемба и останалите в Тераяма ме посъветваха да спечеля благоволението на императора, да посетя столицата му идната година и да защитя пред него правото си на власт.

— Само че дотогава Сага ще е въоръжил с пушки десет армии. Нека поне да превземем Акаши и да не му позволим да се снабди със селитра. В противен случай вървиш право към собствената си гибел!

— Подкрепям идеята за решителни действия — рече Терада. — Съгласен съм с Мийоши. Тези търговци в Акаши съвсем са се разпасали! Свободен град, няма що! Те са позор. Ще ми е драго да им дадем един хубав урок — изглежда, Терада тъгуваше по дните, когато корабите му в буквалния смисъл контролираха цялата търговия по северното и западното крайбрежие.

— Подобно действие ще разгневи и ще настрои против нас собствените ни търговци — отбеляза Шизука. — А ние разчитаме на тях за осигуряване на провизии, както и на селитра и желязна руда. Би било много трудно да водим борба без подкрепата им.

— Навсякъде класата на търговците започва да става опасно силна — възнегодува Терада. Това бе негова стара болка; подобно недоволство изразяваше и Мийоши Кахей, както и мнозина други воини, които се отнасяха с неприязън към растящата състоятелност и благоденствие, които търговията носеше на гражданите. Не си даваха сметка, че това благополучие е сред най-твърдите устои на мира.

— Ако не удариш сега, после ще бъде късно — заяви Кахей. — Това е моят съвет.

— Хироши? — обърна се Такео към младия мъж, който до момента слушаше мълчаливо.

— Разбирам гледната точка на владетеля Мийоши — рече той — и в много отношения тя има своите разумни основания. Според изкуството на войната стратегията му има ред достойнства. Но съм възпитан да се подчинявам на Пътя на хоо. Пратете вести до императора, огласявайки своето планирано посещение, и го уведомете за решението си. Това ще отмени евентуално замислено нападение от негова страна. Бих препоръчал също като Кахей да подсилим армията си на Изток и да се подготвим за нападение, без обаче да го предизвикваме. Трябва да сформираме отряди от пешаци, които умеят да си служат с пушки, и да ги подготвим да противодействат на войници със сходно въоръжение, тъй като без съмнение до идната година Сага ще разполага със значителен огнестрелен арсенал. А колкото до Зенко, вярвам, че семейната обвързаност ще се окаже по-силна от всякакво лошо чувство, което може да изпитва към вас, или от амбицията му да ви измести от властта. Отново бих ви посъветвал да не допускате прибързани действия.

„Хироши винаги е бил умен стратег — помисли си Такео, — още от дете!“ После се обърна към дъщеря си.

— Шигеко?

— Съгласна съм с всичко, което каза владетелят Хироши — отвърна тя. — Ако дойда с теб в Мияко, Пътят на хоо ще надделее дори и над императора!

Осемнайсета глава

Когато пребиваваше в Хаги, Шизука прекарваше почти цялото си време с Каеде и момичетата. Такео не намираше за необходимо да урежда официални срещи, нито възнамеряваше да обявява на света назначението й за глава на Племето. Уменията и талантите на принадлежащите към тази общност сега можеше да се поставят под контрола на държавата в негово лице, но те все още се пазеха в тайна. Той установи, че въпросното разделение устройва военните му съветници, които както винаги с радост се възползваха от услугите, предоставяни от Племето, макар че предпочитаха да нямат нищо общо с магьосничеството. Таку, със смесена кръв като самия Такео, прекрасно разбираше всичко това.

Оказа се съвсем лесно да води неофициални разговори с Шизука в градината, на верандата или на вълнолома. Няколко дни след свикването на военния съвет, в утрото на празника на Небесната тъкачка, двамата се срещнаха уж случайно, докато той се придвижваше от резиденцията към самата крепост. Както обикновено, Минору следваше Такео с пособията за писане, но отстъпи тактично, за да ги остави да разговарят насаме.

— Късно снощи получих съобщение от Таку — рече тя тихо. — Ишида и Чикара са напуснали Хофу при последното пълнолуние. Времето се е оправило, тъй че оттук нататък можем да ги очакваме всеки ден.

— Това е добра новина — отвърна той. — Сигурно изгаряш от нетърпение да посрещнеш съпруга си — после продължи, тъй като нямаше причина тази вест да е тайна: — Какво друго?

— Очевидно Зенко е дал разрешение с тях да пътуват и чужденци. На борда били двама, както и преводачката им… някаква жена.

Такео се навъси.

— Каква е целта на посещението им?

— Таку не споменава. Но смята, че трябва да бъдеш предупреден.

— Досадна история — рече Такео. — Ще трябва да ги посрещнем с цялата церемониалност и великолепие и да се правим, че сме особено впечатлени от жалките им подаръци и недодяланите им речи. Не желая да смятат, че разполагат със свободата да ходят, където си пожелаят. Предпочитам да ги държа ограничени на едно място — Хофу си беше много добре. Намери им някоя неудобна квартира и се разпореди да ги наблюдават непрестанно. Имаме ли човек, който говори езика им?

Шизука поклати глава.

— В такъв случай някой трябва да го усвои колкото се може по-скоро. Преводачката им трябва да обучи някой наш човек — мислеше бързо. Не желаеше да вижда Мадарен отново; чувстваше се неловко, че се появява повторно в живота му толкова скоро. Страхуваше се от усложненията, които присъствието й неминуемо щеше да предизвика, но при положение че му се налагаше да използва преводач, защо да не е тя — човек, с когото все пак бе свързан по някакъв начин и над когото може би дори имаше някакво въздействие.

Помисли си за Каеде, която усвояваше тъй бързо всякакви наречия и без затруднение можеше да чете класически трудове по история, литература и свещените писания. Щеше да я помоли да научи чуждия език от Мадарен и да й разкрие, че преводачката му е сестра… при мисълта, че тайните, които не бе споделил с нея, щяха да намалеят с една, се почувства особено щастлив.

— Намери им някое умно момиче за прислужница — нареди на Шизука. — Нека положи всички усилия, за да почне да разбира какво й казват. Освен това ще организираме обучение и за нас.

— Нима възнамеряваш да учиш, братовчеде?

— Съмнявам се, че съм съхранил тази своя способност. Но съм сигурен, че Каеде ще се справи. Както и ти.

— Опасявам се, че съм твърде стара — отвърна Шизука през смях. — Виж, Ишида проявява определен интерес и от доста време съставя списък на научни и медицински термини.

— Добре. Нека да продължи тази своя работа заедно с чуждоземците. Колкото повече научим от тях, толкова по-добре. А ти виж дали можеш да разбереш от съпруга си повече подробности за истинската им цел и за това, доколко са се сближили със Зенко — замисли се за момент и после добави: — Таку добре ли е?

— Така изглежда. Малко е потиснат заради принудителното пребиваване на Запад, струва ми се. Кани се да извърши оглед на именията заедно с владетеля Коно, след което заедно да заминат за Маруяма.

— Така ли? При това положение по-добре би било Хироши да е там, за да ги посрещне. Може да се върне със същия кораб и да уведоми Таку за решенията ни.

Два дни по-късно корабът бе забелязан навътре в морето. Шигеко чу камбаната на хълма над крепостта, докато двамата с Хироши обяздваха жребеца. Тенба се подчини и й позволи да го води с меките юзди, но все още не го бяха пробвали със седло или с някаква тежест на гърба, различна от подплатена лента, която все още го караше да се дърпа и да рита.

— Пристига някакъв кораб — обяви тя, като напразно се опитваше да види нещо повече на фона на ярката утринна светлина. — Надявам се да е доктор Ишида.

— Ако е той, ще трябва да се върна в Маруяма — отбеляза Хироши.

— Толкова скоро!? — възкликна невъздържано Шигеко и после, смутена от реакцията си, добави припряно: — Татко каза, че доктор Ишида ми носел някакъв специален подарък, само че не пожела да ми каже какъв — „Държа се като дете“, помисли си тя, раздразнена от собствената си неувереност.

— И аз го чух да говори за него — отвърна Хироши, а думите му, помисли си тя, сякаш наистина бяха предназначени за дете.

— Знаеш ли какъв е?

— Тайна! — отвърна той закачливо. — Не мога да издавам тайните на владетеля Отори.

— Как така е казал на теб, а на мен — не?

— Не ми е казал нищо — възрази той меко. — Само това, че се надявал да има хубаво време и спокойно пътуване.

— Сигурно е някакво животно! — възкликна Шигеко доволна. — Нов кон! Или малко тигърче. Времето от няколко дни е прекрасно. Винаги се радвам, когато имаме хубаво време за празника на Небесната тъкачка.

Тя си спомни красотата на отминалата тиха безлунна нощ, сияйните звезди, грейнали на небето, единствената нощ в годината, когато принцесата и нейният любим могат да се срещнат на вълшебния мост, който свраките са направили специално за тях.

— Когато бях малък, много харесвах този празник — каза Хироши. — Но сега ме натъжава. Защото вълшебни мостове не съществуват, не и в реалния живот…

„Говори за себе си и Хана, помисли си Шигеко. Страда от толкова време. Трябва да се ожени. Ако има жена и деца, ще може да го превъзмогне.“ При все това нямаше смелост да му заяви, че му трябва съпруга.

— Едно време си представях Небесната принцеса с лицето на майка ти — продължи той. — Но може би принцесата е като теб, опитомяваща конете на небето…

Тенба, който вървеше послушно между тях, изведнъж се подплаши от някакъв гълъб, изпърхал с криле от стряхата на светилището, и отскочи назад, издърпвайки лентата от ръцете на Шигеко. Тя се втурна след него да го успокои, но той, все още напрегнат, се спусна в галоп покрай нея и я блъсна. Можеше и да я прегази, но Хироши тутакси се озова между нея и коня. За миг я връхлетя неподозиран копнеж да се озове в обятията на спасителя си. Желанието й бе тъй неустоимо, че се стъписа. Конят тичаше, вдигайки високо крака, а юздите се влачеха след него. Хироши попита:

— Добре ли си? Да не те настъпи?

Тя поклати глава, внезапно замаяна от изживяването. Стояха един до друг, без да се докосват. Шигеко успя да възвърне гласа си:

— Мисля, че свършихме достатъчно за днес. Сега просто ще го накараме да походи спокойно. После трябва да се прибера у дома и да се приготвя за получаването на подаръка си. Татко ще иска да го превърне в церемония.

— Разбира се, господарке Шигеко — отвърна той, отново хладен и сдържан. Доведе жребеца обратно при нея и заедно се отправиха към конюшните. Никой не каза нищо повече.

Долу на пристанището обичайната за ранната утрин забързаност и суетня внезапно стихнаха. Рибарите престанаха да разтоварват нощния улов от сребристи сардели и скумрии с искрящи синкави люспи, търговците спряха товаренето на бали със сол, ориз и коприна на своите плоскодънни лодки, а на калдъръма се събра тълпа, за да посрещне кораба от Хофу с необичайния му товар.

Шигеко имаше време само колкото да се върне в резиденцията и да се преоблече в по-подходящи одежди за получаването на обещания подарък. За щастие разстоянието, което трябваше да измине пеша, беше кратко — от портите на крепостта до стъпалата на пристанището, от там по плажа, покрай малката постройка под боровете, където прочутата куртизанка Акане някога бе забавлявала владетеля Шигеру и където засадените от нея храсти все още изпълваха въздуха със сладък аромат. Шизука я бе изчакала, но майка й бе изостанала с извинението, че чувства леко неразположение. Такео вече бе избързал напред заедно със Сунаоми. Когато се присъединиха към тях, Шизука забеляза, че баща й е някак развълнуван и напрегнат — все хвърляше поглед към нея и се усмихваше. Шигеко се надяваше, че реакцията й няма да го разочарова, и реши, че какъвто и да е подаръкът, тя ще си даде вид, че удовлетворява най-съкровеното й желание.

Но когато корабът приближи кея и странното животно вече се виждаше ясно — дългият му врат, ушите, изумлението й бе неподправено, подобно на удивлението на останалите посрещачи, а радостта й, когато доктор Ишида внимателно поведе съществото надолу по трапа и й го поднесе, бе неописуема. Бе очарована от мекотата и странните шарки на козината му, от тъмните нежни очи, обрамчени с дълги гъсти ресници, от леката грациозна походка и от невъзмутимото спокойствие, с което оглеждаше непознатата обстановка пред себе си.

Такео се смееше от удоволствие, предизвикано както от самия кирин, така и от реакцията на Шигеко. Шизука посрещаше своя съпруг с лишена от излишна показност обич, а малкото момче Чикара, стъписано от приема и тълпата, разпозна брат си и отчаяно се опитваше да сдържа сълзите си.

— Бъди смел — напомни му доктор Ишида. — Поздрави своя чичо и братовчедка си, както подобава. Сунаоми, погрижи се за по-малкия си брат.

— Владетелю Отори — успя да промълви Чикара с дълбок поклон. — Владетелко…

— Шигеко — подсказа му тя. — Добре дошъл в Хаги, братовчеде.

Ишида се обърна към Такео:

— Водим и други пасажери, които вероятно не са толкова желани.

— Да, Таку ме предупреди. Жена ти ще им покаже къде да се настанят. По-късно ще ти обясня какви са ни плановете за тях. А междувременно, надявам се, мога да разчитам на теб да им осигуриш развлечения.

Двамата чуждоземци — първите, които пристигаха в Хаги — се появиха на трапа, предизвиквайки не по-малко удивление от кирина. Носеха странни издути панталони и високи ботуши от кожа; на врата и гърдите им лъщеше злато. Единият имаше смугло лице, наполовина скрито от тъмна брада; другият бе с по-светла кожа, а косите и брадата му бяха с цвета на избеляла ръжда. Очите на този мъж също бяха светли, зелени като зелен чай. При вида на косите и светлите очи сякаш тръпки пронизаха тълпата от зрители и Шигеко чу неколцина да шепнат:

— Дали не са човекоядци? Призраци? Таласъми?

Следваше ги дребна жена, която, изглежда, ги напътстваше относно задължителните любезности. В отговор на шепота й те тутакси се поклониха с някакъв странен и доста показен маниер, след което изрекоха нещо на своя рязък език.

Такео отбеляза появата им с леко кимване. Вече не се смееше — изглеждаше строг и величав в официалните си одежди, извезани със знака на чаплата. Макар че чуждоземците бяха по-високи и по-едри, в очите на Шигеко владетелят Отори бе далеч по-внушителен. Жената се просна на земята пред него, но той с възхитително великодушие й даде знак, че може да стане и да заговори.

Шигеко държеше коприненото въже, прикрепено за нашийника на кирина, и вниманието й бе обсебено от възхитителното същество, но докато слушаше как баща й изрича няколкото приветствени слова към чуждоземците и как жената ги превежда и после му предава отговора им, й се стори, че долавя нещо необичайно в гласа й. Отправи поглед към преводачката, чиито очи бяха вперени в Такео. „Тя познава татко, помисли си Шигеко. Позволява си да го гледа право в лицето.“ Имаше нещо в погледа й, някаква особена близост, граничеща с наглост, която я разтревожи и я накара да застане нащрек.

Тълпата на кея бе изправена пред тревожния въпрос, дали да тръгне след удивителния кирин, който Ишида и Шигеко поведоха към светилището, където щяха да го покажат на Мори Хироки и да го представят на речното божество, или да поеме след не по-малко странните чуждоземци, които, следвани от върволица слуги с многобройни сандъци и бали, бяха поведени от Шизука към малката лодка, която щеше да ги превози през реката до временното им жилище край старата постройка на храма Токоджи. В крайна сметка тълпата се раздели горе-долу наполовина, като всяко от двете шествия се състоеше от солидно множество. За чуждоземците това се оказа по-обезпокоително, отколкото за кирина — те взеха да проявяват признаци на раздразнение от непрестанно втренчените в тях погледи. Ядът им се засили заради отдалечеността на квартирата им от крепостта, както и от наличието на охрана и от допълнителните ограничения, наложени им с оглед на безопасността им. Киринът си ходеше, както винаги, с бавна и грациозна стъпка, осъзнат и невъзмутим, с неизчерпаема благост.

— Вече съм влюбена в него — заяви Шигеко на баща си, когато наближиха светилището. — Как бих могла да ти се отблагодаря?

— Трябва да благодариш на доктор Ишида — отвърна Такео. — Това е неговият дар за нас… при това особено ценен, защото той е привързан към кирина не по-малко от теб, а и го познава от дълго време. Той ще ти покаже как да се грижиш за него.

— Какво прекрасно същество ще си имаме в Хаги! — възкликна Мори Хироки, щом го видя. — Колко благословени са Трите провинции!

Шигеко си помисли същото. Дори Тенба изглеждаше запленен от кирина, устреми се към бамбуковата ограда, за да го огледа, и леко опря муцуна до муцуната на пришълеца. Единственото тъжно обстоятелство бе, че Хироши си заминаваше. Но при спомена за онзи момент рано сутринта тя си каза, че може би така е по-добре.

Деветнайсета глава

Щом се върна в резиденцията след посрещането на кирина, Такео незабавно отиде при Каеде, притеснен за здравето й, но тя, изглежда, се бе оправила и седеше на верандата откъм северната страна на къщата, където морският бриз довяваше хлад, и разговаряше с Таро — най-големия син на дърводелеца Широ. Той се бе върнал в Хаги с баща си, за да участва във възстановяването на града след земетресението, и понастоящем прекарваше времето си, дялайки статуи от дърво.

Такео го поздрави весело и Таро отвърна без прекалена официалност, тъй като общото им минало ги бе свързало в искрено приятелство, а и Такео се възхищаваше на уменията му, ненадминати в Трите провинции.

— От известно време обмислям идеята да направя статуя на богинята на милостта — рече Таро, вперил поглед в ръцете си, все едно му се щеше те да заговорят вместо него. — Господарката Отори има предложение.

— Знаеш къщата близо до морския бряг — подхвана Каеде. — Празна е от години, откакто Акане почина. Хората говорят, че била обитавана от духа й, че навремето тя използвала магии, опитвайки се да задържи при себе си владетеля Шигеру, и накрая попаднала в капана на собствената си черна магия. Моряци разправят, че палела лампи по скалите, за да отправя грешни сигнали към корабите, тъй като мразела всички мъже. Хайде да съборим тази къща и да наредим да почистят градината. Таро и брат му ще построят там ново светилище в чест на Канон и статуята, която той ще направи, ще благославя брега и залива.

— Чийо ми разказа тази история, когато бях момче, но Шигеру никога не е отварял дума за нея, нито за жена си.

— Може би душите на двете починали жени ще намерят покой — рече Таро. — Представям си малка постройка… няма да е необходимо да отсичаме боровете, ще я издигнем сред тях. Смятам да е с покрив от две части с дълбоки извивки като на този и свързани с ъглови съединения, които да го поддържат — той показа на Такео скиците на постройката, които бе подготвил. — Долният покрив уравновесява горния и му придава вид, внушаващ сила и в същото време лекота. Надявам се да придам на Благословената същите качества. Ще ми се да можех да ти покажа и нейна скица, но тя остава скрита в дървото, докато ръцете ми я открият.

— От едно-единствено дърво ли ще я издялаш? — попита Такео.

— Да, сега съм се заел да го избера.

Обсъдиха какъв вид да е дървото, на каква възраст и разни други подробности. После Таро си тръгна.

— Хубав план — каза Такео, щом останаха сами. — Въодушевен съм.

— Мисля, че имам специална причина да бъда признателна на богинята — рече тихо Каеде. — Това сутрешно неразположение, което отмина бързо…

Той схвана какво искаше да му каже, и отново почувства познатата смесица от радост и ужас, че силната им любов един към друг вероятно бе създала нов живот, бе въвела друго същество в нов цикъл на раждане и смърт. Мисълта за смъртта пораждаше ужаса, събуждайки всички страхове от миналото, когато на два пъти децата му бяха застрашили живота й.

— Скъпата ми съпруга — промълви той и тъй като бяха сами, я взе в обятията си.

— Смутена съм — каза тя с неловка усмивка. — Струва ми се, че съм твърде стара да раждам! Шигеко вече е жена. Да, и аз се радвам. Мислех, че никога няма да зачена отново, че шансовете ни да имаме син са загубени завинаги…

— Казвал съм ти много пъти, че съм щастлив с дъщерите ни — напомни й той. — И да се сдобием с още едно момиче, пак ще се радвам.

— Не ми се ще да го изричам — прошепна Каеде, — но съм сигурна, че този път ще е момче.

Той я притегли към себе си, осъзнавайки, че новото създание вече расте в нея — чудо, което го изпълваше с удивление, — и известно време двамата останаха безмълвни, отдадени на близостта си. После нечии гласове откъм градината и стъпките на прислугата по дъските на верандата ги върнаха обратно в света на ежедневието.

— Киринът благополучно ли пристигна? — попита Каеде, тъй като Такео вече й бе разкрил характера на изненадата.

— Да, дори не смеех да се надявам. Шигеко се влюби в него на мига. Цялото множество онемя от удивление.

— Да лишиш Отори от дар слово, си е сериозно постижение! — отбеляза тя. — Предполагам, че вече са се окопитили и сега съчиняват песни за него. По-късно ще отида да го видя лично.

— Не бива да излизаш в жегата — възпря я припряно Такео. — Сега изобщо не бива да се напрягаш. Ишида трябва да дойде и да те прегледа незабавно. Обещай ми да правиш всичко, което ти казва.

— Значи и Ишида е пристигнал благополучно? Радвам се. А малкият Чикара?

— Беше изтормозен от морска болест… и засрамен от слабостта си. Но много се зарадва, че вижда брат си — Такео замълча за момент и после каза: — Ще забавим въпроса с осиновяването до раждането на детето. Не искам да давам надежди, които после ще бъдат неизпълними, нито да създавам усложнения относно бъдещето.

— Така е разумно — съгласи се Каеде. — Макар че, опасявам се, Зенко и Хана ще бъдат разочаровани.

— Това е само забавяне, а не открит отказ — изтъкна Такео.

— Станал си благоразумен и предпазлив, съпруже! — отбеляза тя през смях.

— Така е. Надявам се да съм овладял прибързаността и безразсъдството от младостта си — претегляше внимателно какви да бъдат следващите му думи, и щом стигна до решение, заяви: — Имаше и други пътници от Хофу. Двама чуждоземци и една жена, която им превежда.

— Каква според теб е целта на пристигането им тук?

— Да увеличат възможностите си за търговия, предполагам, да добият нови впечатления от една страна, която е пълна загадка за тях. Още не съм имал възможност да разговарям с Ишида. Той може да знае повече. Трябва да умеем да ги разбираме. Помислих си, че е възможно ти да научиш езика им с помощта на жената, която ги придружава, но при това положение вече не искам да те натоварвам с нови отговорности.

— Да уча, да усвоявам чужд език, е едно от нещата, които ми доставят истинско удоволствие — отвърна Каеде. — Изглежда идеално занимание в период, когато ред други дейности трябва да бъдат прекратени. Ще се заема със сигурност. Но коя е жената, която е пристигнала с тях? Заинтригувана съм, че е успяла да научи чужд език.

Такео изрече с далечен глас:

— Не искам да те стъписвам, но съм длъжен да ти кажа. Тя е от Изтока и известно време е живяла в Инуяма. Родена е в същото село, от което съм и аз, и от същата майка. Тя е моя сестра.

— Едната от двете, които смяташе за мъртви? — възкликна удивена Каеде.

— Да, по-малката, Мадарен.

Каеде се навъси:

— Странно име.

— Обичайно за Скритите. Предполагам, че след клането е приела някакво друго име. Била е продадена в някакъв бордей от войниците, които са убили мама и сестра ни. Избягала е в Хофу и е работила в друг бордей, където е срещнала един чуждоземец, който се казва Дон Жоао. Говори езика им добре.

— Откъде знаеш всичко това?

— Видяхме се случайно в една странноприемница в Хофу. Бях предрешен заради тайна среща с Фумио. Разпознахме се на мига.

— Но нали са минали толкова години…? — Каеде го гледаше със съчувствие и в същото време с неверие.

— Сигурен съм, че е тя. Срещнахме се още веднъж за кратко и се убедих, че не греша. Наредих да я проучат и разбрах някои подробности за живота й. Казах й, че ще се погрижа за нея, но че не искам да я виждам повече. Пропастта между нас е станала непреодолима. Но ето че сега пристига тук. Естествено е да бъде привлечена от чуждоземците, тъй като тяхната религия в основата си е същата както вярванията на Скритите. Няма да я призная за моя роднина, но може да плъзнат слухове и затова исках да чуеш истината от мен.

— Вероятно тя може да ни бъде много полезна и като преводачка, и като учителка. Би ли поискал от нея да стане шпионка? — очевидно Каеде полагаше усилия да овладее изненадата си и да разсъждава разумно.

— Убеден съм, че ще бъде източник на информация, доброволно или не. Но информацията тече в двете посоки. Може да се окаже добър начин да внушаваме определени идеи на чуждоземците. Ето защо бих искал да те помоля да се отнасяш с нея подобаващо, с вежливост и дори с уважение, но да не й разкриваш никакви тайни и никога да не разговаряш с нея за мен.

— Прилича ли на теб? Вече изгарям от нетърпение да я видя.

Той поклати глава.

— Прилича на майка ни.

— Звучиш толкова студено — отбеляза Каеде. — Не се ли развълнува, когато установи, че е жива? Не желаеш ли да я въведеш в нашето семейство?

— Мислех я за мъртва. Сега не знам как да се държа с нея. Имам нова самоличност, твърде различна от момчето, което бе неин брат. По отношение на социалното ни положение пропастта между нас е непреодолима. Освен това тя е ревностно отдадена на вярата на Скритите, а аз не вярвам в нищо и никога няма да се върна към нашата религия от детството. Подозирам, че чуждоземците искат да разпространяват вярата си — да посвещават в нея нови и нови хора. Кой знае защо? Не мога да стана подвластен на никоя вяра, защото трябва да съм безпристрастен арбитър в споровете и да не допусна разделение на обществото ни.

— Който те види как водиш официалните церемонии в храма и светилището, никога няма да предположи, че не си вярващ — отбеляза Каеде. — Ами моето ново светилище и статуята?

— Познаваш способностите ми на актьор — отвърна Такео с внезапна нотка на горчивина. — Чувствам се достатъчно добре да имитирам вяра в името на стабилността. Но ако си от Скритите, що се отнася до вярата, не може да става и дума за неискреност. Ти си открит за всевиждащия безмилостен поглед на Бог.

„Ако баща ми не бе приел друга вяра, щеше да е жив и до днес, помисли си той. А аз щях да бъда някой друг.“

— Нали богът на Скритите е милостив? — възкликна Каеде.

— Към вярващите може би. Всички останали са прокълнати да горят в ада за вечни времена.

— Не мога да повярвам! — заяви Каеде, след като се замисли за момент.

— Аз също. Но в това вярват както Скритите, така и чуждоземците. Трябва да сме много бдителни с тях… ако вече ни смятат за прокълнати, може да решат, че са в правото си да се отнасят към нас с презрение или злост.

Видя как Каеде потръпна, и изпита боязън, че може би бе обзета от някакво предчувствие.

Двайсета глава

В осмия месец настъпи Празникът на мъртвите[17]. Морското крайбрежие и речният бряг бяха изпълнени с тълпи от хора, танцуващите им тела се открояваха отчетливо на фона на откритите огньове, а по тъмната водна повърхност плаваха безброй лампи. Мъртвите бяха посрещнати, почетени с пиршество и изпратени с обичайната смесица от скръб и радост, страх и въодушевление. Мая и Мики запалиха свещи за Кенджи, който им липсваше много, но искрената им скръб не им попречи да се отдадат на най-новото си развлечение — да тормозят Сунаоми и Чикара. Двете бяха дочули разговорите на възрастните и знаеха за предложението към родителите им да осиновят едното или двете момчета, виждаха привързаността на Каеде към племенниците й и си мислеха, че тя ги предпочита, защото са момчета.

Никой не им бе казал за бременността на Каеде, но като бдителни, наблюдателни деца те сами се досетиха, а фактът, че за това не се говореше открито, ги обезпокои още повече. Летните дни бяха дълги и знойни — всички ставаха раздразнителни. Шигеко, изглежда, бе напреднала без особени усилия в света на възрастните и се бе отдалечила. Тя прекарваше повече време с баща си, обсъждайки посещението в столицата през следващата година и разни други държавни дела. Шизука бе заета с ръководството на Племето.

На близначките им бе забранено да излизат сами извън крепостта, пускаха ги само по специални поводи и винаги с придружител, но те вече се бяха усъвършенствали в практиките на Племето и макар че не се предполагаше да ги използват, те го правеха, защото се чувстваха пренебрегнати и отегчени.

— Какъв е смисълът от всичките тези тренировки, ако никога не използваме дарбите си? — недоволстваше тихо Мая, а Мики се съгласяваше.

Мики можеше да използва второто си аз достатъчно дълго, за да създаде впечатлението, че Мая е в стаята, а в това време сестра й ставаше невидима, за да се промъкне при Сунаоми и Чикара и да ги стресне с призрачен дъх във врата или с внезапен допир по косите. Близначките се подчиняваха на разпореждането да не обикалят навън, но това ги дразнеше — и двете копнееха да изследват оживения очарователен град, гората отвъд реката, района около вулкана, залесения хълм над крепостта.

— Там има таласъми — рече Мая на Сунаоми — с дълги носове и изцъклени очи!

Тя посочи нагоре по хълма, където тъмните дървета образуваха непроходим масив. Над тях се виеха два ястреба. Четирите деца бяха в градината в късния следобед на третия ден от Празника на мъртвите. Денят бе зноен; дори в градината под дърветата все още бе непоносимо горещо.

— Не ме е страх от таласъми — отвърна Сунаоми. — Не се страхувам от нищо!

— Само че тези таласъми похапват малки момченца — прошепна Мики. — Ядат ги съвсем сурови, парче по парче!

— Като тигрите? — попита Сунаоми подигравателно, с което ядоса Мая още повече. Усети как котето вътре в нея се размърда, и сви ръце.

— Те не могат да се доберат до нас — рече Чикара напрегнато. — Има твърде много стражи.

— Ее, твърде лесно е да си смелчага, когато си заобиколен от стражи — рече Мая на Сунаоми. — Ако беше истински безстрашен, щеше да излезеш навън самичък!

— Не ми е позволено — отвърна той.

— Страх те е!

— Не е вярно!

— Тогава излез. Аз не се боя. Била съм в къщата на Акане, макар че е обитавана от нейния дух. Виждала съм я.

— Акане мрази момчета — прошепна Мики. — Погребва живи момченца в градината си, за да могат храстите да избуяват и да пръскат сладък аромат.

— Сунаоми няма да посмее да отиде там — рече Мая, показвайки дребните си бели зъби в нещо като усмивка.

— В Кумамото ме пратиха в гробището през нощта да донеса един фенер — заяви Сунаоми. — И не видях нито един призрак!

— Тогава иди до къщата на Акане и донеси клонче от цъфнал храст.

— Хич няма да ми е трудно — заяви презрително Сунаоми. — Само че ми е забранено… баща ви го каза.

— Боиш се — предизвика го Мая.

— Не е много лесно да се измъкнеш, без да те видят.

— Лесно е, ако не те е страх. Ти просто си намираш извинения — Мая стана и отиде до ръба на защитната стена към морето. — Спускаш се от тук при отлив и вървиш по камъните до брега — Сунаоми я бе последвал и тя му показа скупчените борови дървета, при които се намираше къщата на Акане — пуста и изоставена. Беше наполовина съборена около подготовката за строежа на новото светилище и с този си вид — вече не на жилище и още не на храм — сякаш представляваше междинният свят на духовете. Приливът се бе вдигнал наполовина и отчасти оголените камъни бяха остри и хлъзгави. — Можеш да отидеш довечера — тя се обърна и изгледа Сунаоми, задържайки поглед за миг, докато очите му започнаха да се обръщат.

— Мая! — викна Мики предупредително.

— Ох, прости ми, братовчеде! Забравих. Не трябва да гледам хората в очите. Обещах на татко — тя плесна леко Сунаоми по бузата, за да го събуди, и се върна при Чикара. — Знаеш ли, че ако се втренчиш в очите ми, ще заспиш и повече никога няма да се събудиш!

Сунаоми дотича, за да защити брат си:

— А вие знаете ли, че ако живеехте в Кумамото, вече щяхте да сте мъртви. Там близнаците ги убиваме!

— Не вярвам на нито една твоя дума — отсече Мая. — Всички знаят, че Араи са предатели и страхливци.

Сунаоми гордо изпъна рамене:

— Ако беше момче, щях да те убия. Но тъй като си просто едно момиче, ще отида в онази къща и ще донеса каквото пожелаеш.

По залез-слънце небето бе ясно, въздухът — синкав и искрящ, но луната притегли от изток странен масив от тъмни облаци, които се разпростряха по небето, забулиха звездите и накрая погълнаха и самата нея. Земя и море се сляха в едно. Последните огньове все още димяха на плажа, ала друга светлина нямаше.

Сунаоми бе най-големият син в семейство на воин. От невръстен бе обучаван на безстрашие и самодисциплина. Не бе трудно за него, макар че бе едва осемгодишен, да остане буден до полунощ. И наистина не се боеше, но бе обзет от опасения — по-скоро заради неподчинението, което проявяваше по отношение на чичо си, отколкото заради физическата опасност от духове. Васалите, които го придружаваха от Хофу, бяха отседнали в една от постройките на клана в града, пратени там по нареждане на владетеля Отори; стражите на крепостта бяха разположени основно при портите и около предните зидове. През равни интервали патрул обхождаше градините. Сунаоми го чу да минава покрай отворените врати на стаята, където спяха двамата с Чикара и двете прислужнички, които се грижеха за тях. И двете жени бяха заспали дълбоко, даже едната похъркваше леко. Той се надигна бързо, готов да каже, че е тръгнал за тоалетната, ако някоя от тях се събудеше, но те не помръднаха.

Навън нощта бе неподвижна. Крепостта и градът бяха потънали в сън. Под стената морето буботеше тихо. Без да може да различи почти нищо, Сунаоми пое дълбоко дъх и започна пипнешком да се спуска по широката част на стената, която бе изградена от големи камъни, така прилепнали един до друг, че момчето едва успяваше да закрепи пръсти по тях. На няколко пъти реши, че не може повече да помръдне нито надолу, нито нагоре; взе да си мисли за чудовища, които излизат от морските дълбини, за огромни риби или за гигантски октоподи, които всеки миг можеше да го дръпнат с пипалата си в черния мрак. Морето стенеше, вече по-силно. Чуваше как водата биеше о камъните. Най-сетне нозете му в сламени сандали докоснаха един камък от прибоя. Камъкът се оказа влажен и Сунаоми се подхлъзна. Замалко да падне във водата. Дращейки, за да се захване някъде, усети острите черупки като ножове под дланите и коленете си. Една вълна се плъзна под него и от солената вода дребните порязвания му засмъдяха. Момчето стисна зъби и продължи да лази по камъните като рак към последните димящи огньове, към брега.

Плажът се белееше долу в ниското. Вълните по него внезапно просветваха в бяло. Когато стигна до пясъка, бе истинско облекчение да почувства мекотата под нозете си, която обаче скоро отстъпи място на туфи остра трева. Сунаоми залитна и продължи на четири крака, навлизайки в горичката, където около него се мержелееха стволовете на боровете. Над главата му се разнесе зов на сова, който го накара да подскочи, а неясните й очертания за кратко се плъзнаха пред него на безшумни криле.

Светещите огньове останаха далеч зад гърба му. Той спря за миг, свеждайки глава под надвисналите клони. Долови мириса на смола и тежкия упойващ аромат от храстите в градината на Акане. Аромат, подсилен от момчешки кости и кръв…

Сунаоми се бе похвалил пред Мая, че никога не е виждал призрак. Но това не означаваше, че не вярва в тяхното съществуване — жени с дълги като змии вратове и с остри котешки зъби, същества с нечовешки форми, с едно-единствено око или безглави разбойници, оживели мъртъвци, жадни за човешка кръв. Преглътна с мъка и се опита да потисне треперенето на краката. „Аз съм Араи Сунаоми, каза си той, син на Араи Зенко, внук на Араи Дайичи. Не се боя от нищо.“ Наложи си да стане и да поеме напред, макар че изпитваше отчаяна нужда да се облекчи. Едва успя да различи зидовете на градината и извивката на покрива зад тях. Портата зееше отворена. Щом мина през нея, младежът попадна в ланска паяжина, чиито тънки нишки полепнаха по лицето и косите му. Дишането му се ускори, но той взе да си повтаря: „Няма да плача, няма да плача.“

Къщата изглеждаше съвсем тъмна. Нещо претича през верандата, котка може би, или голям плъх. Сунаоми вървеше с протегнати напред ръце, следвайки аромата покрай отдалечения край на къщата и от там в градината. Котката… сигурно е било котка… внезапно измяука от сенките.

Виждаше цъфналите храсти, успяваше да различи единствено бледото сияние на цветчетата в непрогледния мрак. Устреми се към тях, обзет от отчаяното желание да откъсне едно клонче и да избяга, но се спъна в един камък и се просна по очи така, че устата му се озова в пръстта. Вкусът й извика в съзнанието му образи на трупове и гробове.

Надигна се, застана на четири крака и изплю пръстта. После се изправи, протегна ръка и отчупи едно клонче. Храстът тутакси разпръсна нов силен аромат, а Сунаоми чу стъпки на верандата зад гърба си. Извърна се бързо, но бе заслепен от внезапна светлина. Единственото, което видя, бе неясно очертание на някаква жена, но само отчасти жена, все едно току-що се бе изтръгнала от гроба. Върху нея танцуваха сенки, ръцете й бяха протегнати към него. Лампата се вдигна леко; светлината падна върху лицето й. Тя нямаше нито очи, нито уста, нито нос.

Самообладанието му рухна. Той изкрещя; урината бликна и потече надолу по краката му. Той захвърли клончето.

— Съжалявам, господарке Акане! Съжалявам! Моля ви, не ме наранявайте. Не ме погребвайте!

— Какво, за Бога? — възкликна нечий глас, човешки, мъжки глас. — Какво правиш тук по това време?

Но Сунаоми не бе в състояние да отговори.

Таро, който спеше в къщата на Акане, откакто бе започнал работа над статуята, незабавно отнесе момчето обратно в крепостта. Сунаоми бе ужасно уплашен и макар че на следващата сутрин по никакъв начин не се издаде, в сърцето му бе нанесена рана, която заздравя, но остави белега на дълбока омраза към Мая и Мики. От този момент нататък Сунаоми все повече размишляваше над смъртта на дядо си и над оскърбленията срещу рода Араи, нанесени от клана Отори. Детското му съзнание търсеше начини да уязви Мая и Мики. Той започна съвсем съзнателно да печели благоразположението на жените от къщата, омайваше ги, радваше ги; повечето от тях и бездруго обожаваха малките момчета, а той знаеше, че е красив и обаятелен. Тъгуваше за майка си, но усещаше интуитивно, че може да спечели важно място в сърцето на леля си Каеде, далеч пред двете близначки.

Такео и Каеде бяха разгневени от тази случка, тъй като, ако Сунаоми бъдеше убит или сериозно ранен, не само че биха страдали искрено за племенника си, но и биха претърпели пълен провал в стратегията за успокояване и обуздаване на Зенко. Такео лично порица Сунаоми за неподчинението и безразсъдството и го разпита настоятелно за причините, предизвикали тези негови действия, подозирайки, че той самият никога не би помислил за нещо подобно, без да е бил подтикнат. Разкриването на истината не отне много време и после беше ред на Мая да се изправи срещу гнева на баща си.

Този път му бе по-трудно да наложи бащиния си авторитет, тъй като близначката не изпитваше нито капка угризения, а очите й бяха свирепи и безмилостни, като на звяр. Не се разплака дори когато Каеде я скастри ядно и даже я плесна силно по бузата.

— Направо е обезумяла — заяви Каеде със сълзи на гняв в очите. — Не бива да остава тук. Щом не може да й се има доверие за малките момчета…

Такео долови тревогата й за детето, което носеше. Той не искаше да отпраща Мая — смяташе, че сега повече от всякога момичето се нуждае от неговата закрила и надзор, но бе твърде зает, за да й отделя повече време, а и не можеше да я държи неизменно до себе си.

— Не е правилно да отпъждаш надалеч собствената си дъщеря и да браниш чуждите синове — рече тихо Мая.

Каеде я плесна отново.

— Как смееш да ми говориш по този начин? Какво разбираш ти от държавни дела? Всичко, което правим, има политическа причина. Винаги ще е така. Ти си дъщерята на владетеля Отори. Не можеш да се държиш като другите деца.

Шизука се обади:

— Тя не знае коя е. Притежава умения на Племето, които не може да използва като дъщеря на воин. Толкова е жалко да се пропиляват.

Мая прошепна:

— Тогава ми позволете да бъда дете на Племето.

— Освен това има нужда от надзор и обучение — обади се Такео. — Но никой от фамилията Муто, дори ти, Шизука, с твоята кръв на Кикута нямаш опит с този вид обсебване…

— Ти лично обучи Таку на много от уменията на Кикута — отвърна Шизука. — Може би той е най-подходящият учител?

— Но Таку трябва да остане на Запад. Не можем да го повикаме обратно тук само заради Мая.

— Тогава я прати при него.

Такео въздъхна:

— Това изглежда единственото решение. Можеш ли да пуснеш някого да я придружи?

— Има едно момиче; наскоро пристигна в Хаги заедно със сестра си от селото на Муто. Сега и двете прислужват в къщата на чуждоземците.

— Как се казва?

— Сада, роднина е на Сейко, съпругата на Кенджи.

Такео кимна. Спомни си момичето; беше високо и мускулесто, поради което можеше да мине за мъж — фалшива външност, към която често прибягваше, изпълнявайки задачи на Племето.

— Ще отидеш при Таку в Маруяма — нареди той на Мая. — Ще се подчиняваш на Сада за всичко.

Сунаоми се опитваше да я избягва, но преди да тръгне, Мая го приклещи и му прошепна:

— Ти се провали на изпитанието. Казах ти, че Араи са страхливци.

— Отидох в къщата — отвърна той. — Там беше Таро. Той ме накара да се върна.

Мая се усмихна:

— Но не донесе клончето!

— Нямаше цъфнало!

— Как да нямаше? Ти взе едно. После го хвърли, разкрещя се и се напика. Видях те!

— Нямаше те там!

— Напротив, бях! — и Мая се отдалечи тичешком.

Двайсет и първа глава

Когато лятото отстъпи пред есента, Такео отново се приготви за път. По традиция управляваше Трите провинции от Ямагата от края на деветия месец до зимното слънцестоене, но този път се наложи да замине по-рано, тъй като Мацуда Шинген се бе споминал в началото на месеца. Мийоши Гемба донесе вестта в Хаги и съпроводен от Гемба и Шигеко, Такео пое незабавно за Тераяма. Архивите по работата, с която бяха заети през лятото — решения по стратегията, селскостопанското и финансовото планиране, правния кодекс и обстойно разгледаните заключения на съдилищата, — бяха пренесени в сандъци и кошници от керван коне.

В смъртта на Мацуда нямаше основания за скръб. Животът му бе дълъг и пълноценен, духът му бе олицетворение на чистота и сила. Бе обучавал Шигеру, Такео и Шигеко и бе оставил множество ученици, отдадени на идеите му. При все това Такео скърбеше дълбоко и чувстваше загубата като поредния пробив в защитата на Трите провинции, през който с настъпването на зимата имаше опасност да завие вятър или да влезе вълк.

Негов приемник и игумен на храма стана Макото, който прие името Ейкан, но Такео продължи мислено да назовава стария си приятел със светското му име, а след като церемониите приключиха и той пое към Ямагата, известно успокоение му вдъхваше съзнанието, че Макото щеше да продължи да го подкрепя както винаги, и отново се замисли с копнеж за времето, когато може би щеше да се оттегли в Тераяма и да прекара остатъка от дните си в медитация и рисуване.

Гемба ги съпроводи до Ямагата, където вниманието на Такео изцяло бе погълнато от най-различни въпроси, свързани с управлението. Шигеко го придружаваше на повечето от срещите, но всяка сутрин ставаше рано, за да се упражнява в езда и стрелба с лък заедно с Гемба.

Точно преди да тръгнат за Маруяма, в първата седмица от десетия месец, пристигнаха писма от Хаги. Такео ги изчете с нетърпение и незабавно сподели семейните новини с най-голямата си дъщеря.

— Майка ти се е преместила с малките момчета в някогашната къща на владетеля Шигеру. Започнала е да учи езика на чуждоземците.

— От тяхната преводачка ли? — Шигеко искаше да разпита баща си по-подробно, но с тях бяха Минору и неколцина прислужници от домакинството на Мийоши, а отвън, както обикновено, стояха Джун и Шин, достатъчно близо, за да ги чуят. Все пак, когато вървяха през градините, в един момент тя остана насаме с него и му каза: — Трябва да ми разкажеш повече за чуждоземците. Редно ли е да получат разрешение да търгуват в Маруяма?

— Искам да са там, където можем да ги държим под непрестанно наблюдение — отвърна Такео. — Ще прекарат зимата в Хаги. Трябва да научим колкото се може повече за техния език, обичаи и намерения.

— А преводачката им… имаше нещо странно в начина, по който те гледаше, все едно те познава добре?

Той се поколеба за миг. В обгърнатата от покой градина падаха листа и застилаха земята със златист килим. Беше късен следобед, мъглата, която се издигаше от рова, се смесваше с дима от горящите дърва, стелеше се наоколо и замъгляваше очертания и подробности.

— Единствено майка ти знае коя е — рече накрая. — Ще кажа и на теб, но трябва да го запазиш в тайна. Казва се Мадарен; това име се среща често сред членовете на една секта, наречена Скритите. Те изповядват вяра, сходна с вярата на чуждоземците, и преди време бяха жестоко преследвани от клана Тохан. Всички в семейството й са убити, с изключение на по-големия й брат, който бе спасен от владетеля Шигеру — очите на Шигеко се разшириха и пулсът й заби учестено. Баща й се усмихна: — Да, това съм аз. По онова време се казвах Томасу, но Шигеру ме преименува Такео. Мадарен е по-малката ми сестра, но бащите ни са различни. Моят, както знаеш, е бил от Племето. През всичките тези години я смятах за мъртва.

— Колко необичайно — промълви Шигеко и веднага прояви характерната си състрадателност. — Сигурно животът й е бил ужасен.

— Оцеляла е, научила е езика на чуждоземците, възползвала се е от всяка предоставена й възможност. Справила се е значително по-добре от мнозина. Сега в известна степен е под моя закрила и има позволение да обучава майка ти — замълча за момент и после добави: — В Маруяма винаги е имало много представители на Скритите. Владетелката Наоми им бе осигурила безопасно убежище… всъщност тя бе една от тях. Ще трябва да се запознаеш с водачите им. Джо-Ан, разбира се, също беше вярващ, а мнозина от някогашните низвергнати и досега живеят в малки села край града — лицето му помръкна при толкова мъчителни спомени. — Съмнявам се, че ще доживея и наполовина възрастта на Мацуда — продължи сериозно. — Бъдещата безопасност на тези хора е в твоите ръце. Но не се доверявай на чуждоземците, нито на Мадарен, макар че ти е роднина. И не забравяй да почиташ всички религии, но да не се отдаваш на никоя, защото това е единственият път за истинския вожд.

Известно време Шигеко размишлява над думите му, след което попита:

— Пророчествата твърдят, че твоята власт е благословена от Небето. Свещените птици хоо отново вият гнезда в Трите провинции. Вече притежаваме и кирин, което според легендата е един от признаците за наличие на велик и справедлив владетел. Ти лично вярваш ли във всичко това?

— Вярвам на всичко и на нищо. Сякаш уравновесявам живота си между тези двата полюса. Изпитвам дълбока признателност за всичко, с което ме е дарило Небето, но никога няма да приема нещо от това за даденост, нито, надявам се, някога ще злоупотребя с поверената ми власт. Старите хора оглупяват — добави той шеговито. — Ще дойде време, когато ще трябва да ме насърчиш да се оттегля. Макар че, както вече казах, не очаквам да доживея до дълбока старост.

— Не искам никога да умираш! — възкликна тя, внезапно обзета от страх.

— Ще умра щастлив, със съзнанието, че оставям всичко в сигурни ръце — отвърна той с усмивка, зад която прикри всичките си грижи и тревоги.

Няколко дни по-късно, когато минаваха по моста до Киби, Такео се впусна в спомени за миналото заедно с Гемба. Светилището на брега бе посветено на лисичето божество[18], но по някаква странна приумица Джо-Ан бе отъждествен с него и сега също бе почитан там.

— Точно по онова време Амано Тензо ми подари Шън — рече Такео. — В първото ни общо сражение това животно прояви такава неподозирана вещина, че предизвика удивлението ми!

— Вероятно вече не е между живите? — попита Гемба.

— Да, умря преди две години. Не съм виждал кон като него. Знаеш ли, че Шън е бил конят на Такеши? Мори Хироки го разпозна.

— Не, не знаех — отвърна Гемба.

Шигеко обаче знаеше историята му, откакто се помнеше. Тя си помисли със задоволство за тайния подарък, който подготвяше за баща си. Внезапно й хрумна една идея, която й се стори толкова блестяща, че изпита желание да я сподели незабавно.

— Татко, догодина, като отидем в Мияко, хайде да отведем и кирина като подарък за императора.

Гемба се засмя гръмко:

— Какъв съвършен дар! В столицата никога няма да видят подобно нещо!

Такео се извърна на седлото и впери поглед в Шигеко.

— Прекрасна идея. Само че аз подарих кирина на теб. А и смяташ ли, че може да издържи на такова пътуване?

— Пътуването на кораб му понася. Бих могла да го съпроводя до Акаши. Може владетелят Гемба или владетелят Хироши да дойдат с мен.

— Императорът и дворът му направо ще бъдат зашеметени от такъв подарък — отбеляза Гемба. — Точно както владетелят Сага ще бъде обезоръжен от господарката Шигеко.

Яздейки през мирната есенна природа към владението Маруяма, което предстоеше да стане нейно и където щеше отново да види Хироши, Шигеко почувства, че те наистина бяха благословени от Бог и че Пътят на хоо, пътят на мира, щеше да надделее.

Двайсет и втора глава

След смъртта на Муто Кенджи тялото на стареца бе хвърлено в една яма и засипано с пръст. Нищо не указваше местонахождението му, но Хисао изобщо не се затрудни да го открие, тъй като нозете му сами го отведоха там, напътствани от покойната му майка. Често, докато минаваше покрай него, внезапно рухваше дъжд и отразяваше слънчевите лъчи в късчета дъга върху носещите се в небето облаци. Той ги съзерцаваше и се молеше безмълвно духът на дядо му да премине благополучно през света на мъртвите и да постигне добро прераждане в следващия живот; след което отправяше поглед към планинските вериги, които се разстилаха на изток и на запад, за да види дали не приближава друг странник.

Изпитваше облекчение и едновременно с това съжаление, че душата на стареца бе преминала в отвъдното. Не бе останала на ръба на неговата осъзнатост, както душата на майка му, причинявайки му ужасно главоболие с непонятните си изисквания. Бе познавал дядо си само час, но неговото присъствие му липсваше — Кенджи бе отнел собствения си живот в момент и по начин, избран от самия него. Хисао се радваше, че душата му си бе отишла в мир, но съжаляваше за смъртта му и макар че не го изрече, изпитваше ненавист към Акио, задето я бе причинил.

Лятото отмина, без да дойде никой.

Всички в селото бяха тревожни през знойните летни месеци, особено Котаро Госабуро, тъй като нямаше никаква вест за съдбата на децата му, които продължаваха да бъдат затворени в крепостта Инуяма. Носеха се какви ли не слухове — че са полумъртви от жестоко отношение, че единият от тях, а може би и двамата вече не са между живите и дори в продължение на няколко изпълнени с вълнение дни — че са избягали. Госабуро се стопи, кожата му увисна на гънки, очите му угаснаха. Акио все по-често губеше търпение с него, всъщност той бе раздразнителен и непредвидим с всички. Хисао си помисли, че той вероятно би посрещнал с радост вестта за екзекуцията на младежите, тъй като тя би сринала надеждите на Госабуро и би засилила решимостта му да отмъсти за смъртта им.

Есенните кремове цъфтяха в алено изобилие върху тленните останки на Кенджи, макар че никой не бе засадил луковици. Птиците поеха по своя дълъг път на юг и нощите бяха изпълнени с крясък на гъски и плясък на криле. Луната на деветия месец бе огромна и златиста. Кленовете и смрадликата бяха обагрени в тъмночервено, буковете — в медно, а върбите — в златисто. Дните на Хисао минаваха в поправяне на диги преди зимата, в разпръсване на гнили листа и тор по нивите, в събиране на дърва за огрев от гората. Неговата напоителна система се оказа успешна — планинската нива даде добра реколта от моркови и тикви. Той измайстори ново гребло, което разпределяше тора по-равномерно, и експериментираше с остриета на брадви, с тяхната тежест, ъгъл и острота. В селото имаше ковачница и Хисао ходеше там, когато му оставаше време, за да наблюдава майстора и да помага в разпалването на огъня с духалото.

По-рано, в седмия месец, Имаи Казуо бе изпратен в Инуяма, за да разкрие истината. Той се върна в средата на есента с радушно приетата и все пак озадачаваща вест, че заложниците са живи и че все така ги държат в крепостта Инуяма. Той донесе и други вести — че владетелката Отори очаква дете и че владетелят Отори провожда пищно шествие от пратеници в столицата. Свитата бе в Инуяма по едно и също време с Казуо и се готвеше да потегли за Мияко.

Акио посрещна първата вест с далеч по-малко доволство, отколкото се престори, че изпитва, втората го изпълни с горчива завист, а третата — с дълбоко безпокойство.

— Защо Отори се опитва да се хареса на императора? — попита той Казуо. — Какво означава това?

— Императорът е назначил нов генерал — Сага Хидеки, който през последните десет години полага усилия да разшири властта му на Изток. Най-сетне се е появил воин, който е в състояние да предизвика клана Отори.

Очите на Акио заблестяха с необичайно вълнение.

— Нещо се е променило, чувствам го. Отори е станал по-уязвим. Откликва на някаква заплаха. Ние трябва да бъдем част от неговия провал — не можем да се спотайваме и да очакваме някой да ни донесе вестта за смъртта му.

— Има известни признаци за слабост — съгласи се Казуо. — Послания към императора, все още живите заложници… Досега не се е поколебал да убие някой Кикута.

— Муто Кенджи успя да ни надуши — отбеляза замислено Акио. — Такео сигурно знае къде се намираме. Не можем да допуснем, че той или Таку ще оставят смъртта на Кенджи без последствия, освен ако не са твърде заети с други, по-неотложни дела.

— Време е отново да поемеш на път — рече Казуо. — Тук, в Акаши, и дори в Трите провинции има много Кикута, които се нуждаят от водач и ще те последват, ако се явиш при тях лично.

— Тогава заминаваме първо за Акаши — обяви Акио.

Докато Хисао беше още дете, баща му го бе обучил на някои от уменията, които Кикута владееха, за да могат да се представят като пътуващи актьори — свирене на барабан, жонглиране, изпълняване на древни балади, които хората от провинцията обичаха, песни за някогашни войни, вражди, предателства и отмъщения… от които се бяха възползвали всеки път по време на странстванията си из Трите провинции. След завръщането на Казуо Акио отново започна да се упражнява в жонглиране; беше приготвен голям запас от сламени сандали, бяха събрани и опаковани сливи и кестени, бяха извадени и излъскани амулетите, а оръжията — наточени.

Хисао не се отличаваше с вродена артистичност — беше твърде стеснителен и не му харесваше да става център на внимание, но смесицата от удари и поощрения, с която му преподаваше Акио, го бе направила достатъчно сръчен. Беше овладял всички жонгльорски практики и рядко допускаше грешки точно както бе научил и думите на песните, макар и хората да се оплакваха, че мънка и нищо не му се разбира. Идеята за пътуванията го изпълваше с въодушевление и в същото време с опасения. Очакваше с трепет да поемат на път, да излезе от селото, да види нови неща, но далеч не беше ентусиазиран относно изпълнението на номерата, а и чувстваше неудобство да изостави гроба на дядо си.

Госабуро бе посрещнал вестите на Казуо с радост и го бе разпитал подробно. По това време не разговаряше пряко с Акио, но в нощта преди заминаването им, когато Хисао се приготвяше да си ляга, той дойде до вратата на стаята и помоли Акио да разговарят насаме.

Акио бе почнал да се съблича и Хисао зърна недоволната му гримаса. Все пак домакинът кимна едва забележимо и Госабуро пристъпи в стаята, затвори вратата и коленичи напрегнат върху рогозката.

— Племеннико — започна той, все едно се опитваше да отстоява някакъв авторитет от позицията на възрастта. — Няма съмнение, че е дошло време да започнем преговори с Отори. Трите провинции стават все по-богати и преуспяващи, докато ние тук се спотайваме в планината с оскъдна храна, която ни стига колкото да не умрем от глад, в очакване на поредната мразовита зима. Ние също бихме могли да постигнем благоденствие — нашето влияние може да се разпространява с търговията ни. Призовавам те: отмени кръвната вражда!

Акио отсече:

— Никога!

Госабуро пое дълбоко въздух:

— Възнамерявам да се върна в Мацуе. Тръгвам утре сутринта.

— Никой не напуска фамилията Кикута — напомни му Акио с безизразен глас.

— Тук се скапваме. Всички до един. Отори пощади живота на децата ми. Нека приемем предложението му за примирие. Това няма да накърни верността ни към теб. Ще ти служа в Мацуе както винаги досега — ще осигурявам средства, ще водя архива…

— След като Такео и Таку бъдат убити, ще говорим за примирие — отвърна Акио. — Сега се махай. Уморен съм, а присъствието ти ми е отвратително.

Щом Госабуро си тръгна, Акио угаси лампата. Хисао вече беше легнал на постелката; нощта бе топла и той не бе дръпнал завивката върху себе си. Малки частици светлина танцуваха зад клепачите му. За момент се замисли за братовчедите си и се запита дали щяха да умрат в Инуяма, но най-вече се вслушваше в движенията на Акио. Всяка клетка от тялото му със смесица от страх и възбуда жадуваше плътски ласки и изгаряше в необуздано чувство за срам. Разгневен, Акио бе груб и бърз. Хисао прехапа устни и не издаде нито звук; даваше си сметка за скритото насилие и се боеше да не го предизвика и да го обърне срещу себе си. При все това актът донесе временно облекчение. Гласът на Акио бе почти нежен, когато каза на момчето да спи, да не става, каквото и да чуе, и Хисао изпита краткия миг на нежност, за който копнееше, когато баща му го погали по косите и сетне по врата. След като Акио излезе от стаята, Хисао се зарови под завивките и се опита да си запуши ушите. Разнесоха се някакви приглушени шумове, сякаш някой се давеше и съпротивяваше; последваха тежък удар в пода и влачене по дъските, а после по земята.

„Аз спя“, повтаряше си момчето отново и отново, докато накрая, преди Акио да се върне, наистина потъна в сън, дълбок и безпаметен като смъртта.

На следното утро тялото на Госабуро лежеше сгърчено насред алеята. Беше удушен с гарота в стила на Племето. Никой не посмя дори да покаже, че скърби за него.

— Няма човек, който да иска да напусне Кикута и да се измъкне безнаказано — рече Акио на Хисао, докато се приготвяха да тръгват. — Запомни го. Такео и баща му дръзнаха да напуснат Племето. Исаму бе екзекутиран, същото очаква и Такео.

Акаши бе построен в годините на сблъсъци и смут, когато търговците трупаха печалби от воините, които се нуждаеха от оръжия и провизии; веднъж забогатели, те не виждаха причина да загубят придобитото и се бяха съюзили помежду си, за да бранят стоките и търговията си. Градът бе заобиколен с дълбок ров и всеки от десетте моста се охраняваше от войници. На територията му имаше няколко внушителни храма, които закриляха и насърчаваха търговията както в материалната, така и в духовната сфера.

Когато се издигаха във властта, военачалниците търсеха красиви предмети и дрехи, произведения на изкуството и други луксозни изделия от Шин и отвъд, осигурявани с охота от търговците в свободните пристанища. Някога семействата от Племето бяха по-силни търговци от търговците в града, но растящото благополучие на Трите провинции и съюзът с Отори бе подтикнал мнозина от фамилията Муто да се преместят в Хофу. По време на наложената от Акио изолация в планината дори останалите Кикута бяха проявили по-голям интерес към търговията и печалбата, отколкото към шпионажа и поръчковите убийства.

— Тези дни са безвъзвратно отминали — заяви Джизаемон, собственик на оживен бизнес с вносни стоки, посрещайки Акио без особена охота. — Трябва да се развиваме в крак с времето. Можем да търгуваме по-успешно и да упражняваме повече контрол върху събитията, като осигуряваме оръжия и други битови стоки или отпускаме парични заеми. Нека с всякакви средства да насърчаваме подготовката за война, като в същото време се стараем да предотвратим избухването й.

Хисао смяташе, че баща му ще реагира със същото насилие, каквото бе проявил по отношение на Госабуро, и изпита съжаление. Не искаше Джизаемон да умре, преди да му покажеше някои от чудните си съкровища — механични устройства за указване на времето, стъклени съдове с високи гърла за пиене, огледала и вкусни непознати храни, сладки и пикантни, и захар — думи, които никога не бе чувал.

Пътуването се бе оказало отегчително. Както Акио, така и Казуо отдавна вече не бяха в първа младост и в изпълненията им на актьори липсваха плам и въодушевление. Песните им бяха старомодни и отдавна забравени. Хората ги приемаха вяло, в едно село дори с открита враждебност — никой не пожела да им предложи подслон и бяха принудени да вървят цяла нощ.

Хисао тайно огледа баща си, при което установи, че е остарял; в скритото селище Акио разполагаше с потомствената власт на безспорен господар, внушаващ страх и респект у всички; тук, в тези износени и овехтели одежди приличаше на несретник. За момент Хисао изпита остра жалост към него, която се опита да разсее незабавно, тъй като жалостта всеки път го правеше уязвим за гласовете на мъртвите. Връхлетя го познатото главоболие, половината свят потъна в мъгла, жената шепнеше, но той не искаше да я слуша.

— Може би си прав — чу той да казва Акио, сякаш от разстояние. — Но войната не може да се избягва вечно. Научихме за пратениците на Отори до императора.

— Да, изпуснахте ги само за няколко седмици. Никога не съм виждал толкова пищно шествие. Отори трябва да са истински богати и освен това надарени с вкус и изисканост. Разправят, че това било влиянието на съпругата му…

— Значи императорът имал нов генерал? — прекъсна Акио ентусиазма на търговеца.

— Така е и което е по-важно, братовчеде, генералът вече разполагал с нови оръжия… или в най-скоро време щял да се сдобие с тях. Разправят, че владетелят Отори затова търсел начин да спечели благоволението на императора.

— Какво искаш да кажеш?

— Години наред Отори налагат строга забрана върху търговията с оръжия. Наскоро обаче тази забрана била нарушена и от Хофу били изнесени тайно голям брой пушки… според слуховете с прякото съдействие на Араи Зенко! Знаеш ли Терада Фумио?

Акио кимна.

— Е, Фумио пристигна два дни след оръжията, опитвайки се да ги върне обратно. Беше бесен; първо предложи голяма сума пари, после заплаши да пристигне с флотилия и да опожари града. Но беше твърде късно — те вече пътуваха за Сага. Да не ти разправям какво стана с цената на желязото и селитрата. Скочиха до небесата, братовчеде, направо до небесата! — Джизаемон си наля нова чаша вино и го подкани да пие с него. — Кой ли го е грижа за заплахите на Терада! — изсмя се той. — Някакъв си пират и нищо повече. Самият той е прекарвал незаконно къде-къде по-важни стоки. А и владетелят Отори никога няма да нападне свободния град, не и докато самият той се нуждае от търговци, които да снабдяват и да хранят армията му.

Хисао се учуди, че Акио не реагира. Баща му само пиеше на големи глътки и кимаше утвърдително на всичко, което казваше Джизаемон, макар че ставаше все по-навъсен.

Събуди се посред нощ и чу, че баща му шепне нещо на Казуо. Усети как тялото му се напрегна в очакване да долови познатите глухи шумове, съпровождащи убийството, но двамата мъже говореха за нещо друго — за Араи Зенко, който бе позволил огнестрелните оръжия да се измъкнат от мрежата на Отори.

Хисао знаеше историята на Зенко — че е по-големият син на Муто Шизука и внук на Кенджи; падаше се и някакъв негов братовчед. Зенко бе единственият член от фамилията Муто, който не си бе навлякъл омразата на Кикута — не бил замесен в смъртта на Котаро, а и според слуховете не бил особено верен на Такео, макар че бил женен за сестрата на съпругата му. Някои смятаха, че обвинявал Такео за смъртта на баща си и дори тайно копнеел за отмъщение.

— Зенко хем е силен, хем амбициозен — прошепна Казуо. — Ако търси начин да се докара пред владетеля Сага, сигурно се подготвя да нанесе удар срещу Кучето.

— Идеалният момент да се обърнем към Зенко — измърмори Акио. — Такео очаква заплахи от Изток и ако Зенко го атакува от Запад, ще бъде приклещен помежду им.

— Чувствам, че Зенко ще посрещне с охота една такава стъпка от твоя страна — отвърна Казуо. — Освен това след смъртта на Муто Кенджи най-вероятно Зенко е следващият господар на фамилията Муто. Какво по-добро време да се потърсят Муто, за да се поправи разцеплението в Племето и двете фамилии да се съберат отново?

Джизаемон, радостен да се отърве от посетителите си, им предостави пропуски и ги снабди с дрехи и разни други типични за търговците принадлежности. Уреди ги да пътуват на един от корабите на своята гилдия и след няколко дни те опънаха платна към Кумамото през Хофу, възползвайки се от хубавото, спокойно време на късната есен.

Двайсет и трета глава

Мая не пътуваше като дъщеря на владетеля Отори, а по другия, обичаен за нея начин — предрешена по почина на Племето. Представяше се за по-малката сестра на Сада и двете уж отиваха в Маруяма, за да посетят роднините си и да си намерят работа след смъртта на своите родители. Мая с удоволствие прие да играе ролята на това осиротяло момиче; харесваше й да си представя, че родителите й са мъртви, тъй като все още им беше ядосана, особено на майка си, и дълбоко наранена от факта, че двамата бяха предпочели Сунаоми. Мая бе видяла как Сунаоми се бе принизил до хленчещо хлапе заради онова, което бе взел за призрак — в действителност недовършената статуя на всемилостивата Канон. Презираше страха му, още повече че той бе незначителен в сравнение с онова, което тя бе видяла в същата беззвездна нощ — третата поред от Празника на мъртвите.

За нея не беше никакъв проблем да последва Сунаоми, използвайки обичайните умения на Племето, но когато стигна до плажа, нещо в димящите огньове, в силата на скръбта и във въздействащата атмосфера на празника я развълнува дълбоко; тогава някъде вътре в нея прозвуча гласът на котето, което й рече: „Виж какво виждам аз!“

В началото бе като игра — внезапната яснота в мрака, огромните й зеници, поглъщащи всеки миг, припкащите дребни същества и нощните насекоми, потрепването на листата, капчиците влага, довеяни от бриза. После тялото й омекна и се вля в тялото на котето и тя си даде сметка, че плажът и боровата гора са изпълнени с духове.

Видя ги през очите на животното — бяха със сивкави лица и с бели роби, а бледите им крайници плаваха над земята. Мъртвите впериха взор в нея и котето отвърна на погледа им с ясното съзнание за горчивото им разкаяние, за несекващото им недоволство, за неосъществените им желания.

Мая изплака потресена; котето замяука жално. Тя направи отчаяно усилие да се върне в собствената си позната плът; животното задращи с лапи по черните камъчета в края на пясъка и скочи между дърветата около къщата. Призраците я последваха, скупчиха се около нея и тя почувства ледения им допир върху козината си. Чу гласовете им като шумолене на листа на есенния вятър, изпълнени с тъга и копнеж.

— Къде е нашият господар? Отведи ни при него. Ние го чакаме!

Думите им я изпълниха с ужас, макар че не ги разбра, почувства се като в кошмар, в който едно-единствено неясно изречение смразява спящия до мозъка на костите. Чу изпукване на счупен клон и видя как някакъв мъж излиза от порутената къща с лампа в ръка. Мъртвите се отдръпнаха от светлината, от която зениците й се свиха и тя вече не можеше да ги вижда ясно. Но чу писъците на Сунаоми и долови звука от струята, когато момчето се изпусна. Презрението, което изпита към него заради страха му, й помогна да превъзмогне собствения си ужас и тя успя да се оттегли в храстите и да се върне незабелязано в крепостта. Не си спомняше в кой момент котето я бе напуснало и тя отново бе станала Мая точно както не можеше да проумее каква бе причината да се превъплъти в него. Не можеше обаче да се отърси от спомена за онова, което бе видяла през очите на неговия призрак, и от глухите гласове на мъртвите. Къде е нашият господар?

Мисълта, че можеше отново да добие същото зрение и слух, я изпълваше с ужас; тя се опита да си изгради защита и да не позволи на котето да я обсеби отново. Беше наследила нещо от непреклонната природа на Кикута наред с множеството техни дарби. Но котето се явяваше в сънищата й — настоятелно, ужасяващо, мамещо.

— От теб ще излезе отличен шпионин! — възкликна Сада след първата им нощ на кораба, когато Мая преразказа онова, което бе чула предишния ден — нищо злонамерено или опасно, просто хорски тайни, които техните пазители бяха предпочели да не разкриват пред света.

— По-добре да стана шпионка, отколкото да се омъжа за някой владетел — заяви Мая. — Искам да съм като теб или каквато е била Шизука едно време — тя отправи взор над осеяната с бели петънца водна шир към изток, където град Хаги вече се бе загубил в далечината; Ошима също бе зад тях, виждаха се единствено облаците над намиращия се на острова вулкан. Бяха минали покрай него през нощта, за което Мая искрено съжаляваше, тъй като бе чувала много разкази за някогашната крепост на пиратите и за посещението на баща й при владетеля Терада, затова й се искаше да го види със собствените си очи, но корабът не можеше да си позволи каквото и да било закъснение — североизточният вятър нямаше да се задържи още дълго, а те се нуждаеха от него, за да ги закара до западното крайбрежие. — Шизука е правела каквото си иска, но после се е омъжила за доктор Ишида и сега е като една най-обикновена съпруга.

Сада се засмя:

— Не подценявай Муто Шизука! Тя винаги е била много повече от онова, което изглежда.

— Само че е баба на Сунаоми — измърмори недоволно Мая.

— Ревнуваш, Мая, там ти е бедата!

— Толкова е несправедливо! — възкликна момичето. — Ако бях момче, нямаше да има значение, че сме близначки. Сунаоми никога нямаше да дойде да живее при нас, а на татко нямаше да му хрумне да го осиновява! — „А аз нямаше и да си помисля да предизвиквам малкия страхливец и да го пращам в светилището.“ Тя погледна към Сада. — Никога ли не ти се е искало да си мъж?

— Да, често, когато бях дете. Дори в Племето, където жените разполагат с голяма свобода, момчетата, изглежда, се ценят повече. Винаги съм се настройвала против тях, винаги съм копняла да ги побеждавам. Муто Кенджи казваше, че сигурно затова съм пораснала тъй висока и силна като мъж. Той ме учеше да подражавам на момчетата, да използвам тяхната реч и да имитирам жестовете им. Сега мога да се представям и за мъж, и за жена и така ми харесва.

— И нас ни учеше същото! — възкликна Мая, тъй като подобно на всички деца в Племето тя бе усвоила езика и жестовете както на мъжете, така и на жените, и можеше спокойно да се представя за момче.

Сада я изгледа изпитателно.

— Да, би могла да се направиш и на момче.

— Наистина, изобщо не съжалявам, че ме отпратиха — довери й се Мая. — Защото харесвам теб… и обичам Таку!

— Всички обичат Таку — засмя се Сада.

Но Мая нямаше възможност да научи повече от очарователния, почти непонятен език на моряците, тъй като вълнението се усили и тя с раздразнение установи, че от нея не става добър моряк. От рязкото пропадане и издигане на кораба я заболя глава и тя почувства, че не може да владее тялото си. Сада се погрижи за нея без излишно суетене или думи на съчувствие — държеше главата й, докато повръщаше, и после обтриваше лицето й с влажна кърпа, даваше й да отпива малки глътки чай и да навлажнява устните си, а когато най-бурната част отмина, я сложи да легне, взе главата й в скута си и положи дългата си хладна длан върху челото й. Сада си помисли, че усеща току под кожата й животинската природа подобно на козина, тъмна, гъста и тежка, и в същото време мека при допир, зовяща за ласка. За Мая докосването й бе като на дойка или на майка; събуди се от поредния пристъп, докато корабът заобикаляше носа, точно когато ветровете се смениха и западният бриз се усили, за да ги закара до брега. Взря се в момчешкото лице на Сада с неговите остри черти и високи скули и си помисли, че би било истинско щастие да остане завинаги в обятията й, при което почувства как цялото й тяло потръпва в отговор. В този момент изпита непреодолима страст към по-голямото момиче, невероятна смесица от възхищение и нужда — нейното първо любовно изживяване. Протегна се към Сада и я прегърна, усещайки силните, почти мъжки мускули и изненадващата мекота на гърдите й. Зарови нос в шията й, хем по детски, хем по животински.

— Доколкото разбирам, тези ласки означават, че вече се чувстваш по-добре? — рече Сада и я прегърна в отговор.

— Да. Ама беше ужасно. Никога повече няма да се кача на кораб! — замълча за миг и после попита: — Сада, ти обичаш ли ме?

— Що за въпрос?

— Сънувах, че ме обичаш. Само че не съм сигурна дали е било сън, или…

— Или какво?

— Или котето.

— А какви са неговите сънища? — попита Сада уж небрежно.

— Животински — Мая бе вперила поглед в далечния бряг, в увенчаните с борове стръмни скали, които се издигаха рязко от тъмносините води, в черните камъни, обрамчени със сиво-зеленикави и бели вълни. Вътре в залива, където повърхността бе по-спокойна, и нататък в устието дървени решетки поддържаха морски водорасли, а плоскодънните рибарски лодки бяха изтеглени върху пясъка, където на туфи растеше морска зостера. На брега приклекнали мъже кърпеха рибарски мрежи и поддържаха огньовете, които извличаха сол от морската вода.

— Не знам дали обичам теб — подразни я Сада, — но със сигурност обичам котето! — тя се пресегна и потърка врата на Мая, все едно галеше коте, и гърбът на момичето се изви в дъга от удоволствие. За пореден път Сада си помисли, че почти усеща козината под пръстите си.

— Ако продължиш да правиш това, май ще се превърна в котето — каза Мая замечтано.

— Сигурна съм, че ще ни бъде от полза — тонът на Сада бе сух и делови.

Момичето се усмихна:

— Ето защо обичам Племето. На тях им е все едно дали съм близначка, или ме е обсебило котето. Всичко, което им върши работа, е добро. Така разсъждавам и аз. Никога вече няма да се върна да живея в дворец или в крепост. Оставам в Племето завинаги!

— Ще видим какво ще каже Таку по този въпрос!

Мая знаеше, че Таку е най-строгият учител, лишен от всякаква сантименталност, но се опасяваше, че ще бъде повлиян от своя дълг към баща й и затова вероятно ще се отнася към нея с известна благосклонност. Не знаеше кое щеше да е по-лошо — Таку да я приеме само защото е дъщеря на Отори, или да я отхвърли, тъй като не притежава достатъчно умения. В един момент се улавяше, че си мисли как той ще я отпрати, без да може да й помогне; в следващия вече си представяше как ще бъде удивен от скритите й способности и от всичко, което тя можеше да прави. Накрая реши, че приемът му ще е нещо средно — нито твърде разочароващ, нито възторжен или ласкателен.

Тъй като песъчливото устие бе твърде плитко и корабът им не можеше да навлезе в него, трябваше да ги спуснат с въжета до поклащащите се рибарски лодки. Те бяха твърде тесни и неустойчиви; лодкарят прихна, когато Мая се вкопчи в страничния борд, и се опита да въвлече Сада в похотлив разговор, докато ги возеше нагоре, придвижвайки лодката с пръта в посока към Маруяма.

Крепостта бе разположена на малък хълм, извисяващ се над реката и града, който се бе разпрострял около нея. Беше малка и красива, с бели зидове и сиви покриви, по някакъв начин наподобяваше птица с обагрени в розово от залязващото слънце криле. Мая я познаваше добре и често бе пребивавала там с майка си и сестрите си, но сега вървеше със сведен поглед и не разговаряше с никого, за да не я разпознае никой. От време на време Сада я сгълчаваше да престане да се влачи и да си тътри краката в праха. Мая й отговаряше хрисимо: „Добре, како, разбира се, како“ и вървеше, без да се оплаква, макар че разстоянието бе голямо, а вързопът — тежък. Едва по здрач двете стигнаха до дълга ниска постройка, която заемаше ъгъла на една улица. Прозорците й бяха препречени с дървени летви, а ниският й керемиден покрив образуваше дълбоки стрехи. Едната страна представляваше предната част на магазин, в момента затворен и потънал в тишина. В стената от другата страна имаше грамадна порта. Пред нея стояха двама мъже, въоръжени с мечове и дълги извити копия. Сада се обърна към единия:

— Нападение ли очаквате, братовчеде?

— Имаме неприятности — отвърна той. — А ти какво правиш тук? Кое е това дете?

— Малката ми сестра, не я ли помниш?

— Да не би да е Маи?

— Не, не Маи, а Мая. Пусни ни да влезем. По-късно ще ти разкажа всичко. Таку в Маруяма ли е? — попита, когато им отвориха портата и двете бързешком влязоха вътре.

— Да, пристигна преди няколко дни. Много внушително и с височайша компания. Дойде с владетеля Коно от Мияко и сега владетелят Сугита гощава и двамата. Не се е отбивал както обикновено. Ще го уведомим, че двете със сестра ти сте тук.

— Те знаят ли коя съм? — попита Мая шепнешком, когато Сада я поведе през тъмната градина към входа.

— Знаят. Само че са наясно, че не е тяхна работа, тъй че няма да кажат на никого.

Тя си представи как щеше да стане мъж… или може би жена… щеше да се предреши като войник, пазач или слугиня, щяха да се приближат и уж небрежно да заговорят Таку, споменавайки нещо за някой кон или блюдо, след което щяха да добавят на пръв поглед случайно изречение, от което Таку да разбере…

— А как ще ме наричат? — попита тя Сада, стъпвайки леко на верандата.

— Да те наричат ли? Кой?

— Какво ще ми е тайното име, което ще знаят само от Племето?

Сада се засмя почти беззвучно.

— Ще ти измислят нещо. Може би Котето. Котето се върна тази нощ… Може би ще те назначат за прислужница на Таку, ще миеш краката му…

Мая усети известно безпокойство — каквото и да се случеше, нямаше да е лесно. Наложи се да чака цели два дни. Нямаше време да изпита отегчение или тревога, тъй като Сада веднага се зае с обучението й, което нямаше край, тъй като уменията на Племето винаги можеше да се развиват. Никой… даже Муто Кенджи или Кикута Котаро… не бе успял да ги овладее до съвършенство. А Мая бе още дете — предстояха й години на усилна работа, продължително стоене, без да помръдва, разтягане и свиване на крайници за поддържане на гъвкавост, трениране на памет и наблюдателност, бързина на движение, която спомагаше за състоянието на невидимост и управляването на второто аз. Мая се подчиняваше на дисциплината безропотно, тъй като бе решила да угажда на Сада за всичко.

В края на втория ден, след като се бе стъмнило и двете бяха вечеряли, Сада даде знак на Мая, която събираше съдините и ги поставяше на подноси, тъй като вече не беше дъщерята на владетеля Отори, а най-малката в домакинството и по тази причина — слугиня на всички. Тя довърши задълженията си, отнесе подносите в кухнята и после излезе на верандата. В отсрещния край стоеше Сада с лампа в ръка. Мая зърна лицето на Таку — наполовина осветено, наполовина в мрак.

Приближи се и падна на колене пред него. Той изглеждаше уморен, изражението му бе напрегнато и дори ядно. Сърцето й се сви.

— Господарю Таку — прошепна тя.

Той се навъси още повече и махна на Сада да доближи лампата. Мая усети горещината върху бузата си и за момент затвори очи. Пламъкът примига зад спуснатите й клепачи.

— Погледни ме — нареди й Таку. Очите му, черни и непроницаеми, се втренчиха в нейните. Тя издържа погледа му, без да мигне, изпразвайки съзнанието си, за да не позволи на повърхността да изплува нещо, което би могло да му разкрие слабостта й. Но не успя да го заблуди напълно; почувства се така, сякаш някакъв лъч освети и най-тъмното кътче в душата й и разкри дори онези тайни, за които тя самата не знаеше, че пази. — Хм — изсумтя Таку, но Мая не можа да разбере дали това бе в израз на одобрение или на изненада. — Защо баща ти те е изпратил при мен?

— Защото смята, че съм обсебена от духа на едно коте — отвърна тя тихо. — Предположи, че Кенджи може да ви е предал част от познанията на Племето за тези неща.

— Покажи ми.

— Не искам — възпротиви се тя.

— Нека видя този котешки дух, ако е там — гласът му изразяваше недоверие и пренебрежение.

Мая откликна с вътрешен изблик на гняв, който премина през тялото й, мощен и нечовешки, накара крайниците й да омекнат и да се изпънат и набръчка дрехата й; ушите й се свиха назад и тя оголи зъби, готова да скочи.

— Достатъчно — рече Таку тихо и я докосна леко по бузата. Животинската същност се усмири и замърка.

— Не ми повярвахте — рече Мая смутено. Цялата трепереше.

— Първоначално може би, но сега вече ти вярвам. Много интересно. И полезно, предполагам. Въпросът е как да те използваме най-добре? Някога приемала ли си формата му напълно?

— Веднъж — призна тя. — Последвах Сунаоми до светилището на Акане и го видях как се подмокри!

Таку долови нещо повече зад самохвалството.

— И какво? — подкани я той.

Няколко мига Мая остана безмълвна, а после заяви глухо:

— Не искам да го правя отново! Онова, което почувствах, никак не ми хареса.

— Това, дали ти харесва, няма нищо общо — заяви той. — Не ми губи времето. Трябва да обещаеш, че ще правиш само онова, което ти кажем със Сада. Никакви своеволия, никакви рискове и никакви тайни от нас!

— Заклевам се.

— Моментът никак не е подходящ за всичко това — рече Таку към Сада с известно раздразнение. — Опитвам се да държа Коно под контрол и да наблюдавам действията на брат ми, в случай че предприеме някакъв неочакван ход. И все пак, щом това е желанието на Такео, предполагам, че ще е по-добре да я задържа при себе си. Утре можеш да дойдеш с мен в крепостта. Облечи я като момче, но остани да живееш тук. Ти можеш да се представиш за каквато си искаш, но в къщата тя трябва да живее като момиче. Повечето от домакинството вече знаят коя е; трябва да бъде закриляна колкото се може по-дълго като дъщеря на владетеля Отори. Ще предупредя Хироши. Някой друг ще те разпознае ли?

— Никой не ме гледа в лицето — отвърна Мая. — Нали съм близначка.

— Близнаците са особено важни за Племето — отвърна той. — А къде е сестра ти?

— Остана в Хаги. Скоро ще замине за Кагемура — внезапно почувства болезнено липсата на Мики, на Шигеко и на родителите си. „Тук съм като някакво сираче, помисли си, като изгнаник. Може би ще стана като татко; открили са го в някакво забутано село, ама е по-талантлив от всички други в Племето.“

— Сега си лягай — нареди й строго Таку. — Трябва да обсъдя важни неща със Сада.

— Господарю Таку — Мая се поклони покорно пред него и пожела на двамата лека нощ. Едва бе влязла обратно в къщата, когато една от прислужниците я хвана и я прати да приготви постелите. Тя разгъна рогозките и разстла завивките, като пристъпваше тихо из дългите ниски стаи на къщата. Вятърът се бе усилил и свиреше през всички цепнатини, есенен и пронизващ, но Мая не чувстваше студ. През цялото време се вслушваше в приглушените думи откъм градината. Бяха й наредили да си легне и тя се бе подчинила, но не й бяха забранили да слуша.

Бе надарена с необикновения слух на баща си, а и цяла година той бе ставал все по-остър и по-прецизен. Когато най-накрая се озова в постелята, наостри уши, опитвайки се да отсее шепота на момичетата, които лежаха от двете й страни. Постепенно те млъкнаха и тихите им гласове отстъпиха място на последните летни насекоми, оплакващи настъпващия студ и собствената си смърт. Долови как кукумявката тихо размахва криле, докато се носеше през градината, и издиша почти безшумно. Лунната светлина отпечатваше решетъчни шарки върху хартиените прегради; луната притегляше кръвта й и я караше да тече устремно във вените й.

В далечината Таку каза:

— Доведох Коно тук, за да може лично да се увери в предаността на Маруяма към Отори. Опасявам се, че Зенко го е заблудил, че кланът Сейшуу са на ръба да се оттеглят отново и че Западът няма да подкрепи Такео.

— Нали Хироши е напълно надежден? — попита Сада.

— Ако не е, спокойно бих могъл да прережа и собственото си гърло — отвърна Таку.

Сада се засмя.

— Ти никога не би посегнал на живота си, братовчеде.

— Надявам се, че няма да ми се наложи. Може да го сторя от скука, ако трябва още дълго да се примирявам с присъствието на владетеля Коно.

— Ако скуката е онова, което те плаши, Мая ще ти бъде едно добро разнообразяване.

— Или поредната отговорност, от която спокойно бих могъл да се лиша!

— Какво те стресна, когато се взря в очите й?

— Очаквах момиче, но не видях нищо подобно… по-скоро нещо безформено, което очаква да открие собствените си очертания.

— Дух на мъж ли е, или нещо свързано с обсебването от котето?

— Наистина нямам представа. Изглежда ми различно. Тя е единствена по рода си… при това, предполагам, изключително мощна.

— А опасна?

— Със сигурност. Но най-вече за самата себе си.

— Изморен си — в гласа на Сада се прокрадна нотка, която накара Мая да потръпне в смесица от копнеж и ревност. Сада добави още по-тихо: — Ето, сега ще ти разтрия челото…

Настъпи миг мълчание. Мая притаи дъх. Таку въздъхна дълбоко. Някакво особено напрежение се спусна над потъналата в мрак градина и обгърна невидимата двойка. Стана й непоносимо да слуша повече и тя се зави през глава.

Както й се стори, мина доста време, преди да чуе стъпките им на верандата. Таку възкликна с приглушен глас:

— Не съм очаквал подобно нещо!

— Израснали сме заедно — отвърна Сада. — Не е нужно да означава каквото и да било.

— Сада, нищо помежду ни не може да е безсмислено — замълча за момент, все едно се канеше да каже още нещо, но после завърши бързо: — Ще се видим утре. Доведи Мая в крепостта по обед.

Сада влезе тихо в стаята и легна до Мая. Преструвайки се на заспала, малката се обърна към нея и вдъхна мириса й, примесен с мириса на Таку, който все още се долавяше по кожата й. Не можа да реши кой й харесва повече, искаше й се да прегърне и двамата. В този момент почувства, че им принадлежи завинаги.

На следния ден Сада я събуди рано и се зае да подстриже дългите й коси. Подкъси ги до раменете й, след което ги събра в кок, без да обръсва челото, като на момче, което още не е достигнало пълнолетие.

— Не си голяма красавица — засмя се тя. — Но за момче изглеждаш страхотно. Смръщи се малко и стисни устни. Не бива да изглеждаш твърде хубава, иначе някой воин ще вземе да те хареса.

Мая се опита да придаде на чертите си момчешки вид, но от вълнението, непознатото усещане от подстриганите коси и необичайното й облекло, както и от мъжките думи в устата й очите й заблестяха, а страните й поруменяха.

— Овладей се — сгълча я Сада. — Не бива да привличаш вниманието върху себе си. Сега си един от слугите на господаря Таку, при това от най-низшите.

— Какво трябва да правя?

— Нищо особено, предполагам. Научи се да се справяш със скуката.

— Като Таку — изпусна се Мая, без да мисли.

Сада я сграбчи за ръката:

— Ти си го чула да го казва? Какво друго чу?

Мая отвърна на погледа й. За момент остана безмълвна. После каза:

— Всичко.

Сада не можа да сдържи усмивката, която затрептя върху устните й.

— Не говори за това пред никого! — прошепна й съучастнически. Притегли я към себе си и я прегърна.

Мая потъна в обятията й, почувства топлината на тялото й и усети непреодолим копнеж да е на мястото на Таку.

Двайсет и четвърта глава

Някои мъже обичат любовта, но Муто Таку не бе от тях, нито бе поразяван от страстта, в която изгарят единствено влюбените. Намираше подобни крайни емоции за странни и дори за неприятни и винаги се бе присмивал на оглупелите от любов заради слабостта им. Когато жени заявяваха, че го обичат, както често ставаше, той се отдръпваше. Харесваше жените и всички наслади, с които даряваха тялото му, обичаше съпругата си, беше й поверил грижата за дома и отглеждането на децата им, смяташе, че тя никога няма да го предаде, но изобщо не му бе хрумвало да й бъде верен. По тази причина натрапчивият спомен за внезапната, неочаквана близост със Сада го обезпокои. Не можеше да се сравни с нищо, което бе изживял до момента — желанието бе тъй наситено, така пронизващо и всепоглъщащо; тялото й бе удължено и силно като неговото, приличаше на мъжко, но въпреки това принадлежеше на жена; ответното й желание към него — покорно и в същото време завладяващо, не му даваше мира. Почти не можа да спи, обладан от копнежа да я чувства до себе си, и сега, докато разговаряше със Сугита Хироши в градината на крепостта в Маруяма, осъзна, че му е трудно да се съсредоточи върху думите на своя стар приятел. „Израснали сме заедно. Не е нужно да означава каквото и да било“, беше му казала тя и това бе част от вълнението — от другар и почти сестра тя се бе превърнала в любовница; той пък бе отвърнал с неподозирана проницателност: „Нищо помежду ни не може да бъде безсмислено.“

Опита се да се съсредоточи върху разговора с Хироши. Двамата бяха връстници, през новата година щяха да станат на двайсет и седем, но докато Таку притежаваше жилавото телосложение и неопределеното, подвижно лице на Муто, Сугита Хироши минаваше за красавец — с половин глава по-висок от Таку, по-широк в раменете, с бледата кожа и фините черти на воинската класа. Като момчета се бяха карали и надпреварвали помежду си за вниманието на владетеля Такео, бяха станали любовници за едно пламенно лято, в годината, когато бяха обяздвали заедно жребци, и оттогава бяха свързани в дълбоко и искрено приятелство.

Беше ранно утро; по всичко личеше, че предстои прекрасен есенен ден. Небето бе ясносиньо, слънцето току-що бе започнало да разпръсва омарата над златистите стърнища на оризищата. За първи път, откакто Таку бе пристигнал в компанията на владетеля Коно, двамата мъже имаха възможност да разговарят насаме. Обсъждаха предстоящата среща между владетеля Отори и Араи Зенко, която трябваше да се състои през следващите няколко седмици в Маруяма.

— Такео и господарката Шигеко със сигурност ще пристигнат преди следващото пълнолуние — рече Хироши, — но се движат с известно закъснение, тъй като се е наложило да се отбият в Тераяма, за да се поклонят на гроба на Мацуда Шинген.

— За Такео е голяма скръб в една година да загуби и двамата си велики учители. Едва успя да превъзмогне смъртта на Кенджи — отбеляза Таку.

— Кончината на Мацуда не бе тъй неочаквана, нито стъписваща както смъртта на Кенджи. Нашият игумен бе прехвърлил осемдесетте — необичайно дълъг живот. А и си има достойни последователи. Какъвто си и ти за Такео.

— Уменията и разбирането на Кенджи вече ми липсват — призна Таку. — С всяка изминала седмица положението все повече се усложнява — интригите на брат ми, които дори аз не съм в състояние да проумея напълно; владетелят Коно и изискванията на императора; отказът на Кикута да преговарят…

— По време на престоя ми в Хаги Такео ми се стори необичайно угрижен — отбеляза Хироши предпазливо.

— Освен скръбта му и въпросните държавни дела сигурно си има и други тревоги — отвърна Таку. — Бременността на владетелката Отори, проблемите с дъщерите му…

— Да не би да се е случило нещо с Шигеко? — прекъсна го Хироши. — Когато я видях неотдавна, беше в добро здраве…

— Не, доколкото знам. Става въпрос за близначките — рече Таку. — Мая е тук, при мен; длъжен съм да те предупредя, в случай че я разпознаеш.

— При теб? — повтори Хироши изненадан.

— Предрешена е като момче. Вероятно дори няма да я забележиш. За нея се грижи една млада жена, също предрешена като мъж, далечна моя роднина, казва се Сада.

Не беше необходимо да изрича името й, при все това не можа да се въздържи. „Обсебен съм“, помисли си.

— Но Зенко и Хана пристигат! — възкликна Хироши. — Те със сигурност ще я разпознаят!

— Предполагам, че Хана би могла. Почти нищо не й убягва.

— Така е — съгласи се Хироши.

За момент останаха безмълвни, а после и двамата прихнаха едновременно.

— Знаеш ли — рече Таку, — хората говорят, че ти така и не си успял да превъзмогнеш любовта си към нея и затова не си се оженил! — никога не бяха говорили за това, но любопитството му бе разпалено от собствената му обсебеност.

— Истина е, че по едно време наистина пламенно мечтаех да се оженя за нея. Всъщност копнеех да стана част от семейството на Такео, за да компенсирам липсата на свое собствено. Баща ми, както знаеш, бе убит във войната, а чичо ми и синовете му предпочетоха да сложат край на живота си, вместо да се предадат на Араи Дайичи. Когато Маруяма се съвзе след земетресението, живеех в домакинството на господаря Такео. Земите на моя род бяха върнати във владението, а мен ме пратиха в Тераяма да изучавам Пътя на хоо. Бях глупав и самонадеян като всеки младеж. Смятах, че накрая Такео ще ме осинови, особено след като не му се родиха синове — той се усмихна с ирония към самия себе си, но без горчивина. — Не ме разбирай погрешно. Не съм разочарован, нито разстроен. Осъзнавам, че истинското ми призвание е да служа. Радвам се, че съм управител на Маруяма, докато господарката Шигеко стане пълноправен собственик. Следващия месец тя ще встъпи във владение и скоро след това ще се върна в Тераяма, в случай че не й трябвам повече тук.

— Убеден съм, че ще има нужда от теб… поне за година-две. Няма защо да се погребваш като отшелник. Трябва да се ожениш и да имаш деца. А колкото до земята, Такео или Шигеко ще ти дадат каквото пожелаеш.

— Не съвсем — каза Хироши тихо, почти на себе си.

— Значи все още чезнеш по Хана?

— Не, бързо се излекувах от младежкото си увлечение. Хана е много красива, но съм доволен, че брат ти я взе за жена.

— За Такео щеше да е по-добре, ако беше ти — рече Таку, питайки се какво друго би могло да пречи на Хироши да се ожени.

— Те двамата чудесно подхранват взаимните си амбиции — съгласи се Хироши и побърза да смени темата. — Но ти все още не си ми казал защо Мая е тук.

— Трябва да бъде държана далеч… от своите братовчеди, които понастоящем се намират в Хаги, както и от другата близначка. А и някой трябва да я наблюдава постоянно, поради което Сада пристигна с нея. На мен също ще ми се наложи да прекарвам известно време с нея. Не мога да ти обясня всички причини. Разчитам на теб да прикриваш отсъствието ми и да забавляваш владетеля Коно… като между другото го убедиш в пълната лоялност на клановете Сейшуу към Отори.

— Мая застрашена ли е по някакъв начин?

— Самата тя представлява заплаха — отвърна Таку.

— Но защо не пристига открито като дъщеря на владетеля Отори и не отсяда тук, както често е правила досега? — тъй като Таку забави отговора си, Хироши добави: — Обичаш да се правиш на тайнствен, нали!

— Ще е по-полезна, ако не е я разпознаят — отвърна Таку накрая. — И бездруго е дете на Племето. Като Отори Мая не може да бъде нищо друго, а в Племето може да приема различни роли.

— Предполагам, че владее всички номера, с които ти ме дразнеше едно време — усмихна се Хироши.

— Тези номера, както ти ги наричаш, неведнъж са ми спасявали живота! — отвърна рязко Таку. — Освен това смятам, че Пътят на хоо има и свои собствени!

— Големите учители, като Мийоши Гемба и Макото, притежават много умения, които изглеждат свръхестествени, но са резултат от години усилени тренировки и самоусъвършенстване.

— Е, при Племето е почти същото. Нашите умения може да са наследени, но са нищо без обучение. И все пак не друг, а именно твоите учители успяха да повлияят на Такео да не прибягва до война… нито на Запад, нито на Изток, нали така?

— Да, когато пристигне, той ще уведоми владетеля Коно, че нашите пратеници са на път към Мияко, за да подготвят посещението му през следващата година.

— Смяташ ли, че тази визита е разумна? Или Такео просто се поставя в подчинение на новия генерал, Ловеца на кучета?

— Всичко, което предотвратява една евентуална война, е разумно — отвърна Хироши.

— Прости ми, но това са странни слова в устата на един воин!

— Таку, ние и двамата видяхме гибелта на бащите си…

— Моят поне си я заслужи! Никога няма да забравя онзи момент, в който си мислех, че Такео трябва да убие Зенко…

— Баща ти е постъпил според убежденията си — отбеляза спокойно Хироши.

— Да, но предаде Такео, след като бе сключил съюз с него! — възкликна Таку.

— И да не го бе сторил, рано или късно Такео щеше да се обърне срещу него. Такава е самата природа на нашето общество. Сражаваме се, докато ни дойде до гуша от война, а след няколко години вече ни е омръзнал мирът и отново се хвърляме в сражение. Прикриваме природната си кръвожадност и желание за мъст с измислени кодекси на честта…

— Ти наистина ли никога не си убивал човек? — попита внезапно Таку.

— Усвоил съм много начини да отнемам живот, бях обучаван на бойна тактика и военна стратегия, когато още нямах десет години, но никога не съм се сражавал в истинска битка и досега не съм убивал. Надявам се никога да не го сторя.

— Озовеш ли се насред бой, ще си промениш мнението — рече Таку. — Ще се защитаваш като всички хора.

— Може би. Но междувременно ще направя всичко възможно, за да не допусна нова война.

— Опасявам се, че брат ми Зенко и императорът ще те принудят. Особено ако са се сдобили с пушки. Можеш да бъдеш сигурен, че няма да се успокоят, преди да изпробват лично новите си оръжия.

В противоположния край на градината се долови някакво движение; един пазач изтича напред и коленичи пред Хироши:

— Господарю Сугита, владетелят Коно пристига!

В присъствието на благородника двамата се промениха — Таку стана по-сдържан, а Хироши — привидно по-открит и общителен. Коно искаше да види колкото се може повече от града и околността и те му организираха много излети, по време на които благородникът бе разнасян в пищен лакиран паланкин, украсен с позлата, а двамата му домакини яздеха.

Есента течеше все така ясна и ведра, а с всеки изминал ден багрите на листата ставаха по-ярки. Хироши и Таку не спираха да хвалят пред Коно богатствата на владението, сигурната му защита, многобройната войска, доволството на хората и безпрекословната им вярност към владетеля Отори. Благородникът посрещаше тази информация с обичайната си сдържана вежливост, без да дава и най-малък израз на истинските си чувства.

Понякога на тези излети ходеше и Мая, яхнала коня на Сада. От време на време тя се озоваваше тъй близо до Коно и съветниците му, че можеше да чуе какво си приказват. Разговорите им изглеждаха безинтересни и маловажни, но тя ги запаметяваше и после ги повтаряше дума по дума пред Таку. През два-три дни той пристигаше в къщата, където бяха отседнали със Сада. Двете спяха в малка стая в задната част, тъй като понякога Таку се появяваше доста късно през нощта и независимо от часа винаги държеше да види Мая, дори и да е заспала. От нея се очакваше да се събуди моментално, в типичния за Племето начин, по който всички те контролираха не само потребността си от сън, но и своите нужди и желания. В такива моменти й се налагаше да мобилизира цялата си енергия и внимание, за да участва пълноценно в среднощните сеанси с учителя си.

Често Таку беше уморен и напрегнат, в резултат на което търпението му се изчерпваше твърде бързо; тогава работата вървеше бавно и трудно. Мая искаше да му съдейства, но се страхуваше от онова, което можеше да й се случи. Понякога закопняваше да си е у дома в Хаги, при майка си и сестрите си. Искаше й се да е просто дете, да е като Шигеко, без сестра близначка и без товара на дарбите си. Превъплъщението й в момче по цял ден я изтощаваше, но това бе нищо в сравнение с новите изисквания. Таку вече смяташе, че доскорошното й обучение в Племето е било твърде лесно — преминаването в състояние на невидимост и използването на фалшив образ й се удаваха естествено, но този нов път изглеждаше далеч по-труден и опасен. Тя отказваше да му се подчинява понякога със студена враждебност, друг път с гняв. Започна горчиво да съжалява за смъртта на котето и за духа му, който се бе вселил в нея. Умоляваше Таку да го прогони.

— Не мога — отвръщаше той. — Единственото, което мога да направя, е да те науча как да го управляваш и да го подчиняваш.

— Стореното — сторено — заключаваше Сада. — Сега ще трябва да живееш с него.

Тогава Мая се засрами от слабостта си. Преди време смяташе, че ще й хареса да се превъплъти в котето, но това се оказа по-мрачно и по-страшно, отколкото бе очаквала. Животното искаше да я отведе в друг свят, населен с призраци и духове.

— То ще ти дава сила — заяви Таку. — Силата е там — ти просто трябва да я грабнеш и да я използваш!

Но макар че под неговата опека и с неговите напътствия все повече опознаваше вселилия се в нея дух, тя не успяваше да направи онова, което знаеше, че Таку очаква от нея — да приеме формата му и да я използва.

Двайсет и пета глава

Наближаваше пълнолунието на десетия месец и навсякъде започнаха приготовления за есенния фестивал. Въодушевлението тази година беше по-голямо, тъй като на тържествата щяха да присъстват лично владетелят Отори и най-голямата дъщеря — господарката Шигеко, наследницата на Маруяма. Танците започнаха; всяка вечер пременените в ярки одежди и нови сандали жители на града се изсипваха на улицата, пееха и размахваха ръце над главите си. Мая бе наясно, че баща й е известен и дори обичан, но не си даваше сметка до каква степен, докато не го чу от устата на хората, с които се смесваше. Разнесе се и новината, че владението Маруяма ще бъде официално предоставено на Шигеко, която вече бе навършила пълнолетие. Тя щеше да стане новата владетелка Маруяма.

Бе като част от легенда — име, което, откакто се помнеше, Мая чуваше да се произнася от Чийо, от Шизука, от изпълнителите на балади, които рецитираха поемите за клана Отори по ъглите на улиците и по бреговете на реките.

— Както изглежда, майка ми ще оглави Племето, а господарката Шигеко един ден ще управлява Трите провинции, тъй че по-добре ставай пак момиче, преди да остарееш съвсем! — подразни я Таку.

— Трите провинции не ме интересуват, но бих искала да оглавя Племето! — заяви Мая в отговор.

— Ще трябва да ме изчакаш да умра! — засмя се Таку.

— Не говори такива неща! — предупреди го Сада, докосвайки го по ръката.

Той тутакси обърна глава и я погледна по начин, който развълнува Мая и в същото време я изпълни с ревност. Тримата бяха сами в малката стаичка в задната част на къщата. Той ги беше посетил предишната нощ, затова тази вечер и двете не го очакваха тъй скоро. Сада не можа да скрие радостта си и развълнувано го докосваше по всеки повод.

Нощта бе студена и ясна, а луната, четири дни преди да се изпълни, вече бе огромна и жълта. Въпреки мразовитото време капаците на прозорците още не бяха затворени; загърнати със завивките, тримата седяха близо един до друг край малкия мангал с дървени въглища. Таку пиеше оризово вино, което нито Сада, нито Мая харесаха. Една малка лампа едва разкъсваше мрака в стаята, но градината бе окъпана в лунна светлина и изпълнена с гъсти сенки.

— Ето сега и брат ми — прошепна Таку на Сада, вече без да се шегува. — Зенко смята, че след като е най-възрастният наследник на Кенджи от мъжки пол, по право именно той трябва да оглави Племето.

— Опасявам се, че има и други, които също са на мнение, че не е правилно жена да оглави фамилията Муто. Досега никога не се е случвало, а хората не обичат да нарушават традицията. Роптаят, че това оскърбява божествата. Не че искат Зенко — те биха предпочели теб, естествено, но назначаването на майка ти стана причина за ново разделение.

Мая слушаше внимателно, усещайки горещината на огъня с едната си буза и мразовития въздух с другата. Откъм града долитаха музика и пеене, настоятелен ритъм на барабани, внезапни гърлени викове.

— Днес чух един слух — продължи Сада. — Видели Кикута Акио в Акаши. Преди две седмици тръгнал за Хофу.

— По-добре незабавно да изпратим някого в Хофу — рече Таку. — И да установим къде отива и какви са намеренията му. Сам ли пътува?

— С Имаи Казуо и със сина си.

— Чий син? — Таку рязко изправи рамене. — Сина на Акио ли имаш предвид?

— Очевидно, момчето било около шестнайсетгодишно. Защо си толкова изненадан?

— Ти не знаеш ли кое е това момче?

— Внукът на Муто Кенджи, това е известно на всички — отвърна Сада.

— Нищо повече?

Сада поклати глава.

— Предполагам, че е тайна на Кикута — поясни Таку с приглушен глас. После, изглежда, си спомни за присъствието на Мая, обърна се към нея и я подкани: — Хайде, време е да си лягаш!

Месец по-рано близначката щеше да възрази, но вече се бе научила да се подчинява на Сада и Таку за всичко.

— Лека нощ — рече тя тихо и се изправи.

— Преди да тръгнеш, затвори капаците — нареди Таку. — Става студено.

Сада стана да й помогне. Далеч от огъня Мая усети, че й става студено, а в стаята на прислужниците направо се разтрепери. Всички вече спяха; тя намери място между две момичета и пропълзя между тях. Тук, в къщата на Племето, всички знаеха, че е момиче, само във външния свят трябваше да се явява предрешена като момче. По тялото й плъзнаха тръпки; искаше да чуе какво казва Таку, искаше да бъде с него и със Сада; помисли си за козина, за гъстата мека козина на котето, която я покрива и я сгрява все повече и повече, и тогава тръпките преминаха в нещо друго, в някаква вълна от мощ, която я заля, когато котето сви мускули и оживя.

Тя се измъкна от завивките и излезе от стаята с безшумни стъпки. Усещаше, че зениците й са станали огромни, че зрението й е необичайно остро, спомни си как изглежда светът, изпълнен с едва доловими движения, които не бе забелязвала по-рано, като през цялото време се ослушваше със страх за приглушените гласове на мъртвите. Бе стигнала до средата на коридора, когато си даде сметка, че се движи над земята и обзета от страх, извика тихо.

„Не мога да отворя вратата“, помисли си тя, но духът на котето знаеше какво да прави, подскочи върху капаците, промъкна се между тях, плъзна се по верандата и се вмъкна в стаята, където Сада и Таку лежаха преплели тела.

Сада заговори полулениво, възобновявайки започнал по-рано разговор и изричайки думи, които потресоха Мая повече от всичко в досегашния й живот и които намериха отклик в оживелия дух на котето.

— Момчето наистина ли е син на Такео?

— Да, и според пророчеството той е единственият човек, който може да му донесе смърт.

Така Мая научи за съществуването на своя брат и за заплахата, която грозеше баща й. Чу Таку, който извика: „Кой е там?“, а после и Сада, която възкликна удивена. Тогава Мая скочи през преградата навън в градината, сякаш можеше да продължи да тича вечно, далеч от всичко. Не успя обаче да избяга от гласовете на духовете, които отекнаха в наострените й уши и в крехките й гладки кости. „Къде е нашият господар?“

Двайсет и шеста глава

Отори Такео и Араи Зенко пристигнаха в Маруяма почти едновременно в деня преди пълнолунието. Такео дойде от Ямагата и доведе голяма свита от приближени и съветници, между които Мийоши Кахей и брат му Гемба. Съпровождаше го и Шигеко, а цялата документация на управата, която трябваше да бъде попълнена и обработена, се превозваше от обоз товарни коне. Зенко пристигна със също толкова многобройна кохорта от васали и прислужници, заедно с ястребите си и с любимото кученце на владетелката Араи, която придружаваше съпруга си в изкусно гравиран и украсен паланкин. След тях се източи цял керван коне, натоварени с пищни дарове и разкошни одежди.

Пристигането на двамината господари в града предизвика задръстване по улиците и необичайно оживление по хановете и квартирите за нощувка. За жителите на града срещата на големците означаваше допълнителна работа, но и извънредни печалби. Лятото бе щедро и великодушно, а реколтата — особено богата; Маруяма щеше да бъде предоставена на своята наследница, тъй че имаше много поводи за празнуване. Целият град бе окичен с развявани от нежния бриз флагове, които изобразяваха облия хълм на Маруяма заедно с чаплата на клана Отори, а изкусни готвачи се надпреварваха помежду си да създават чудни ястия с кръгла форма в чест на пълнолунието.

Такео наблюдаваше цялото това оживление с огромно задоволство. Маруяма му бе скъпа на сърцето, защото тук бе прекарал първите няколко месеца от своя брачен живот и бе започнал да прилага в действие всичко, което бе научил за управлението и земеделието от владетеля Шигеру. В онази първа година от възкачването му на власт Маруяма бе почти унищожена от тайфуна и земетресението. Сега, шестнайсет години по-късно, вече бе благоденстваща и мирна; търговията процъфтяваше, художниците й преуспяваха, всички деца бяха сити, раните от гражданската война отдавна бяха зараснали. Шигеко щеше да поеме това владение и да го управлява по право. Такео беше убеден, че тя го заслужава и ще бъде достойна за него.

Трябваше постоянно да си напомня, че е тук, за да се срещне с двамата мъже, които можеха да й го отнемат.

Единият от тях — владетелят Коно — бе настанен в резиденцията на крепостта също като Такео и Шигеко. Зенко бе отведен в най-престижната и луксозна къща до самите зидове на крепостта, в бившия дом на Сугита Харуки — някогашния главен васал на владението, който заедно със синовете си бе сложил край на живота си, за да не предаде доброволно града на Араи Дайичи. Такео се запита дали Зенко знаеше нещо за историята на тази къща, за верността на някогашните й обитатели, и се надяваше да му повлияят духовете на тези доблестни покойници.

Преди вечеря, когато трябваше да се срещне с тези прикрити врагове, изпрати да повикат Хироши, за да разговаря с него насаме. На пръв поглед спокоен и бдителен, младият мъж бе обладан от някакво скрито вълнение, което Такео не можеше да си обясни. След като обсъдиха планираните за следващия ден процедури и церемонии, Такео му благодари за усърдието.

— Ти посвети много години от живота си в служба на моето семейство. Заслужаваш награда за верността си. Искаш ли да останеш в Западната провинция? Ще ти намеря имение и съпруга. Мислил съм за Каори — внучката на владетеля Терада. Тя е чудесна млада жена и голяма приятелка на дъщеря ми…

— Да ми дадете земя в Маруяма, би означавало да я отнемете от другиго или от господарката Шигеко — отвърна Хироши. — Вече споменах пред Таку, че ще остана тук, докато имате нужда от мен… но истинското ми желание е да получа позволение да се оттегля в Тераяма и да следвам Пътя на хоо — при тези думи Такео го изгледа изпитателно, но не каза нищо. Хироши срещна погледа му и после извърна очи. — Колкото до брака… благодаря за грижата, но, честно казано, не изгарям от желание да се женя, а и нямам какво да предложа на една съпруга.

— Всяко семейство в Трите провинции би те приело с радост за свой зет. Ти не се цениш достатъчно. Ако Терада Каори не ти харесва, нека ти намеря друга. Имаш ли някоя предвид?

— Не — отвърна Хироши.

— Знаеш каква обич изпитва към теб цялото ми семейство — продължи Такео. — Ти си като брат на дъщерите ми; ако не бяхме тъй близки по възраст, бих гледал на теб като на син.

— Владетелю Отори, умолявам ви, нека прекратим този разговор! — призова го почтително Хироши. Вратът му бе почервенял издайнически. Той се опита да прикрие мъката си с усмивка. — Вие сте тъй щастлив в своя брак и искате всички ние да изпитаме същото! Но моят път е друг, друго е призванието ми… Единствената ми молба е да ми позволите да поема по него.

— Никога не бих ти попречил! — отвърна Такео и реши засега да изостави въпроса за брака. — Но и аз имам молба към теб: да ме придружиш, когато догодина поема към столицата. Както знаеш, възнамерявам да направя мирно посещение по съвет на учителите от Пътя на хоо. Искам и ти да участваш.

— За мен е голяма чест — отвърна Хироши. — Благодаря ви.

— Шигеко ще дойде с мен, пак по съвета на учителите. Трябва да се грижиш за безопасността й, както винаги досега — Хироши се поклони безмълвно. — Дъщеря ми предложи да вземем кирина… И наистина той би бил наистина изключителен дар за императора.

— Готов сте да подарите кирина!? — възкликна Хироши.

— Бих принесъл в дар всичко, ако с това мога да обезпеча мирното съществуване на страната ни — отвърна Такео.

Дори Шигеко? Никой не изрече тези думи, но те отекнаха в съзнанието на Такео. Той все още не знаеше отговора.

Нещо от този разговор вероятно го бе обезпокоило, защото в миговете, когато не беше зает с владетеля Коно, Зенко или Хана по време на вечерята, той се улавяше, че наблюдава Хироши и дъщеря си по-внимателно от обичайното. Те и двамата бяха някак мълчаливи и сериозни, при това почти не се поглеждаха, нито се обръщаха един към друг. Не успя да долови някакво конкретно чувство между тях; въобрази си, че сърцето на Шигеко е незасегнато. Но без съмнение и двамата бяха твърде вещи в прикриването на чувствата си.

Вечерята бе официална и елегантна, като включваше есенните специалитети на Западната провинция — елхови гъби, дребни раци и скариди, осолени и хрупкави, кестени и ядки от гинко, сервирани върху черни лакирани подноси и кремави глинени съдове от Хаги. Каеде бе помогнала резиденцията да възстанови някогашната си красота — рогозките бяха златистозелени и пръскаха сладък аромат; подовете и гредите лъщяха и излъчваха топлина и уют; преградите зад тях бяха изрисувани с птиците и цветята на есента — дъждосвирци в шипков храст, яребици с хризантеми. Такео се запита какво ли смяташе Коно за обстановката и как изглеждаше тя в сравнение с двора на императора.

Беше извинил отсъствието на съпругата си с новината за бременността й и бе доловил, че Зенко и Хана са сякаш леко разочаровани, тъй като очевидно новото положение щеше да отдалечи плановете за осиновяване на което и да е от момчетата им. След едва забележимата пауза на неловкост Хана се впусна във възторжени поздравления и надежди, че сестра й ще се сдобие със син. Такео на свой ред се постара да похвали Сунаоми и Чикара, което не му бе трудно, тъй като искрено харесваше двете момчета.

Коно обяви вежливо:

— Получих писма от Мияко. Разбрах, че следващата година възнамерявате да направите посещение при императора.

— Стига той да благоволи да ме приеме — отвърна Такео.

— Вярвам, че ще го стори. Вие сте обект на всеобщо любопитство. Дори владетелят Сага Хидеки е изразил желание да се запознае с вас.

Такео си даваше сметка, че Зенко следи всяка дума, макар че бе свел поглед. „И ако там ми устроят засада и ме убият, Зенко ще чака в Западната провинция и ще атакува в гръб с благословията на императора…“

— Всъщност владетелят Сага планира някакво състезание — продължи Коно. — Пише ми, че вместо да пролива кръвта на хиляди мъже, би предпочел да срещне владетеля Отори в някаква игра… в двубой… може би отстрелване на кучета. Това е неговата страст.

Такео се усмихна:

— Явно владетелят Сага няма информация за нашите дела. Иначе би бил наясно, че осакатената ми ръка не ми позволява да стрелям с лък. — „За щастие, помисли си той неволно, че и бездруго никога не съм бил голям майстор с лъка.“

— Е, тогава може би някаква друга надпревара. Дали бременността на съпругата ви ще й попречи да ви придружи?

— Естествено. Но с мен ще дойде най-голямата ми дъщеря.

Шигеко вдигна глава и погледна баща си. Погледите им се срещнаха и тя му се усмихна.

— Господарката Шигеко още ли не е сгодена? — попита Коно.

— Все още не — отвърна Такео.

— Владетелят Сага наскоро овдовя — гласът на Коно бе хладен и безстрастен.

— Искрено съжалявам — Такео се запита дали би могъл да даде дъщеря си на такъв мъж, особено ако съюзът с него можеше да осигури мира в Трите провинции…

Шигеко заговори с ясен и категоричен тон:

— Очаквам с нетърпение да се запозная с владетеля Сага. Може би той ще ме приеме като заместник на баща ми в което и да е състезание?

— Господарката Шигеко е много веща с лъка — добави Хироши.

Такео с удивление си спомни думите на Гемба: „В Мияко ще има някакво състезание… дъщеря ти също трябва да дойде. Налага се да усъвършенства ездата си и стрелбата с лък…“ Откъде би могъл да знае?

Той отправи поглед към Гемба, който седеше на известно разстояние от тях до брат си Кахей. Гемба не отвърна на погледа му, но на възпълното му лице се мярна бегла усмивка. Кахей изглеждаше по-строг, прикривайки неодобрението си.

„Все пак това потвърждава съвета на учителите, взе да разсъждава бързо Такео. Ще отида в Мияко. Ще приема предизвикателството на Сага, каквото и да е. Ще уредим нещата помежду си. Няма да има война.“

Коно изглеждаше не по-малко изненадан от Такео, макар и по друга причина.

— Нямах представа, че жените в Трите провинции са толкова талантливи и смели — заяви той накрая.

— Вероятно също както владетелят Сага, и вие не ни познавате добре — отвърна Шигеко. — А това е още една причина да посетим столицата. Така ще имате възможност да почнете да ни разбирате — тя говореше вежливо, но никой не би могъл да пропусне скритата зад думите й властност — не прояви и сянка от притеснение, не изглеждаше уплашена.

Такео я погледна със зле прикрито възхищение. Дългите й коси падаха свободно и обгръщаха раменете й; гърбът й бе изправен, кожата й сякаш сияеше на фона на бледожълтите и златисти багри на робата й, изпъстрена с ярки кленови листа. Видът й му припомни първия път, в който бе видял владетелката Маруяма Наоми; беше я оприличил на Джато с нейната ведра красота, която прикриваше силата й. Сега видя същата сила в дъщеря си и някъде дълбоко в себе си почувства облекчение. Каквото и да се случеше с него, вече си имаше наследник. Още една причина да запази неприкосновеността на Трите провинции, за да можеше тя да ги наследи.

— Очаквам пристигането ви там с нетърпение! — възкликна Коно. — Надявам се въпреки гостоприемството на владетеля Отори да ми бъде позволено да се върна в Мияко преди вашето посещение, за да уведомя негово божествено величество за онова, което съм научил тук — той се приведе напред и добави някак разпалено: — Смея да ви уверя, че всичко, което му докладвам, ще бъде във ваша полза!

Такео се поклони леко в знак на съгласие. Колебаеше се каква част от думите на Коно бяха искрени и какви ли интриги плетяха двамата със Зенко. Надяваше се Таку да знае повече и се питаше къде ли е в момента и защо не присъства на официалната вечеря. Може би Зенко нарочно бе отпратил брат си? Освен това нямаше търпение да получи информация за Мая. Неволно се питаше дали отсъствието на Таку не е свързано с нея, дали не е в беда, дали не е избягала… Усети, че мисълта му блуждае. Не беше чул последните думи на Коно. Наложи си да се съсредоточи върху настоящето.

Нямаше видима причина да задържа повече благородника в Западната провинция; наистина сега вероятно бе най-подходящият момент да го изпрати обратно у дома, докато бе пълен с впечатления за благоденствието на владенията, за верността на клановете Сейшуу… и за красотата, характера и силата на дъщеря му. Но би искал да получи информация от Таку и да разполага с повече подробности за пребиваването на Коно в Западната провинция, както и за отношенията на благородника със Зенко и Хана.

Тържествата продължиха до късно през нощта — музиканти акомпанираха на певци и танцьори, а откъм града звуците на барабани отекваха над неподвижните води на реката и на рова. Такео спа неспокойно, съзнанието му бе все така изпълнено с тревожни мисли за дъщеря му, за Каеде и за нероденото дете. Събуди се рано от усещането за болезнени спазми в осакатената си ръка и за тъпа болка почти в цялото тяло. Нареди да събудят Минору и докато пиеше чай, отново изслуша казаното предишната нощ, за да се увери, че всичко е записано правдиво, тъй като през цялата вечер Минору бе скрит зад една преграда. След като Коно можеше да получи разрешение да си тръгне, трябваше да се уредят нужните подробности.

— Как ще пътува владетелят Коно — по суша или по море? — попита Минору.

— С кораб, ако иска да пристигне преди зимата — отвърна Такео. — На хребета Висок облак сигурно вече има сняг, няма да успее да стигне, преди да затворят проходите. Може да следва пътя до Хофу и да се качи от там.

— Значи ще пътува с владетеля Отори до Ямагата?

— Да, предполагам. Там ще трябва да му организираме още едно подобаващо представяне. Ти по-добре подготви владетелката Мийоши — Минору се поклони. — Минору, ти си присъствал на всичките ми срещи с владетеля Коно. Отношението му към мен снощи бе някак по-различно, как мислиш?

— Изглеждаше по-миролюбив — отвърна Минору. — Сигурно е видял популярността на владетеля Отори, любовта и предаността на народа. Убеден съм, че в Ямагата владетелят Мийоши ще даде информация за силата и числеността на нашата войска. Владетелят Коно трябва да се върне при императора с убеждението, че Трите провинции няма да бъдат отстъпени лесно и…

— Продължавай — подкани го Такео.

— Не ми е работа да го казвам, но господарката Шигеко не е омъжена, тъй че без съмнение владетелят Коно би предпочел да води преговори за брак, отколкото да започне война, която не може да бъде спечелена. Ако той ще е посредникът, трябва да разполага с одобрението и доверието на бащата на булката.

— Добре, ще продължим да го ласкаем и да се стараем да го впечатлим. Имаме ли някакви вести от Муто Таку? Очаквах го снощи.

— Изпратил е извинения до брат си, че не е добре… нищо повече — отвърна Минору. — Да потърся ли връзка с него?

— Не, сигурно има основателна причина за неявяването му. Дано поне е жив.

— Нима някой би нападнал господаря Муто тук, в Маруяма?

— Таку е оскърбил мнозина, докато ми е служел. Никой от нас вече не може да е в безопасност.

Флаговете на Маруяма, Отори и Сейшуу се вееха над моравата за конете пред крепостта. Ровът гъмжеше от плоскодънни лодки, претъпкани със зрители. За представителите на висшата класа бяха разпънати копринени шатри, от чиито върхове висяха украсени с пискюли хоругви. Такео седеше на повдигнат подиум в една от тези шатри, чийто под бе покрит с килими и възглавници. От дясната му страна беше Коно, от лявата — Зенко, а малко зад него — Хана.

Пред тях, неподвижен като издълбано в камък изображение, чакаше Хироши, възседнал бледосивия кон с черната грива и опашка, който Такео му бе подарил преди толкова години. Зад него, с лакирани в черно ковчежета в ръце, стояха старейшините на клана, до един пременени в тежки роби, извезани със златно и с черни шапки на главите. В ковчежетата се намираха съкровищата на владението и свитъците с родословието, което проследяваше произхода на Шигеко и връзката й с всички предходни владетелки на Маруяма.

„Каеде трябваше да е тук“, помисли си със съжаление Такео; копнееше да я види, представи си как й описва тържествената картина, пред очите му изникна нежната заобленост на корема й, където растеше тяхното дете.

Такео нямаше участие в планирането на церемонията — тя беше изцяло дело на Хироши, тъй като се пресъздаваше древен ритуал от Маруяма, който не бе изпълняван, откакто владетелката Наоми бе наследила областта. Той плъзна поглед по събралото се множество, като се питаше къде ли е Шигеко и кога ще се появи. Сред тълпите в лодките внезапно зърна Таку, не пременен в официална роба като брат си, а в обикновените избелели дрехи на търговец. До него стояха висок младеж и момче, което му се стори някак познато. Трябваха му няколко мига, докато осъзнае, че това е дъщеря му Мая.

Бе обзет от удивление, че Таку я бе довел тук тъй предрешена. Същевременно въздъхна от облекчение, че е жива и на пръв поглед невредима. Изглеждаше по-слаба и малко по-висока, а върху изтънялото й лице очите й се открояваха по-ясно. „Младежът сигурно е Сада“, помисли си, макар че лъжливата външност бе непроницаема. Сигурно Таку не бе пожелал да остави Мая, иначе би се появил в обичайните си одежди. Вероятно бе очаквал Такео да ги зърне, дори и никой друг да не ги забележи. Какво съобщение му предаваше? Трябваше да се види с тях… щеше да ги потърси довечера.

Вниманието му бе привлечено обратно към церемонията от тропот на конски копита. От западния край на вътрешния двор към тях пое малко шествие от жени, яхнали коне. Това бяха съпругите и дъщерите на старейшините, които чакаха зад Хироши. Бяха въоръжени в стила на жените от Западната провинция — с лък на рамо и с колчан със стрели на гърба. Такео се възхити на конете на Маруяма, тъй високи и изискани на вид, а сърцето му се изпълни с още по-голяма гордост, когато видя дъщеря си на гърба на най-красивия жребец — черния, който тя лично бе обяздила и нарекла Тенба.

Конят бе превъзбуден и подскачаше леко, отмятайки глава, а когато Шигеко го накара да спре, се изправи на задните си крака. Тя също седеше на седлото неподвижна като гравирано изображение; косите й, събрани леко на гърба, бяха черни като гривата и опашката на коня и блестяха като косъма му на есенното слънце. Тенба се усмири.

Шествието спря пред старейшините, които едновременно паднаха в дълбок поклон с ковчежетата в изпънатите си ръце.

Хироши изрече високо:

— Господарке Маруяма Шигеко, дъщеря на Ширакава Каеде и втора братовчедка на Маруяма Наоми, приветстваме ви с добре дошла във владението, което бе държано под попечителство за вас — той освободи нозе от стремената, слезе от коня, измъкна меча от пояса си, коленичи пред нея и й го поднесе в протегнатите си ръце.

Тенба се стресна от внезапното движение на мъжа и Такео видя как за миг Хироши загуби самообладание. Осъзна, че тревогата му далеч надхвърля грижата на един васал за господарката му. Спомни си седмиците, които бяха прекарали заедно, обяздвайки жребеца. Предишните му подозрения се потвърдиха. Не знаеше какви бяха чувствата на дъщеря му, но вече нямаше съмнения относно чувствата на Хироши. Сега му се струваха толкова очевидни, че му бе необяснимо как така не ги бе осъзнал по-рано. Усети, че се раздвоява между раздразнението и жалостта — бе невъзможно да даде на Хироши онова, което той желаеше, но въпреки това се възхищаваше на неговото самообладание и преданост. „Причината е, че бяха отгледани заедно, помисли си. Тя е привързана към него, чувства го като брат, но не му е отдала сърцето си.“ Продължи да наблюдава внимателно дъщеря си, когато две от жените слязоха от седлата и отидоха да хванат юздите на Тенба. Шигеко се плъзна грациозно по гърба на коня и застана с лице към Хироши. Той впери взор в нея и погледите им се срещнаха. Тя му се усмихна леко и пое меча от ръцете му. После се обърна и го протегна последователно в четирите посоки, като се покланяше на тълпата, на своите васали и приближени.

Надигна се мощен вик, все едно всички присъстващи заговориха в един глас, след което звукът се разстла като вълна, заляла ситните камъчета върху брега, и премина в радостни възгласи. Конете се изправиха на задните си крака от вълнение. Шигеко втъкна меча в пояса си и отново се качи на седлото, последвана от останалите жени. Конете препуснаха в галоп из двора, след което се наредиха в една линия срещу мишените. Всяка от ездачките пусна юздите върху врата на коня си, взе лъка, сложи стрела и опъна тетивата. Извършиха всичко това едновременно, с едно-единствено бързо и плавно движение. Стрелите полетяха и затрополиха една след друга, забивайки се в мишените. Накрая дойде ред и на Шигеко. Тя пришпори черния кон, който полетя напред като вятър, като божествен кон и стрелата й се заби право в целта. Тя обърна коня, препусна обратно и закова точно пред Такео. Скочи от гърба на Тенба и заговори с ясен глас:

— Маруяма се заклева във вярност към клана Отори и като признание за това поднасям в дар този кон на владетеля Такео, моя баща — тя протегна ръка, стиснала юздите, и сведе глава в поклон.

Откъм тълпата се разнесе нов мощен вик, когато Такео се изправи и слезе от подиума. Приближи се до Шигеко и пое юздите на коня от нея, обзет от неизразимо вълнение. Животното сведе глава и я отърка в рамото му. Очевидно беше със същото потекло, към което принадлежеше Кю — конят на Шигеру, както и Аои — ранен смъртоносно от великана Джин-Емон. Усещаше миналото навсякъде около себе си, духовете на мъртвите, одобрителния им поглед. Изпита гордост и признателност, че двамата с Каеде бяха отгледали и възпитали това красиво момиче, че тя бе навършила пълнолетие и бе станала пълноправен собственик на своето наследство.

— Надявам се, че ще го заобичаш колкото Шън — добави тихо тя.

— Не съм виждал по-изящен кон… когато се движи, сякаш лети — вече копнееше да усети силата му под себе си, да постави началото на дългата и загадъчна връзка между две живи същества. „Той поне ще ме надживее“, помисли си с радост.

— Няма ли да го пробваш?

— Не съм облечен за езда. Нека го отведа обратно, а по-късно ще пояздим заедно. Благодаря ти от все сърце. Не би могла да ми поднесеш по-ценен дар.

Привечер, когато слънцето вече се спускаше на запад, те препуснаха по неговата пътека през крайбрежната долина към устието на реката. Компанията се състоеше не само от Такео, Шигеко и Хироши, макар че тримата биха предпочели да е така, а и от владетеля Коно, Зенко и Хана. Зенко заяви, че се е преситил от пиршества и церемонии и има нужда от един хубав галоп, за да проясни мислите си. Хана искаше да изведе ястребите, а Коно призна, че споделя страстта й към лова с тези хищни птици. Пътят им ги преведе покрай селцето на низвергнатите, което Такео бе основал много отдавна, още докато Джо-Ан беше жив. Низвергнатите продължаваха да щавят кожи на това място и по тази причина хората ги отбягваха, но ги бяха оставили на мира, закриляни от законите на Трите провинции. Сега синовете на мъжете, които бяха построили моста над реката, работеха рамо до рамо със своите бащи и чичовци; младите, както и старите, изглеждаха сити и здрави.

Такео спря, за да поздрави старейшината на селцето заедно с Хироши и Шигеко, а другите продължиха напред. Когато застигнаха ловната дружинка, ястребите вече бяха пуснати и се виеха високо над полюшващите се като морски вълни треви, а последните слънчеви лъчи обсипваха със златисто сияние украсените с пискюли глави.

Такео вече почваше да привиква към новия си кон, оставяйки го да препуска във все по-бърз галоп през равнината. Беше по-неуравновесен от Шън и може би не толкова умен, но с желание да угоди на своя ездач, също толкова отзивчив и значително по-бърз. Подплаши се веднъж, когато една яребица се стрелна между краката му с пърхащи криле, и Такео трябваше да упражни известна сила, за да му напомни кой командва. „Само че няма да ми се налага да разчитам на него в битка, каза си той. Тези дни са отминали безвъзвратно.“

— Добре си се грижила за него — каза на Шигеко. — Изглежда изряден.

— Каквито и недъзи да мъчат владетеля Отори, майсторството му с конете е останало ненакърнено — отбеляза владетелят Коно.

— Наистина, когато яздя, просто ги забравям — отвърна Такео с усмивка.

На седлото отново се чувстваше като младеж. Помисли си, че би могъл и да хареса Коно, че вероятно не го беше преценил правилно, а след това се смъмри, че е толкова податлив на ласкателства.

Над главата му се виеха четирите ястреба; в същия миг два от тях се спуснаха рязко и се устремиха към земята. Единият се издигна отново, сграбчил яребица в извитите си нокти, а другият изкряска гневно. Това му напомни, че точно както силните се хранят със слабите, така и неговите врагове ще заситят глада си с него. Представи си ги като хищни ястреби, които се вият и кръжат над плячката си.

Поеха обратно по здрач; пълната луна вече изгряваше отвъд пасбището, улиците гъмжаха от хора, светилищата и дюкяните бяха претъпкани, а въздухът ухаеше, наситен с аромата на печени оризови сладки, змиорка на скара, сусамово олио и соя. Такео бе поласкан от отклика на тълпата. Жителите на града почтително му правеха път, мнозина спонтанно падаха на колене или викаха имената им — неговото и на Шигеко.

Двайсет и седма глава

Крепостта и градът бяха потънали в тишина. Луната бе залязла, а нощното небе бе обсипано с ярки звезди. Такео седеше с Минору и прехвърляше отново вечерния разговор, изслушвайки впечатленията на младия мъж. Край тях горяха две лампи.

— Ще изляза за малко — каза Такео, щом приключиха. — Искам да се видя с Таку, преди да тръгна, а това трябва да стане в рамките на следващите два дни, ако държим да отведем Коно до Хофу преди зимата. Остани тук и ако някой дойде и пита за мен, престори се, че в момента вършим някаква спешна и поверителна работа и не може да ни безпокоят. Ще се прибера преди зазоряване.

Минору бе свикнал на такива заръки и затова само се поклони безмълвно. Помогна му да се преоблече в тъмните дрехи, които господарят му често носеше нощем. Такео уви един шал около главата си, за да скрие лицето, взе две стъкленици вино, един къс меч и калъфа с ножовете за хвърляне и ги мушна в робата си. Излезе на верандата и потъна в нощта.

„Де да можеше да ме зърне сега Коно“, помисли си, докато минаваше покрай стаите на благородника, чувайки го да диша дълбоко в съня си. Но знаеше, че бе неуязвим за чужд поглед, тъй като бе загърнат в мантията на невидимостта. Също както ездата, това го караше отново да се чувства млад. Все още изпитваше искрено удоволствие, когато решаваше да се възползва от древните умения на Племето. Спря в края на градината и се ослуша напрегнато. След като установи, че не долавя никакъв звук, скочи върху зида, който отделяше градината от първия двор. Притича по стената до противоположния край и се спусна във втория двор, където държаха конете. Флаговете все още висяха там, оклюмали под бледата светлина на звездите. Реши, че е твърде студено за плуване, затова, след като премина на отсрещната страна, изкатери тамошния зид и стигна по него до главната порта. Стражите бяха будни — чу ги да си говорят, докато прекосяваше широкия извит покрив, но те не доловиха присъствието му. Притича по моста, възстанови очертанията си в другия му край и пое бързешком по лабиринта от улички отвъд.

Знаеше в коя къща бе отседнал Таку — отколешна резиденция на фамилията Муто. Навремето бе научил всички жилища на Племето в Маруяма, тяхното местоположение, големина и обитатели. Все още изпитваше дълбоки угризения заради начина, по който се бе възползвал от това познание, когато за първи път бе пристигнал в Маруяма заедно с Каеде; твърдо решен да покаже на Племето своята безпощадност, бе преследвал, убил или екзекутирал повечето от тях. Бе смятал, че единственият начин да се справи със злото, е да го изтръгне от корен, но сега, ако можеше да върне времето, със сигурност щеше да се опита да преговаря с тях, без да пролива кръв… Тази дилема продължаваше да стои пред него — ако тогава бе проявил слабост, сега нямаше да е достатъчно силен да наложи волята си ведно със състраданието. В Племето сигурно го ненавиждаха за стореното, но поне не го презираха. Беше си купил достатъчно време, за да обезпечи сигурността на страната си.

Както винаги, спря при светилището в края на уличката и положи стъклениците вино пред божеството, което закриляше фамилията Муто, като помоли за прошка духовете на мъртвите.

„Муто Кенджи ми прости, каза им той, както и аз на него. Двамата станахме близки приятели и съюзници. Нека и с вас бъдем такива!“

Нищо не нарушаваше тишината на нощта, но той почувства, че не е сам. Скри се бързо в сенките с ръка върху дръжката на меча. Листата вече бяха окапали от дърветата и той долови леко шумолене, все едно по тях се движеше някакво животинче. Погледна в посока на звука и видя как шумата леко се разпръсна под нечии невидими стъпки. Закри очи с длани, за да увеличи зениците си, и тогава погледна косо с крайчеца на лявото си око, за да установи възможна невидимост. Съществото се бе втренчило в него; на светлината на звездите очите му изглеждаха зелени.

„Просто някаква котка, помисли си, игра на светлината…“ Но в следващия миг стъписан си даде сметка, че котката бе вплела поглед в неговия; усети пристъп на откровен страх. Представляваше нещо свръхестествено, някакво призрачно същество, което обитаваше това място, изпратено от мъртвите да го накаже. Усети, че всеки миг щеше да бъде запратен в съня на Кикута, че техните убийци най-накрая го бяха настигнали и сега използваха този призрак, за да го притиснат до стената. Той самият премина в почти свръхестественото състояние, което предизвикваше у него нападение от всякакъв вид. Беше му като втора природа да се защити тутакси, да убие, преди да убият него. Като събра цялата си мощ, откъсна поглед и бръкна за калъфа с ножовете за хвърляне. В ръката му попадна първият и той го метна, видя как светлината от звездите в един миг го улови, както се въртеше, чу лекия удар и вика на болка, който се изтръгна от съществото. То излезе от състоянието на невидимост в мига, в който се хвърли към него.

Сега в ръката му се озова късият меч. Видя жълто-кафявия врат и оголените зъби. Беше котка, но с размера и силата на вълк. Ред остри нокти го одраха по лицето, когато той се хвърли встрани, извъртя се и се озова достатъчно близо, за да нанесе удар в гърлото, самият той губейки невидимост, за да може да се съсредоточи върху удара.

Но котката се измъкна. Изплака с почти човешки глас и през стъписването и страха от битката той чу нещо познато.

— Татко — изплака тя отново, — не ме наранявай! Аз съм, Мая!

Тя застана пред него. Бяха му нужни цялата сила и воля, за да спре меча, който замалко не преряза гърлото на дъщеря му. Чу собствения си отчаян вик, докато принуждаваше ръката си да отклони острието. Мечът падна от ръката му. Той се пресегна и докосна лицето й, по което се стичаха кръв и сълзи.

— Замалко да те убия! — изстена той и се запита с ужас и съжаление дали можеше да бъде убита; усети сълзите в собствените си очи и когато вдигна ръкава си, за да ги избърше, усети паренето от драскотините и капките кръв по собственото си лице. — Какво правиш тук? Защо си навън по това време съвсем сама? — беше почти облекчение да изрази недоумението си чрез гневен изблик. Изпита желание да я зашлеви, както вероятно бе правил, когато тя се държеше лошо като дете, но онова, което й се бе случило, вече я поставяше отвъд детството.

— Съжалявам! Съжалявам! — тя ридаеше като дете, хълцаше от ужас, без да можеше да каже нищо повече.

Той я притегли в обятията си и я притисна до себе си, изненадан от това, колко бе пораснала. Главата й вече стигаше до средата на гърдите му; тялото й бе слабо и жилаво, по-скоро подходящо за момче, отколкото за момиче.

— Не плачи — рече той с привидно спокойствие. — Ще отидем при Таку и той ще ми разкаже какво се случва с теб.

— Съжалявам, че плача — каза тя глухо.

— А аз помислих, че съжаляваш, задето се опита да убиеш собствения си баща — отвърна той, хвана я за ръка и я изведе през портата на светилището навън на улицата.

— Не знаех, че си ти. Не можех да те видя. Помислих те за някой от убийците на Кикута. Щом те познах, се промених. Невинаги успявам да го направя веднага, но ставам все по-добра. Все пак нямаше нужда да плача. Аз никога не плача. Защо се разплаках сега?

— Може би от радост, че ме виждаш.

— Да, наистина се радвам — увери го тя, — но никога не съм плакала от щастие. Сигурно е било от стъписването. Повече няма да се повтори!

— Няма нищо лошо в сълзите — рече Такео. — Аз също се разплаках.

— Защо? Причиних ли ти болка? Сигурно е нищо в сравнение с раните, които вече си понесъл — тя докосна лицето си. — Но и ти добре ме подреди…

— Много съжалявам. По-скоро бих умрял, отколкото да ти причиня зло — „Тя се е променила, помисли си, дори речта й е по-рязка и безчувствена.“ А и зад думите й се криеше по-силно обвинение, нещо повече от физическа рана. Какво друго оплакване таеше срещу него? Дали беше негодуванието, че е била отпратена далеч, или нещо друго? — Не биваше да си тук сама!

— Таку няма вина — рече припряно Мая. — Не го обвинявай.

— А кого да обвинявам? Аз те поверих на него. А къде е Сада? Видях трима ви по-рано днес. Защо тя не е с теб?

— Не беше ли прекрасно? — възкликна Мая, избягвайки въпроса му. — Шигеко изглеждаше тъй красива. А конят! Хареса ли си подаръка, татко? Беше ли изненадан?

— Или те проявяват небрежност, или ти си непослушна — заяви Такео, отказвайки да бъде подведен от внезапното й детинско бърборене.

— Да, проявих непокорство. Но май така трябваше. Защото мога да правя неща, които никой друг не умее, тъй че няма кой да ме учи. Налага ми се да се оправям сама — тя му хвърли изпитателен поглед. — Предполагам, че ти никога не си постъпвал така?

Той отново почувства някакво по-дълбоко предизвикателство. Не можеше да го отрече, но реши да не отговаря, тъй като вече приближаваха портата на къщата и той бе изправен пред проблема, как да влезе в резиденцията на Муто. Лицето му смъдеше и цялото тяло го болеше от неочаквано разразилата се битка. Не можеше да види добре раната на Мая, но си представяше нащърбените й краища. Трябваше веднага да й се сложи лек, но въпреки това най-вероятно щеше да заздравее трудно и дъщеря му щеше да остане белязана завинаги.

— Семейството тук заслужава ли доверие? — прошепна той.

— Никога не съм си задавала този въпрос — отвърна Мая. — Те са Муто, роднини на Таку и Сада. Нима е възможно да са врагове?

— Е, скоро ще разберем — измърмори Такео, похлопа на залостената врата и викна на стражите вътре.

Наоколо бясно залаяха кучета. Нужно беше време да ги убеди да отворят портата; първоначално не разпознаха Такео, но познаха Мая. Видяха кръвта на светлината на лампите си, възкликнаха изненадани и повикаха Таку… но Такео забеляза, че никой не я докосна. Наистина избягваха да я приближават, тъй че дъщеря му стоеше сякаш заобиколена с невидима ограда.

— А вие, господарю, и вие ли сте ранен? — единият от мъжете вдигна лампата така, че светлината падна върху страната му. Той не направи усилие да промени чертите си, даже напротив, искаше да провери реакцията им.

— Това е владетелят Отори! — прошепна пазачът и всички останали тутакси се хвърлиха на земята. — Влезте, господарю — мъжът с лампата отстъпи встрани и освети прага.

— Станете — нареди Такео на прострелите се мъже. — Донесете вода и някаква мека хартия или копринени тампони, за да спрем кръвта — той прекрачи прага, след което портата бързо бе затворена и залостена зад гърба му.

Обитателите на къщата вече се бяха събудили; вътре светнаха лампи и от стаите излязоха прислужници, примигвайки сънливо. Таку се появи от дъното на верандата, облечен в памучна нощна роба, с наметнат върху раменете му подплатен жакет. Първо видя Мая и отиде право при нея. Такео си помисли, че ще я удари, но Таку направи знак на един от пазачите да донесе лампа и обхващайки главата й с две ръце, я наклони настрани, за да огледа раната на бузата й.

— Какво се случи? — попита той.

— Беше злополука — отвърна тя. — Оказах се на пътя.

Таку я отведе на верандата, накара я да седне и коленичи до нея. Взе хартиен тампон от прислужницата и го намокри с вода. Изми раната внимателно и нареди да държат лампата по-близо.

— Изглежда като рана от нож. Кой е бил там с такъв нож?

— Господарю, владетелят Отори е тук — обади се пазачът. — Той също е ранен.

— Владетелят Такео? — Таку насочи поглед към него. — Простете, не ви видях. Каква е раната, боли ли?

— Нищо работа — Такео се отправи към верандата. При стъпалото една от прислужничките пристъпи напред и изу сандалите му. Той коленичи до Мая. — Само дето няма да е лесно да обясня как са ме ранили. Известно време белезите ще личат.

— Съжалявам… — подхвана Таку, но Такео вдигна ръка, за да го спре.

— Ще говорим по-късно. Виж какво можеш да направиш за раната на дъщеря ми. Опасявам се, че ще й остане дълбок белег.

— Извикай Сада — нареди той на една от прислужниците.

След малко пак от края на верандата се появи младата жена, облечена като Таку в нощна роба. Дългите й до раменете коси се спускаха свободно около лицето й. Тя хвърли бърз поглед към Мая и влезе в къщата, след което се върна с малка кутийка.

— Това е мехлем, който Ишида приготви за нас — поясни Таку, взе го и го отвори. — Надявам се, че ножът не е бил намазан с отрова?

— Не — отвърна Такео.

— За щастие не е уцелил окото. Вие ли го хвърлихте?

— Да.

— Поне няма да ни се наложи да издирваме някой наемен убиец на Кикута.

Сада хвана главата на Мая и я задържа неподвижно, докато Таку сложи мехлем върху раната и го размаза; изглеждаше някак лепкав, подобен на лепило, и събра ръбовете на разкъсаната плът. Мая седеше, без да трепне, с извити, сякаш готови да се усмихнат устни и широко отворени очи. „Между тримата съществува някаква странна връзка“, установи мислено Такео, тъй като сцената бе наситена със скрита емоция.

— Върви със Сада — рече Таку на Мая: — Тя ще ти даде нещо да можеш да заспиш и ще остане с теб през цялата нощ. А утре ще си поговорим…

— Съжалявам — рече Мая. — Не съм искала да нараня баща ми — но тонът й сякаш съдържаше потвърждение за обратното.

— Ще ти измислим наказание, което ще те накара да съжаляваш още повече — заяви Таку. — Много съм ядосан. Предполагам, владетелят Отори също — и се обърна към него: — Елате по-близо, за да видя какво ви е сторила.

— Да влезем вътре — предложи Такео. — По-добре да говорим насаме.

Таку нареди на прислужниците да донесат прясна вода и чай и пое първи към малката стаичка в дъното на верандата. Сгъна спалните рогозки и ги бутна в ъгъла. Една лампа продължаваше да гори, а до нея имаше стъкленица с вино и бокал. Такео безмълвно огледа обстановката.

— Очаквах да те видя по-рано — отбеляза той с хладен тон. — Не съм допускал, че може да се срещна с дъщеря си по този начин.

— Няма извинение за случилото се — отвърна Таку. — Но все пак позволете ми първо да се погрижа за раната ви; седнете, ето, изпийте това — той наля последното вино в чашата и я подаде на Такео.

— Не спиш сам, но пиеш сам? — отбеляза Такео и пресуши чашата на една глътка.

— Сада не го харесва.

На прага се появиха две прислужнички. Едната носеше вода, другата — чай. Таку пое съда с вода и взе да промива бузата на Такео. Драскотините смъдяха.

— Донесете още вино за владетеля Отори — нареди той на прислужничките. — Твърде много кръв — измърмори. — Ноктите са се забили дълбоко — после замълча, тъй като слугинята се върна с нова стъкленица. Тя напълни повторно чашата и Такео отново я пресуши. — Имаш ли огледало? — обърна се към нея.

Тя кимна.

— Ще го донеса на владетеля Отори.

Прислужничката се върна с увит в бледокафяво парче плат предмет, коленичи и го подаде на Такео. Той го отви. За първи път виждаше такова огледало — кръгло, с дълга дръжка и блестяща повърхност. Рядко бе виждал собственото си отражение, а толкова ясно — никога, тъй че сега беше удивен. Нямаше представа, как изглежда — много приличаше на Шигеру от последните му дни, но беше по-слаб и по-стар. Следите от ноктите по бузата му бяха дълбоки и алени по ръба, а кръвта, която вече засъхваше, бе по-тъмна.

— Откъде е това огледало?

Прислужничката хвърли поглед към Таку и отвърна глухо:

— От Кумамото. От време на време един търговец носи от там разни неща. Ясу, от рода Курода. От него си купуваме ножове и сечива… той донесе това огледало.

— Виждал ли си го? — обърна се Такео към Таку.

— Точно това — не. Виждал съм подобни в Хофу и Акаши. Почват много да ги използват — той почука по повърхността. — От стъкло е.

Гърбът бе от метал, който Такео не разпозна веднага — беше гравиран или оформен в калъп десен от преплетени цветя.

— Правено е отвъд морето — каза той.

— Така изглежда — съгласи се Таку.

Такео отново впери поглед в отражението си. Нещо в това чуждоземско огледало го смущаваше. С усилие се откъсна от него.

— Тези резки няма да зараснат лесно — каза той.

— Аха — съгласи се Таку, попи раната с чист хартиен тампон и почна да нанася лепкавия мехлем. Такео върна огледалото на прислужничката. Когато жената излезе, Таку попита: — Какво представляваше?

— Котката ли? С големината на лъв и с поглед на Кикута. Ти не си ли я виждал?

— Почувствах я в нея и преди няколко нощи успяхме със Сада да я зърнем. Може да минава през стени. Много е силна. Мая й се съпротивява в мое присъствие, макар че аз се опитах да я убедя, че е по-добре да й се остави. Само че трябва да се научи да я обуздава; когато е с притъпено внимание, я завладява.

— А когато е сама?

— Не можем да я наблюдаваме през цялото време. Тя трябва да проявява покорство и да знае, че ще отговаря за постъпките си.

Такео почувства внезапен гняв:

— Не съм предполагал, че двамата, на които съм я поверил, накрая ще си легнат заедно!

— Аз също — отвърна Таку глухо. — Но се случи и ще продължи.

— Може би трябва да се върнеш в Инуяма при жена си?

— Съпругата ми е практична жена. Открай време знае, че имам и други жени — както в Инуяма, така и по време на пътувания. Но със Сада е различно. Мисля, че няма да мога да живея без нея.

— Що за глупост? Не ми казвай, че си омагьосан!

— Може и да съм. Смея също да ви уверя, че където и да отида, тя ще дойде с мен, дори в Инуяма.

Такео бе удивен не само че Таку бе толкова увлечен, но и че не правеше никакво усилие да го скрие.

— Предполагам, това обяснява и факта, защо си предпочел да бъдеш вън от крепостта.

— Само отчасти. До предишния инцидент с котката бях там всеки ден заедно с Хироши и владетеля Коно. Но Мая беше много нещастна и не исках да я оставям. Ако я вземех с мен, Хана със сигурност щеше да я познае и да започне да разпитва за нея. Колкото по-малко хора знаят за това обсебване, толкова по-добре. А и не е сведение, което Коно може да отнесе обратно в столицата. Размишлявам за плановете ви относно брака на по-голямата ви дъщеря. Не желая да предоставям на Хана и Зенко още оръжия, които да използват срещу вас. Нямам доверие на нито един от двамата. Проведох няколко доста обезпокоителни разговора с брат ми относно оглавяването на фамилията Муто. Той е твърдо решен да отстоява правото си да наследи Кенджи; изглежда, има хора… не знам колко… които не са доволни от идеята да ги управлява жена.

Значи интуицията правилно му бе подсказала да не се доверява безпрекословно на Муто.

— А тези неколцина недоволни биха ли приели теб? — попита Такео.

Таку наля още вино и отпи.

— Не искам да ви засягам, владетелю Отори, но тези въпроси винаги са се решавали вътре в семейството, без участието на външни хора.

Такео взе чашата си и отпи, без да отговори. Накрая каза:

— Тази вечер си пълен с лоши вести. Какво още имаш да ми казваш?

— Акио е в Хофу и доколкото разбрах, възнамерява да прекара зимата в Западната провинция… опасявам се, че заминава за Кумамото.

— А момчето?

— С него е — известно време двамата останаха безмълвни. После Таку каза: — Би било съвсем лесно да се отървем от тях в Хофу или по пътя. Позволете ми да го уредя. Озове ли се в Кумамото, осъществи ли връзка с брат ми, Акио ще намери там радушен прием и дори убежище.

— Никой да не смее да посяга на момчето.

— Е, само вие го решавате. Другото, което научих, е, че Госабуро е мъртъв. Искал да преговаря с вас за живота на децата си, затова Акио го убил.

По някаква причина тази вест, както и безцеремонността, с която Таку му я поднесе, го потресоха. Госабуро бе давал заповеди за смъртта на мнозина — даже една от тях Такео бе изпълнил лично, — но фактът, че Акио се бе обърнал срещу собствения си чичо, както и предложението на Таку той самият да се разпореди за убийството на собствения си син, му напомниха недвусмислено за безпощадната жестокост на Племето. Кенджи ги бе държал под контрол, но сега всичко бе поставено на изпитание. Те смятаха, че военачалниците се издигат и падат от власт, но Племето е вечно. Как обаче да се справи с този непреклонен враг, който никога не би преговарял с него?

— Ето защо трябва да стигнете до някакво решение относно заложниците в Инуяма — рече Таку. — Дайте нареждане за екзекуцията им колкото се може по-бързо. Иначе от Племето ще надушат слабост и това ще доведе до нови проблеми.

— Ще го обсъдя със съпругата си, когато се прибера в Хаги.

— Не го протакайте твърде дълго — подкани го Таку.

Такео се запита дали Мая трябваше да се върне с него, но се опасяваше за състоянието на Каеде и за здравето й по време на бременността.

— Какво ще правим с Мая?

— Може да остане при мен. Знам, че според вас сме ви подвели, но ако не се смята тази вечер, определено имаме напредък с нея. Тя се приучва да контролира обсебването… а и кой знае каква полза може да извлечем от това нейно превъплъщение? Тя се старае да угоди на Сада и на мен, доверява ни се…

— Но нали не възнамеряваш да останеш извън Инуяма през цялата зима?

— Не бива да се отдалечавам много от Западната провинция. Трябва да държа брат ми под око. Може би ще прекарам зимата в Хофу — климатът е по-мек, а и мога да научавам всички клюки, които идват с корабите.

— И Сада ли ще дойде с теб?

— Нужна ми е, особено ако ще вземам Мая.

— Добре — „Личният му живот не е моя работа“, помисли си Такео. — Владетелят Коно потегля за Хофу. Връща се в столицата.

— А вие?

— Надявам се да се прибера у дома преди зимата. Ще остана в Хаги, докато се роди детето, а напролет трябва да замина за Мияко.

Такео се върна в крепостта Маруяма точно преди разсъмване, изтощен от събитията през нощта. Докато събираше последни сили, за да стане невидим, да се изкатери по зидовете и да се прибере в стаята си, без някой да го видеше, размишляваше какво да прави оттук насетне. Първоначалното удоволствие, че упражнява дарбите на Племето, сега бе заменено единствено от отвращение към този тъмен свят.

„Твърде стар съм за това, каза си, докато плъзгаше вратата встрани и пристъпваше в стаята. Кой друг владетел, намиращ се в собствената си страна, се промъква тайно през нощта по този начин, все едно е крадец? Някога избягах от Племето и тогава си мислех, че съм го напуснал завинаги, но то продължава да е част от живота ми, а и наследството, което съм прехвърлил на дъщерите си, означава, че никога няма да бъда свободен.“

Бе дълбоко обезпокоен от всичко, което бе разкрил, и най-вече от състоянието на Мая. Раната на лицето му смъдеше, главата му пулсираше болезнено. В един момент се сети за огледалото. То показваше, че в Кумамото се търгуват чуждоземски стоки. Но пребиваването на чуждоземците трябваше да се ограничи в Хофу и понастоящем в Хаги… Това означаваше ли, че в страната имаше и други центрове? Ако са в Кумамото, Зенко сигурно е наясно и въпреки това не му бе казал нищо… нито Таку. Мисълта, че Таку крие нещо от него, го изпълни с гняв. Таку или беше непочтен с него, или нямаше информация. Връзката му със Сада също го тревожеше. Попаднали в капана на страстта, мъжете ставаха нехайни. „Ако не мога да имам доверие на Таку, съм обречен. В края на краищата те са братя…“

Когато заспа, в стаята вече бе светло.

Веднага щом се събуди, се разпореди да подготвят отпътуването му и нареди на Минору да пише на Араи Зенко с молба да посети владетеля Отори.

Беше следобед, когато Зенко пристигна в паланкин и със свита от васали, всички до един в пищни одежди, с герба на Кумамото — меча лапа — върху роби и флагове. Дори за тези няколко месеца от срещата им в Хофу бе настъпила значителна промяна във външния вид на Зенко и в свитата му. Приличаше на баща си повече от всякога, с внушителна външност и нараснала самоувереност — поведението му, хората му, всичките им одежди и оръжия говореха за разточителност и себелюбие.

Самият Такео се бе изкъпал и пременил, подготвяйки се грижливо за предстоящата среща. Беше облякъл официалните си роби, с които изглеждаше по-едър. Нямаше обаче как да скрие раната на бузата си, дълбоките кървави резки, и когато ги видя, Зенко възкликна:

— Но какво се е случило? Вие сте ранен? Нима някой е извършил покушение срещу вас? Не съм уведомен за подобно нападение!

— Дребна работа — отвърна Такео. — Снощи в градината се одрах на един клон — „Ще си помисли, че съм бил пиян или с жена, каза си, и ще ме презира още повече.“ Долови в изражението на Зенко не само презрението, от което се опасяваше, но и неодобрение и възмущение. Денят бе влажен и хладен; сутринта бе валял дъжд. Червените листа на кленовете бяха потъмнели и почваха да окапват. От време на време внезапно излизаше вятър, който залюляваше клоните на дърветата и увличаше листата във вихрен танц. — Когато по-рано тази година се срещнахме в Хофу, ти обещах, че по това време ще обсъдим въпроса за осиновяването. Разбираш, че с оглед на бременността на съпругата ми е препоръчително да отложим всякакви формални процедури…

— Разбира се, ние всички искрено се надяваме владетелката Отори да ви дари със син. Естествено, синовете ми никога няма да се ползват с предимство пред вашите.

— Осъзнавам доверието, което оказваш на семейството ми — продължи Такео. — И съм ти дълбоко признателен. Възприемам Сунаоми и Чикара като мои собствени деца… — стори му се, че долови разочарованието на Зенко, и си помисли: „Трябва да му предложа нещо.“ Замълча за момент. Бе обещал обратното на дъщерите си и не одобряваше сгодяването на малки деца; при все това се чу да казва: — Бих желал да ти предложа Сунаоми и най-малката ми дъщеря — Мики, да бъдат сгодени, когато навършат пълнолетие.

— Това е голяма чест — Зенко не звучеше особено очарован от това предложение, макар че думите му говореха за обратното. — Ще обсъдя безкрайната ви щедрост със съпругата си, когато получим официалните документи с всички подробности, които следват от това предложение — какви имения ще получат, къде се предполага да живеят и прочие.

— Разбира се — заяви Такео, докато си казваше наум: „И аз трябва да го обсъдя със съпругата си.“ — И двамата все още са твърде малки. Има достатъчно време — „Поне предложението е направено. Сега не може да претендира, че съм го оскърбил.“

Скоро след това дойдоха Шигеко, Хироши и братята Мийоши, при което обсъжданията се насочиха към военната отбрана на Западната провинция и търговията с чуждоземците. Такео спомена огледалото, питайки небрежно дали в Кумамото могат да се купят и други такива предмети.

— Може би — отвърна Зенко уклончиво. — Внасят ги през Хофу, предполагам. Жените обожават подобни новости. Мисля, че съпругата ми получи няколко като дарове…

— Има ли чуждоземци в Кумамото?

— Разбира се, че не!

Зенко бе донесъл сведения и отчет за всички свои дейности — за изкованите оръжия, за закупената селитра; всичко изглеждаше в пълен порядък и той отново тържествено заяви своята вярност и преданост. Такео нямаше друг изход, освен да приеме сведенията като достоверни и заявеното отношение като искрено. Каза няколко думи за предложената визита при императора, убеден, че Коно вече я е обсъдил със Зенко; подчерта мирния й характер и уведоми Зенко, че ще го придружават Хироши и Шигеко.

— А владетелят Мийоши? — попита той, отправяйки поглед към Кахей. — Къде ще е догодина?

— Кахей ще остане в Трите провинции — отвърна Такео. — Но ще се премести в Инуяма до благополучното ми завръщане. Гемба идва с нас в Мияко.

Никой не спомена, че преобладаващата част от армията на Средната провинция щеше да бъде съсредоточена на източната граница под командването на Мийоши Кахей, но това нямаше как да остане скрито от Зенко. За момент Такео си помисли колко опасно би било да остави Средната провинция без отбрана… макар че бе почти невъзможно Ямагата и Хаги да бъдат превзети чрез обсада, а и те нямаше да бъдат незащитени. При евентуално нападение Каеде щеше да отговаря за удържането на позициите в Хаги, а синовете и съпругата на Кахей щяха да сторят същото в Ямагата.

Продължиха да разговарят до късно вечерта, когато им сервираха храна и вино. На сбогуване Зенко се обърна към Такео:

— Има още нещо, което трябва да обсъдим. Нека излезем на верандата? Бих желал да говорим насаме.

— Разбира се — съгласи се Такео любезно.

Отново валеше, а вятърът бе студен. Той беше уморен и копнееше за сън. Застанаха под заслона на капещите стрехи.

Зенко подхвана:

— Отнася се за фамилията Муто. Моето впечатление е, че мнозина в рода ми навсякъде из Трите провинции… при цялото им уважение към майка ми и към вас чувстват, че… как да се изразя… е зле, а и нередно да имат за господар жена. Смятат ме за най-възрастния роднина от мъжки пол на Кенджи и по тази причина и за негов наследник — той изгледа Такео. — Не искам да ви оскърбявам, но хората знаят за съществуването на внука на Кенджи, момчето на Юки. Шушукат, че той щял да бъде наследникът. Това би било доста разумен ход, за да ме наложите бързо като глава на фамилията — подобна стъпка би пресякла шушукането и би успокоила онези, които подкрепят традицията — на устните му за кратко заигра самодоволна усмивка: — Момчето е безспорен наследник на Кикута. По-добре да го държим далеч от Муто.

— Никой не знае дали е жив, камо ли къде се намира — заяви Такео, изоставил всякаква престорена вежливост.

— Напротив, мисля, че се знае — прошепна Зенко и забелязвайки гневната реакция на Такео, добави: — Само се опитвам да помогна на владетеля Отори в това трудно положение.

„Ако не беше мой баджанак, ако не беше син на Шизука, щях да му заповядам да сложи край на живота си! Трябва да го направя. Не мога да му имам доверие. Трябва да го сторя сега, докато е в Маруяма и е под мое разпореждане.“ Такео остана безмълвен, докато противоречивите мисли бушуваха в съзнанието му. Накрая заяви, полагайки усилия да не звучи рязко:

— Зенко, съветвам те да не ме притискаш повече. Притежаваш обширни имения, синове, красива жена. Предложих ти още по-здрав съюз с моето семейство, скрепен с брак. Ценя нашето приятелство, уважавам те много, но няма да ти позволя да ми се противопоставяш…

— Владетелю Отори! — възкликна Зенко в знак на протест.

— Нито да подпалиш гражданска война в страната ни. Положил си клетва за вярност към мен; дължиш ми живота си. Защо трябва непрестанно да го повтарям? Омръзна ми. За последен път те съветвам да се върнеш в Кумамото и да се радваш на живота си, който дължиш на мен. Иначе ще поискам от теб да го прекъснеш!

— Значи няма да размислите над идеята ми за наследството на Муто?

— Настоявам да подкрепиш майка си като глава на фамилията и да й се подчиняваш. И бездруго ти винаги си избирал пътя на воина… сега не разбирам защо се месиш в делата на Племето!

Зенко бе вече също разгневен, но за разлика от него не успя да прикрие чувствата си.

— Аз съм отгледан от Племето. И съм Муто, колкото и Таку.

— Само когато съзираш някаква политическа изгода от това! Не си мисли, че ще продължаваш необезпокояван да подриваш властта ми. Не забравяй нито за миг, че държа синовете ти като гаранция за верността ти — за първи път Такео отправи директна заплаха по отношение на момчетата. „Дано Просветленият ме опази от участта да изпълня тази заплаха“, каза си той. Макар че Зенко със сигурност не би рискувал живота на синовете си.

— Всичките ми предложения целят единствено просперитета на страната ни и укрепването на владетеля Отори — заяви Зенко. — Съжалявам за думите си. Моля, забравете ги!

Когато се върнаха в стаята, и двамата автоматично заговориха по друг начин, за да изиграят ролите си докрай. Помещението за аудиенции, украсено със златни релефи по колоните и гредите и изпълнено с васали в бляскави роби, се бе превърнало в сцена. Прикривайки гнева си един към друг, двамата се сбогуваха с ледена вежливост. Заминаването на Зенко от Маруяма бе планирано за следващия ден. Такео щеше да потегли на следващия ден.

— И ти ще останеш сама в своето владение — каза той на Шигеко, преди да се оттеглят.

— Хироши ще бъде тук, за да ме съветва, поне до догодина — отвърна тя. — Но, татко, какво се е случило с теб снощи?

— Не бива да имам тайни от теб. Само че не искам да безпокоя майка ти в този момент, тъй че внимавай тя да не научи — и той й разказа накратко за Мая, за обсебването и за последствията от него. Шигеко го изслуша мълчаливо, без да изрази нито изненада, нито ужас, поради което той изпита странна признателност към нея: — Мая ще прекара зимата в Хофу при Таку — завърши той.

— Значи ще поддържаме връзка с тях. И ще наблюдаваме внимателно Зенко. Не бива да се тревожиш твърде много, татко. По Пътя на хоо често се сблъскваме с явления, подобни на това животинско обсебване. Гемба знае много за тях и ме е научил.

— Смяташ ли, че Мая трябва да отиде в Тераяма?

— Ще отиде, когато му дойде времето — каза Шигеко и после продължи с блага усмивка: — Всички духове търсят по-висшата сила, която може да ги контролира и да ги дари с покой.

По гърба му пробягаха тръпки. Почувства дъщеря си странно непозната, тайнствена и мъдра. Внезапно си спомни сляпата старица, която бе изрекла пророчеството. Тя го бе назовала с водното му име и знаеше кой е. „Трябва да се върна там, помисли си. Ще отида на поклонение до планината догодина, след като ми се роди детето, след като приключа с визитата си в столицата.“

Усети у Шигеко същата духовна мощ. Самият той се почувства разведрен, когато я прегърна и й пожела лека нощ.

— Мисля, че трябва да кажеш на мама. Не бива да имаш тайни от нея. Разкажи й за Мая. Разкажи й всичко.

Двайсет и осма глава

Кумамото, градът крепост на клана Араи, бе разположен в югозападния край на Трите провинции и заобиколен с планини, богати на желязна руда и въглища. Заради полезните изкопаеми тук процъфтяваха занаятите, свързани с добиване и обработване на желязо. Майсторите правеха тенджери и чайници, но най-вече мечове, а напоследък и пушки.

— Поне — измърмори недоволно възрастният човек на име Коджи — ще бъде доходно, ако Отори ни позволят продукция, която да отговаря на търсенето. Разпали пещта, момко!

Хисао задърпа дръжката на огромното духало и пещта се разгоря още по-буйно. Жегата облъхна лицето и ръцете му. Той нямаше нищо против, тъй като зимата бе настъпила, откакто бяха пристигнали в Кумамото преди две седмици; откъм стоманеносивото море духаше пронизващ вятър, а нощите бяха станали мразовити.

— Какво право имат те да нареждат на Араи какво можем и какво не можем да произвеждаме, какво ни е позволено да продаваме и какво не! — продължи ядосано Коджи.

Навсякъде Хисао чуваше едно и също недоволство. Баща му го бе уведомил не без злорадство, че васалите на Араи постоянно разпространяват слухове и подклаждат стари недоволства срещу Отори, задавайки въпроса, защо сега Кумамото се подчинява на Хаги, когато Араи Дайичи навремето бе завладял с битки Трите провинции за разлика от Отори Такео, комуто просто бе провървяло и който се бе възползвал от едно обикновено земетресение и позорно бе причинил смъртта на владетеля Араи със същата пушка, която сега отказваше на клана.

При пристигането си в Кумамото Акио и Хисао научиха, че Зенко не е там… както разбраха впоследствие, владетелят Отори го бил повикал в Маруяма.

— Държи се с него като със слуга — каза им ханджията още първата вечер, докато се хранеха. — Очаква господарят Араи да зареже всичко и да дотърчи. Не е ли достатъчно, че държи синовете му като заложници?

— Той обича да унижава както съюзниците си, така и враговете си — заяви Акио. — Това ласкае суетата му. Но не притежава действителна сила. Ще се провали, а с него и целият клан Отори.

— И тогава в Кумамото ще настанат всеобщи празненства — отвърна ханджията, събра съдовете и се отправи към кухнята.

— Ще изчакаме Араи Зенко да се върне — заяви Акио на Казуо.

— В такъв случай ще ни трябват средства — рече Казуо. — Особено при настъпилата зима. Парите на Джизаемон почти свършиха.

Хисао вече знаеше, че тук, в далечния Запад, има оскъден брой семейства Кикута, а и тези, които бяха оцелели, бяха загубили значителна част от властта и влиянието си. При все това след няколко дни една вечер при Акио пристигна непознат младеж с остри черти. Поздрави го с уважение и в същото време с радост, обръщаше се към него с „учителю“ и използваше тайния език и знаците на фамилията Курода. Казваше се Ясу, беше от Хофу и беше избягал в Кумамото след някакви неприятности, сред които и контрабанда на пушки.

— Бях си направо покойник! — пошегува се той. — Господарят Араи трябваше да нареди екзекуцията ми по заповед на Отори, но за щастие той ме цени твърде много и направи размяна.

— Има ли още такива като теб, които служат на Араи?

— Да, мнозина. Както знаете, Курода винаги са били с Муто, но имаме и куп връзки с Кикута. Вижте само великия Шинтаро! Наполовина Курода, наполовина Кикута.

— Убит от Отори, също като Котаро — отбеляза тихо Акио.

— Смъртта на мнозина все още чака отмъщение — съгласи се Ясу. — Докато Кенджи беше жив, нещата стояха другояче, но откакто се спомина и Шизука стана глава на фамилията… всичко се промени. Никой вече не е доволен. Най-напред, защото не е право да бъдем командвани от фуста и, второ, защото бе уредено от Отори. Фамилията трябваше да се оглави от Зенко, той е най-възрастният наследник, а ако не го желае, тъй като е велик владетел, трябваше да е Таку.

— Таку е твърде близък с Отори и беше замесен в смъртта на Котаро — възрази Казуо.

— Тогава беше още дете и може да му се прости… но не е редно фамилиите Муто и Кикута да са тъй разделени. И за това е виновен Отори.

— Сега сме тук, за да възстановим мостовете и да излекуваме раните — заяви Акио.

— Точно на това се надявах. Владетелят Зенко ще е доволен, уверявам ви.

Ясу плати на ханджията и ги отведе в собствения си дом, в дъното на дюкяна, в който продаваше ножове и други кухненски прибори, съдини за готвене, чайници, куки и вериги за огнища. Ножовете бяха голямата му страст — от грамадни сатъри за касапски дела до фини остриета за изкормване на риба. Когато разбра за интереса на Хисао към всякакви сечива, той го отведе в ковачниците, от които ги бе купил. Единият от майсторите там — старецът Коджи, се нуждаеше от чирак и Хисао му бе поверен, за да се учи на занаят. На момчето работата му харесваше не само защото бе интересна, но и защото така разполагаше с повече свобода и се откъсваше от угнетяващата компания на Акио. Откакто бе напуснал дома си, виждаше баща си с други очи. Растеше и вече не беше детето, което можеше да бъде наставлявано и назидавано. През следващата година щеше да стане на седемнайсет.

Според някаква сложна схема от дългове и вересии работата му за Коджи заплащаше храната и квартирата им, макар че Ясу често заявяваше как никога не би взел нищо от един учител Кикута и как му стигала честта да бъде от помощ. При все това Хисао го смяташе за пресметлив човек, който никога не даваше нищо даром — помагаше им сега, защото съзираше някаква изгода за в бъдеще. Освен това Хисао виждаше колко остарял бе Акио и колко старомодно бе мисленето му заради годините на изолация в Катимура.

Даваше си сметка, че вниманието на Ясу го ласкае, че баща му копнее за уважение и признание по начин, който изглеждаше почти отживелица в оживения модерен град, процъфтял в дългите години на мир. Членовете на клана Араи бяха преизпълнени със самоувереност и гордост. Земите им сега се простираха из цялата Западна провинция и стигаха чак до крайбрежието и плавателните пътища. Кумамото гъмжеше от търговци… имаше дори и неколцина чуждоземци не само от Шин и Сила, а и както разправяха, от островите на Запад — варварите с техните жълъдови очи и гъсти бради и най-вече с тъй желаните отвъдморски стоки.

Присъствието им в Кумамото бе обект на намеци и клюки, тъй като целият град знаеше за неразумната забрана, наложена от Отори върху всякаква пряка търговия с чуждоземците — всичко, което се купуваше и продаваше, трябваше да минава през централното управление на клана, осъществявано от Хофу — единственото пристанище, в което чуждоземците имаха официално разрешение да хвърлят котва. Разпространеното мнение бе, че това е заради Средната провинция, която искала да запази за себе си както печалбата от отвъдморските чудновати приспособления и изобретения, така и властта на смъртоносните оръжия. Тази несправедливост все повече разпалваше гнева на Араи.

Хисао никога не бе виждал варварин, макар че нещата, които му бе показал Джизаемон, бяха запалили интереса му към тях. В края на деня Ясу често минаваше покрай ковачницата, за да даде нови нареждания, да вземе следващ запас ножове и да остави дърва за пещите. Веднъж пристигна в компанията на висок мъж в дълго наметало и дълбока качулка, която скриваше лицето му. Появиха се в края на деня, когато вече се здрачаваше, а оловното небе вещаеше сняг. Беше някъде по средата на единайсетия месец. Пламтящият огън бе единственият цвят в света, който зимата бе потопила в сиво и черно. След като влезе в ковачницата, непознатият свали качулката си и Хисао с изненада и любопитство осъзна, че човекът пред него е варварин.

Той почти не можеше да разговаря с тях, тъй като знаеше само няколко думи, но и двамата с Коджи умееха да разговарят с ръце, а и разбираха от машини повече, отколкото от езици, и докато ги следваше из ковачницата, Хисао успяваше да схване онова, което варваринът казваше, не по-зле от Коджи. Непознатият бе погълнат от тукашните пещи и леярни, оглеждаше всичко с живите си светли очи и нахвърляше скици на духалата, казаните, калъпите и тръбите. По-късно, докато пиеха греяно вино, извади една книга, сгъната по странен начин, печатана, а не писана на ръка, и им показа картини, които явно се отнасяха за ковачество. Коджи се втренчи в тях, сбърчвайки чело, като се почесваше зад ушите. Коленичил отстрани, Хисао се взираше на оскъдната светлина, чувствайки собственото си вълнение, което нарастваше с всяка отгърната страница. Главата му се замая от всички възможности, които се разкриваха пред очите му. Подробностите около ковашките техники отстъпиха място на грижливи илюстрации на изделията. На последните страници имаше изобразени няколко пушки, повечето от тях дълги и неудобни мускети, които той вече познаваше, но една, разположена в долния край на страницата, промъкнала се между тях като жребче между краката на майка си, беше малка — едва четвърт от дължината им. Младежът не се сдържа и показалецът му тутакси се устреми към картината. Варваринът се засмя.

— Пистола! — изобрази как я скрива в дрехите си, после я измъква и я насочва към Хисао. — Па! Па! — засмя се той. — Муерто! — и изобрази безжизнен труп.

Хисао не бе виждал толкова красива вещ и на мига я пожела. Мъжът потърка пръсти един в друг и останалите го разбраха. Такива оръжия бяха скъпи, ала можеше да се направят, помисли си Хисао, и твърдо реши да се научи как.

Щом стигнаха до паричните въпроси, Ясу отпрати Хисао. Момъкът разтреби ковачницата, угаси с вода огъня и приготви всички нужни материали за следния ден. После запари чай за мъжете, напълни чашите им за вино и си тръгна. Съзнанието му бе пълно с идеи, но дали от тях, или от виното, към което не беше привикнал, или може би от режещия вятър след горещината в ковачницата, го заболя глава и докато се добра до къщата на Ясу, вече виждаше само половината постройка, половината от изложените на витрината ножове и брадви.

Препъна се в стъпалото и когато възстанови равновесието си, видя жената — майка си — в мъглявата пустота, където трябваше да се намира другата половина от света. Лицето й бе умоляващо, изпълнено с нежност и ужас. Силата на призива й го заля и той усети, че му призлява. Болката стана непоносима. Не можа да се въздържи и изстена, а после осъзна, че ще повърне, свлече се на четири крака, допълзя до прага и блъвна във водосточния улей.

Усети възкиселия вкус на вино в устата си; очите му се насълзиха от болка, а навяващият суграшица вятър вледени сълзите, които се стичаха по страните му. Жената го бе последвала навън и сега висеше във въздуха над земята с размазани от мъглата и суграшицата очертания.

Баща му Акио викна от вътре:

— Кой е там? Хисао? Затвори вратата, че е много студено.

Майка му заговори, а гласът й прозвуча в мислите му пронизващ като лед:

— Не бива да посягаш на живота на собствения си баща!

Той знаеше, че тя е наясно с всичките му мисли, че познава омразата, която изпитваше, както и любовта, и това го ужаси. Жената продължи:

— Няма да ти позволя!

Гласът й бе непоносим, зазвуча по всички нерви в тялото му и ги подпали. Той се опита да й изкрещи: „Махни се! Остави ме на мира!“

През собствените си стенания долови нечии приближаващи стъпки и чу гласа на Ясу:

— Ама какво, за Бога! — възкликна той и после викна към Акио: — Учителю! Елате бързо! Синът ви…

Внесоха го вътре и умиха повръщаното от лицето и косите му.

— Глупакът е пил твърде много вино — рече Акио. — Не бива да пие. Не може да носи. Като се наспи, ще му мине.

— Та той почти не е пил — възрази Ясу. — Не може да е пиян. Да не е болен?

— От време на време има пристъпи на главоболие. Получава ги от дете. Нищо сериозно. Минават за ден-два.

— Горкото момче, да расте така без майка! — измърмори Ясу по-скоро на себе си, докато помагаше на Хисао да легне и го завиваше. — Целият трепери, студено му е. Ще му сваря нещо, та да заспи.

Хисао изпи чая и почувства как постепенно тялото му се сгрява; треперенето стихна, но не и болката, нито гласът на жената. Сега тя витаеше из тъмната стая; не му трябваше светлина, за да я вижда. Осъзна смътно, че ако се заслуша в думите й, болката ще намалее, но не искаше да чуе онова, което имаше да му каже. Остави болката да го обгърне, за да се защити от нежеланото присъствие, и се отдаде на мисълта за прекрасното малко оръжие и на копнежа да го измайстори със собствените си ръце. Скоро от мигрената освирепя като изтерзано животно. Прииска му се да стовари върху някой друг непоносимите мъки.

Чаят постепенно притъпи сетивата му и вероятно за кратко бе задрямал. Когато се събуди, чу Акио и Ясу да разговарят, долови дрънченето на винени чаши и тихия звук от гърлата им, докато преглъщаха.

— Зенко се е върнал — казваше Ясу. — Все ми се струва, че една среща между двама ви ще е от полза за всички.

— Това е главната причина да дойдем тук — отвърна Акио. — Можеш ли да я уредиш?

— Разбира се. Сигурно и самият Зенко копнее да поправи разкола между Муто и Кикута. А и в края на краищата вие сте рода по брачна линия, нали така. Синът ви и Зенко трябва да са братовчеди.

— Зенко притежава ли някакви умения на Племето?

— Не, доколкото е известно. Той прилича на баща си, воин е. За разлика от брат си.

— И моят син не притежава кой знае какви умения — призна Акио. — Овладял е някои неща, но няма вродени дарби, което се оказа голямо разочарование за Кикута. Майка му бе много талантлива, но не е предала нищо на сина си.

— Много го бива в ръцете. Коджи говори с уважение за него… а Коджи не хвали никого.

— Което обаче няма да го направи достоен съперник на Отори.

— На това ли се надявате? Един ден Хисао да стане убиецът, който най-накрая ще види сметката на Такео?

— Няма да намеря покой, докато Отори не умре.

— Разбирам чувствата ви, но Такео хем е вещ, хем има голям късмет. Ето затова трябва да говорите със Зенко. Една армия от воини може да успее там, където убийците на Племето се провалиха — Ясу отпи отново и се засмя тихо: — От друга страна, Хисао харесва оръжия. А една пушка е далеч по-силна от която и да било магия на Племето. Казвам ви, не се знае. Може някой ден да ви изненада!

Двайсет и девета глава

— Казваш, че е отправил открита заплаха към момчетата? — владетелката Араи се загърна с кожената си наметка.

Суграшицата, която бе вяла откъм морето цяла седмица, откакто се бяха върнали от Маруяма, най-накрая се бе превърнала в сняг. Вятърът бе стихнал и снежинките се сипеха тихо и спокойно.

— Не се тревожи — отвърна съпругът й Зенко. — Просто се опитва да ни сплаши. Такео никога няма да им причини зло. Твърде мекушав е, за да го стори.

— Сигурно в Хаги вали сняг — рече Хана, вперила поглед в морето отвъд, замислена за синовете си. Не беше ги виждала, откакто бяха заминали през пролетта.

Зенко добави със злорадство в гласа:

— И в планината. Ако ни провърви, това ще задържи Такео в Ямагата и няма да успее да се върне в Хаги преди пролетта. Тази година снегът подрани.

— Поне знаем, че владетелят Коно благополучно пътува за Мияко — отбеляза Хана, тъй като бяха получили вест от благородника преди заминаването му от Хофу.

— Да се надяваме, че следващата година ще подготви топло посрещане за владетеля Отори — рече Зенко и се изсмя по характерния си начин.

— Обаян от ласкателствата му, Такео представляваше забавна гледка — добави тихо Хана. — Без съмнение Коно е много убедителен и вещ лъжец!

— Както сам заяви, преди да тръгне — отбеляза Зенко, — небесната мрежа е широка, но плетката й е ситна. Сега мрежата ще бъде изтеглена. Накрая Такео ще бъде уловен в нея.

— Бях изненадана от новините за сестра ми. Смятах, че вече е преминала възрастта, в която може да има деца — тя погали повърхността на кожената си наметка, обзета от желание да усети мекотата й. — Ами ако наистина роди син?

— Ако всичко върви по план, няма да има кой знае каква разлика — отвърна Зенко. — Както и след това предложение за годеж между Сунаоми и дъщеря им.

— Той не бива никога да се жени за близначка! — съгласи се Хана. — Но засега ще продължим с преструвките.

Те се усмихнаха един на друг съучастнически.

— Единственото хубаво нещо, което стори Такео, е, че те избра за моя съпруга — каза Зенко.

„Беше жестока грешка от негова страна, каза си Хана. Ако беше отстъпил и ме беше взел за втора съпруга, колко различно щеше да е всичко! Щях да му народя синове, а без мен Зенко щеше да бъде просто един от васалите му, без да го застрашава по какъвто и да било начин. Ще си плати за това. Каеде също.“

Хана никога нямаше да прости на Такео, задето я бе отхвърлил, нито на сестра си, че я бе изоставила в детските й години. Беше обожавала Каеде, беше се вкопчила в нея, когато скръбта след смъртта на родителите й почти я бе лишила от разсъдък… а Каеде я бе изоставила — бе напуснала дома си една пролет и повече не се бе върнала. След това държаха Хана и по-голямата й сестра Аи в Инуяма като заложници и щяха да ги убият, ако Сонода Мицуру не ги беше спасил.

— Ти обаче не си преминала детеродна възраст! — възкликна Зенко. — Нека си народим още куп синове — цяла армия!

Двамата бяха сами в стаята и тя си помисли, че той ще пристъпи към действие на мига, но точно тогава отвън се разнесе нечий глас. Вратата се плъзна встрани и един слуга обяви приглушено:

— Владетелю Араи, Курода Ясу е тук с още един човек…

— Дошли са въпреки лошото време — рече Зенко. — Дай им да пийнат нещо, после нека малко да почакат, преди да ги въведеш, и се погрижи никой да не ни безпокои.

— Нима Курода вече идва така открито? — попита Хана.

— Таку не е опасен, той е в Хофу… тъй че сега никой няма да ни следи.

— Никога не съм харесвала брат ти — заяви рязко Хана. — Би трябвало да е верен преди всичко на теб, не на Такео, а те мами всеки ден, без изобщо да забелязваш. Шпионира те повече от година, бъди сигурен, че отваря дори писмата ни…

— Всичко това скоро ще се промени — заяви Зенко, запазвайки самообладание — Ще уредим въпроса с наследството на Муто. Тогава Таку ще трябва да ми се подчинява или…

— Или какво?

— В Племето наказанието за неподчинение винаги е било смърт. Не бих могъл да променя това правило дори за най-близките си.

— Само че Таку се ползва с уважението на мнозина, ти самият винаги си го казвал. Майка ти също. Няма да са много онези, които ще се опълчат против тях, нали?

— Смятам, че ще получим известна подкрепа. А ако спътникът на Курода е този, за когото си мисля, част от нея ще е доста мощна.

— Нямам търпение да го видя — рече Хана, усмихвайки се.

— По-добре да ти разкажа малко за него. Това е Кикута Акио, господар на фамилията Кикута след убийството на Котаро. Ожени се за Юки, дъщерята на Муто Кенджи. Тя роди момче и почина, а той се скри вдън земя със сина си… — той млъкна и впери поглед в Хана, а очите му с тежки клепачи заблестяха.

— С неговия син? — попита тя. — Да не е син на Такео? — той кимна в отговор и тя попита: — Откога го знаеш? — бе удивена и едновременно с това развълнувана от това разкритие, а мисълта й вече търсеше начин да се възползва от него.

— Знаех всички слухове, които стигаха до фамилията Муто, още като момче. Защо иначе Юки е била принудена да погълне отрова? Причината Кикута да я премахнат вероятно е била, че не са й имали доверие. И защо иначе Кенджи би отишъл при Отори с четири от петте фамилии? Вярвал е, че един ден Такео ще го спаси или поне ще го защити. Момчето… наричат го Хисао, очевидно е син на Такео.

— Сестра ми не знае това, сигурна съм — при тази мисъл Хана почувства как по тялото й се разлива приятна топлина на задоволство.

— Може би ще съумееш да й го кажеш в подходящия момент — предложи съпругът й.

— Непременно — заяви Хана. — Но защо Такео никога не го е потърсил?

— По две причини, предполагам — първо, не иска жена му да разбере и, второ, страх го е, че накрая ще го убие синът му. Както доктор Ишида любезно ни разкри, имало някакво пророчество в този дух и Такео вярва в него…

Хана усети как пулсът й се ускорява.

— Когато сестра ми научи, тази новина ще ги раздели. Тя копнее за син от години, затова никога няма да прости на Такео за забуленото му в тайна момче.

— Много мъже имат любовници и незаконни деца, но съпругите им прощават…

— Защото повечето от тях са като мен — отвърна Хана. — И да имаш други жени, не ме притеснява. Разбирам мъжките нужди и желания, а и знам, че винаги ще съм най-важната за теб. А сестра ми е вятърничава, вярва в любовта. Такео също — той няма друга жена, а жена му не може да му роди синове. Освен това и двамата са повлияни от Тераяма и от онова, което наричат Пътя на хоо. Вярват, че равновесието в света се поддържа от сливането на женското и мъжкото начало и ако този съюз се накърни, едва ли не ще рухнат Трите провинции. А ако империята им се срине, ти ще наследиш всичко, за което се е сражавал баща ти…

— А Племето вече няма да е разединено — добави Зенко. — Ще признаем това момче за наследник както на Кикута, така и на Муто, и чрез него лично ще контролираме Племето.

Хана дочу стъпки отвън.

— Идват — каза.

Съпругът й нареди да донесат още вино и когато заповедта му бе изпълнена, тя освободи прислужниците и сервира лично на гостите. Беше виждала Курода Ясу и се беше възползвала от луксозните стоки, които той внасяше от Южните острови — ароматно дърво, платове от Тенджику, слонова кост и злато. Тя самата притежаваше няколко огледала, направени от твърдото блестящо стъкло, което отразяваше действителния образ на човека. Харесваше й, че тези съкровища се пазеха скрити в Кумамото. Тя никога не ги показваше в Хофу. Сега разполагаше и с тази тежка и прекрасна тайна, която щеше да разкрие истинската същност на Такео.

Огледа внимателно другия мъж — Акио. Той хвърли бърз поглед към нея и после седна със сведени очи, привидно смирен, но тя веднага разбра, че далеч не е толкова благ. Беше висок и слаб и въпреки възрастта си изглеждаше много силен. Излъчваше съзнание за мощ, което запали у нея мигновен интерес. Не би го харесала като враг, но щеше да бъде безмилостен и безпощаден съюзник.

Зенко поздрави мъжете с подчертана вежливост, успявайки да прояви нужното уважение към Акио като глава на фамилията Кикута, без да накърнява собственото си достойнство като върховен господар на клана Араи.

— Племето е разединено твърде дълго — отбеляза той. — Дълбоко съжалявам за разцеплението и за смъртта на Котаро. Сега Муто Кенджи е мъртъв, време е тези рани да бъдат излекувани.

— Смятам, че целта ни е обща — отвърна Акио.

Речта му беше отривиста, с типичния за Източната провинция изговор. Хана усети, че той би предпочел по-скоро да замълчи, отколкото да прибегне до ласкателство, че трудно може да му се въздейства с комплименти, с някой от обичайните подкупи или методи на убеждаване.

— Тук можем да говорим открито — заяви Зенко.

— Никога не съм крил онова, което желая най-силно — каза Акио. — Смъртта на Отори. Той бе обвинен от Кикута за бягство от Племето и за убийството на Котаро. Това, че е все още жив, представлява оскърбление за нашата фамилия, за предците и традициите ни, за боговете.

— Хората разправят, че бил недосегаем за смъртта — отбеляза Ясу. — Но без съмнение е простосмъртен.

— Веднъж ножът ми се озова опрян в гърлото му — Акио се приведе напред с напрегнат поглед. — И досега не разбирам как се отърва. Притежава много умения… знам го; аз го обучавах в Мацуе… досега е успял да избегне всичките ни опити да го премахнем.

— Ето какво… — започна бавно Зенко и размени поглед с Хана, — научих нещо по-рано тази година, което може да не сте чули. Малцина го знаят…

— Доктор Ишида ни го каза — намеси се Хана. — Той е лекарят на Такео и е лекувал много от раните му. Научил е тази тайна от самия Муто Кенджи…

Акио вдигна глава и я погледна право в очите.

— Изглежда, Такео вярва, че само собственият му син може да го убие — продължи Зенко. — Имало някакво пророчество в този дух.

— Като онова за петте битки ли? — попита Ясу.

— Да, то бе използвано като доказателство за правото му да убие татко и да заграби властта — поясни Зенко. — Останалите думи са били запазени в тайна.

— Само че владетелят Отори няма синове — отбеляза Ясу насред настъпилото мълчание и изгледа последователно присъстващите. — Макар че се шушукат разни неща…

Акио седеше неподвижен, с безизразно лице. Хана отново почувства внезапния изблик на вълнение. Акио се обърна към Зенко, а гласът му бе по-приглушен и рязък от всякога:

— Значи знаете за сина ми Хисао? — Зенко кимна едва забележимо в знак на потвърждение. — Кой друг знае за това пророчество?

— Освен присъстващите и доктор Ишида… брат ми Таку и вероятно майка ми, макар че никога не го е споменавала пред мен.

— А в Тераяма? Сигурно Кубо Макото… Такео му казва всичко — изрече тихо Хана.

— Възможно е. Както и да е, малцина са. Важното е, че Такео вярва в пророчеството — отбеляза Зенко.

Ясу отпи припряно глътка вино и се обърна към Акио:

— Значи всички тези слухове са били истина?

— Да. Хисао е син на Такео — Акио също отпи и за първи път на лицето му трепна нещо като усмивка. Беше по-неприятно и тревожно, помисли си Хана, отколкото ако се беше просълзил или беше изругал. — Момчето не знае. Не притежава никакви умения на Племето. Но сега виждам, че няма да му е трудно да убие собствения си баща.

Ясу тупна по рогозката с отворена длан.

— Не ви ли казах, че момчето ще ви изненада? Това е най-страхотната шега, която съм чувал от години!

Внезапно и четиримата избухнаха в гръмък смях.

Трийсета глава

Каеде бе решила да прекара зимата в Хаги, където да роди детето си, поради което Шизука и доктор Ишида останаха с нея. Тримата се преместиха от крепостта в някогашната къща на владетеля Шигеру край реката. Къщата бе с южно изложение, улавяше цялото зимно слънце и бе по-лесна за отопление през дългите студени дни. Чийо продължаваше да живее там, превита одве, на преклонна възраст, но все още в състояние да приготвя своите лечебни отвари и да разказва истории за миналото, а онова, което забравяше, бе допълвано от Харука, по-жизнена и весела от всякога. В известна степен Каеде се оттегли от светския живот. Такео и Шигеко бяха заминали за Ямагата; Мая бе изпратена със Сада в Маруяма при Таку, а Мики — в Кагемура, едно от селата на Племето. Каеде със задоволство си мислеше как и трите момичета бяха заети с толкова сериозно обучение. Често се молеше за тях да се научат да развиват и да управляват различните си таланти и боговете да ги пазят от злополуки, болести или нападения. Беше по-лесно, размишляваше тя с тъга, да обича близначки от разстояние, когато неестественото им раждане и странните им таланти вече не изглеждаха тъй потискащи.

Не се чувстваше самотна в компанията на Шизука и на племенниците си, допълвана от домашните любимци на момичетата — маймунката и двете малки хрътки. В отсъствие на дъщерите си Каеде посвещаваше цялата си грижа и любов на Сунаоми и Чикара, които й отвръщаха с равностойна сърдечност. Бяха доволни от преместването, което ги спасяваше от официалностите на живота в резиденцията на крепостта. Играеха на воля край речния бряг и около рибния яз.

— Все едно Шигеру и Такеши оживяха — рече Чийо просълзена, докато слушаше виковете на децата откъм градината или стъпките им по славеевия под.

Каеде пък обгръщаше с ръце издутия си корем и мислеше за детето, което растеше там, тъй като Сунаоми и Чикара нямаха кръв на Отори във вените си за разлика от нейния син. Нейното момче щеше да е наследник на Шигеру.

Няколко пъти в седмицата тя водеше момчетата в светилището, тъй като бе обещала на Шигеко, че ще наглежда Тенба и кирина и ще се погрижи конят да не забрави всичко, което бе научил. Обикновено Ишида я придружаваше, тъй като привързаността му към кирина бе голяма и той трудно понасяше да мине и ден, без да се увери в доброто му състояние. Мори Хироки оседлаваше Тенба, слагаше му юздите, след което качваше Сунаоми на гърба му, а Каеде го разхождаше из ливадата. Конят, изглежда, усещаше нещо в бременното й тяло и с удоволствие пристъпваше грижовно до нея, като от време на време я душеше с потръпващи ноздри.

— Аз да не съм майка ти? — гълчеше го тя, но доверието му я радваше и тя се молеше синът й да бъде също тъй смел и красив.

Често си спомняше за своя кон Раку и за Амано Тензо. И двамата отдавна не бяха между живите, но духовете им със сигурност щяха да живеят, докато имаше коне на Отори.

После Шигеко писа да й проводят коня, тъй като бе решила да го подари на баща си, молейки майка си да запази намерението й в тайна. Тенба бе приготвен за пътуването и изпратен с кораб до Маруяма, съпровождан от един млад коняр. Каеде се опасяваше, че киринът ще се разстрои, когато другарят му го напусне, и Ишида споделяше тревогата й. Животното наистина изглеждаше малко унило, но това сякаш само засили привързаността му към хората, които се грижеха за него.

Каеде пишеше често, тъй като любовта й към изкуството на писането съвсем не бе отминала — писма до съпруга й в отговор на неговите; до Шигеко и Мики, призовавайки ги да работят упорито и да слушат учителите си; до сестрите й, разказвайки на Хана за доброто здраве и напредъка на синовете й, канейки ги да й гостуват през пролетта.

На Мая обаче не пишеше, казваше си, че няма смисъл, тъй като дъщеря й живееше под прикритие някъде в Маруяма и писмата от майка й само биха я изложили на опасност.

Ходеше и в другото светилище, където доскоро се намираше старата къща на Акане, и се възхищаваше на стройната грациозна фигура, която постепенно придобиваше форма от дървото, докато край нея израстваше новата постройка.

— Прилича на господарката Каеде! — възкликна веднъж Сунаоми.

Двамата бяха заедно, тъй като тя настояваше той винаги да я придружава, за да превъзмогне ужаса от мястото, където бе преживял своя позор. Той почти бе възвърнал своето самочувствие и добро настроение, но в светилището тя видя следи от унижението и белезите от него и се помоли духът на богинята да се появи от дървото и да му донесе изцеление.

Скоро след като Такео замина за Ямагата, се върна Фумио. По време на отсъствието на Такео и своеобразното оттегляне на Каеде той и баща му изпълняваха ролята на техни представители. Един от най-дразнещите и неотложни проблеми бе какво да правят с чуждоземците, които така неудобно бяха пристигнали от Хофу.

— Не че не ги харесвам — заяви Фумио на Каеде един следобед в средата на десетия месец. — Както знаеш, свикнал съм с чуждоземци. Обичам компанията им и ги смятам за интересни. Но е трудно да се вземе решение, какво да правим с тях, ден след ден. Много са изнервени и не останаха особено доволни, когато разбраха, че владетелят Отори вече не е в Хаги. Държаха да се срещнат и да преговарят с него. Вече почват да губят търпение. Казах им, че нищо не може да се уреди преди завръщането на господаря Отори в Хаги. Те обаче настояват да разберат защо не им е позволено да отидат до Ямагата.

— Съпругът ми не иска чуждоземците да пътуват из страната — отвърна Каеде. — Колкото по-малко знаят за нас, толкова по-добре.

— Съгласен съм… но не знам до какво споразумение са стигнали със Зенко. Той им е позволил да напуснат Хофу, но по каква причина, нямам представа. Надявах се, че може да пратят писма, които да разкрият нещо, но преводачката им не може да пише особено добре… със сигурност нищо, което Зенко да прочете.

— Доктор Ишида би могъл да стане техен писар — предложи Каеде. — Това ще ти спести главоболието да залавяш писмата им — двамата се усмихнаха. — Може би Зенко просто е искал да се отърве от тях — предположи тя. — Всички сякаш ги смятат за някакво бреме.

— При все това от тях може да се спечели много — големи знания и богатства, стига да съумеем да запазим контрол над тях.

— За тази цел трябва да започна да изучавам езика им — рече Каеде. — Доведи чуждоземците и преводачката им, за да го обсъдим.

— Това със сигурност ще им даде възможност да се занимават с нещо през зимата — съгласи се Фумио. — Ще изтъкна пред тях каква чест е да ги покани владетелката Отори.

Срещата бе уредена и Каеде се улови, че я очаква с известно вълнение — не заради чуждоземците, а защото нямаше представа, как да се държи с преводачката им — дете от селско семейство, жена от публичен дом, изповядваща странните вярвания на Скритите, сестра на съпруга й. Не желаеше да влиза в досег с тази част от живота на Такео. Не знаеше какво да каже на зълва си, нито как да се обърне към нея. Всичките й инстинкти, изострени от бременността, я предупреждаваха да не отива, но тя бе обещала на Такео, че ще научи езика на чуждоземците, а не можеше да измисли никакъв друг начин да изпълни заръката му.

Разбира се, трябваше да признае, че изпитва и любопитство. Най-вече, каза си тя, по отношение на чуждоземците и на обичаите им, но всъщност искаше да види как изглеждаше сестрата на Такео.

Първата й мисъл, когато Фумио въведе в стаята двамата грамадни мъже, следвани от дребната жена, бе: „Тя няма нищо общо с него.“ И си даде сметка за дълбокото облекчение, което изпита, тъй като нямаше опасност някой да заподозре родствената връзка помежду им. Обърна се официално към мъжете, поздрави ги с добре дошли и те се поклониха, както стояха прави, преди Фумио да им даде знак, че може да седнат.

Самата Каеде седна с гръб към дългата стена на стаята и с лице към верандата. Дърветата, докоснати от първите слани, току-що се бяха разделили с най-прекрасните си багри, а земята бе осеяна с тъмночервените им листа, които се открояваха на фона на сивите като облаци камъни и фенери. Вдясно от нея в нишата висеше окачен свитък, върху който със собствения й изящен почерк бе изписан откъс от една от любимите й поеми за есенния шипков храст, дала името на град Хаги. Естествено, загатването остана непонятно за чуждоземните и преводачката им.

Мъжете седнаха някак непохватно с гръб към свитъка. Бяха се събули отвън и тя забеляза, че краката им са покрити със стегната, подобна на кожа материя, изчезваща под ръба на странните им горни дрехи, които бяха така издути, че правеха бедрата и раменете им неестествено големи. Платът бе предимно в черен цвят, със съшити в него цветни кръпки; не приличаше на коприна, нито на памук или лен. Жената се придвижи на колене до пространството, което бяха оставили от страната на Каеде, опря глава в постелката и застина така.

Каеде продължи скришом да изучава мъжете; долови необичайния им мирис, който я изпълни със смътно отвращение, но в същото време почувства осезателно и присъствието на жената до себе си и забеляза, че косите и цветът на кожата й наподобяват косата и цвета на кожата на Такео. Реалността на тази прилика я зашлеви като плесница през лицето и от това сърцето й заблъска в гърдите. Това наистина беше сестра му. За момент си помисли, че ще откликне по някакъв начин — не знаеше дали ще се разплаче, или ще припадне, — но за щастие в стаята влезе Шизука с чаши чай и бобени сладки. Каеде възвърна самообладанието си.

Мадарен бе още по-развълнувана и първите й опити да превежда бяха тъй приглушени и неясни, че и двете страни изобщо не разбраха какво всъщност бе изречено. Размениха любезности и шеговити реплики, както и подаръци; чужденците се усмихваха много — доста ужасяващо, — а Каеде говореше колкото се може по-благо, и се покланяше с цялата грация, на която бе способна. Фумио знаеше няколко думи от езика на чужденците и ги използва до една, като всеки каза много пъти на собствения си език „благодаря“, „с удоволствие“ и „простете“.

Единият от мъжете — представиха го като Дон Жоао — доста озадачаващо се оказа хем воин, хем търговец, а другият — свещеник. Разговорът се проточи, тъй като Мадарен толкова се стараеше да не оскърби владетелката Отори, че говореше на изключително сложен и изискан стил. След размяна на няколко безкрайни реплики относно квартирата и нуждите на чуждоземците Каеде си даде сметка, че зимата май щеше да отмине, преди да научеше каквото и да било.

— Изведи ги и им покажи градината — нареди тя на Фумио. — Жената ще остане тук с мен.

Нареди на всички други да ги оставят насаме. Докато се оттегляше, Шизука я погледна въпросително.

Мъжете изглеждаха доволни, че излизат навън, и докато разговаряха с висок и някак напрегнат, но добронамерен тон, вероятно за градината, Каеде се обърна тихо към Мадарен:

— Не бива да се страхуваш от мен. Съпругът ми каза коя си. По-добре е никой друг да не знае за това, но заради него аз ще те почитам и ще те закрилям.

— Господарката Отори е твърде снизходителна и милостива… — започна Мадарен, но Каеде я прекъсна.

— Имам една молба към теб… и към господина, на когото служиш. Ти си научила техния език; искам да обучиш и мен. Ще ми преподаваш всеки ден. Когато се науча да говоря свободно, ще разгледам всичките им молби. Колкото по-бързо стане, толкова по-голяма е вероятността да удовлетворя желанията им. Надявам се, че ме разбираш правилно. Един от тях трябва да идва с теб. Разбира се, държа да усвоя и тяхното писане. Предай им това… изречи го като молба по достатъчно приятен за тях начин.

— Аз съм най-нисша сред нисшите, но ще направя всичко възможно, за да изпълня желанията на владетелката Отори — Мадарен отново се просна по очи.

— Мадарен — рече Каеде, изговаряйки странното име за пръв път. — Ти ще бъдеш моя учителка. Няма защо да прибягваш до крайна официалност.

— Много сте мила — каза Мадарен. Когато седна на подвитите си нозе, на устните й трептеше лека усмивка.

— Уроците ни започват от утре — обяви Каеде.

Мадарен идваше всеки ден, като първо преминаваше реката с лодка и после продължаваше пеша през тесните улички до къщата на Шигеру. Ежедневните уроци станаха част от обичайните дейности на домочадието и тя потъна в техния ритъм. Два пъти в седмицата с нея пристигаше свещеникът Дон Карло и учеше двете жени да пишат на онова, което той наричаше азбука, като използваше най-тънките четчици.

Със своите червеникави коси и брада и светли синьо-зелени очи, тъй прилични на морето, той бе обект на несекващо любопитство и удивление. Обикновено се появяваше, следван от върволица деца и разни други хора, които нямаха какво да правят. Самият той бе не по-малко любопитен, понякога придърпваше някое дете и почваше да разглежда дрехите и обувките му, изучаваше всяко растение в градината и често отвеждаше Мадарен сред нивята, за да разпитва слисаните стопани за посевите и сезоните. Водеше и куп тетрадки, в които правеше списъци на думи и скици на цветя, дървета, постройки и земеделски сечива.

Каеде видя повечето от тях, тъй като той ги носеше със себе си, за да ги използва като помагала при обучението, и често набързо нахвърляше контурите на някакъв предмет, за да обясни дадена дума. Личеше, че е интелигентен, и тя бе обзета от примесено със срам удивление, тъй като при първата им среща заради странния му вид го бе възприела като не съвсем човешко същество.

Езикът бе труден — всичко в него й се струваше наопаки, а и се затрудняваше да запамети формите за мъжки и женски род, както и начина, по който се променяха глаголите. Един ден, когато се чувстваше особено обезкуражена, каза на Мадарен:

— Никога няма да го науча. Не знам ти как си успяла — беше особено унизително, че Мадарен — жена с ниско потекло и без образование — си служеше с чуждия език тъй свободно.

— Е, аз учех при обстоятелства, които не са приложими при владетелката Отори — отвърна Мадарен. След като преодоля свенливостта си, тя започна да проявява естествената си, калена от живота практична същност. Разговорите помежду им станаха по-непринудени, особено в присъствието на Шизука, което бе нещо обичайно. — Карах Дон Жоао да ме учи в леглото.

Каеде се засмя:

— Не мисля, че съпругът ми е имал предвид това.

— Дон Карло е свободен — подразни я Шизука. — Може би и аз трябва да се пробвам с тези езикови уроци. Би ли препоръчала вещината на чуждоземците, Мадарен? Носят се какви ли не клюки за способностите им… бих искала лично да установя истината.

— Дон Карло не се вълнува от подобни неща — отвърна Мадарен. — По тази причина, изглежда, не изпитва желание нито към жени, нито към мъже. Всъщност проявява силно неодобрение. В неговите очи любенето е грях, както той го нарича… а любовта между мъже — особено неприлична.

Това бе схващане, което нито Шизука, нито Каеде бяха в състояние да проумеят.

— Може би, когато науча по-добре езика му, Дон Карло ще ми го обясни — подхвърли шеговито Каеде.

— Никога не му говорете за подобни неща! — възкликна умолително Мадарен. — Ще се притесни неимоверно много.

— Свързано ли е по някакъв начин с религията му? — попита Каеде с известно колебание.

— Най-вероятно. Той прекарва много време в молитви и често чете на глас от своите свещени книги относно постигането на чистота и овладяването на плътските желания.

— Дон Жоао не вярва ли в същите неща? — попита Шизука.

— С част от себе си да, но щенията му са много силни. Първо ги задоволява, а после се ненавижда за това.

Каеде се чудеше дали въпросното странно поведение бе характерно и за Мадарен, но не искаше да я попита направо; не й се струваше редно да я пита и за вярата й, макар че беше любопитна да узнае доколко си приличаше с вярата на чуждоземците. Наблюдаваше внимателно младата жена в присъствието на двамата мъже и реши, че те наистина я презират, макар че се нуждаеха от уменията й и зависеха от нея, а единият страстно желаеше тялото й. Не можеше да приеме подобна връзка, в която и двете страни се манипулираха и се използваха, намираше я за странна и неестествена. Изпитваше любопитство към миналото на Мадарен, към странното пътуване, което я бе довело до това място. Често, когато двете бяха сами, едва се сдържаше да не я попита какво си спомня за миналото и какво е представлявал Такео като дете. Но интимността, която такива въпроси биха предполагали, бе твърде застрашителна.

Настъпи зимата. Единайсетият месец донесе тежки слани; въпреки подплатените дрехи и горящите мангали за всички бе трудно да се стоплят. Каеде вече не смееше да тренира с Шизука — споменът за предишното помятане никога не я напускаше и тя се страхуваше да не загуби и това дете. Увита в топли кожи, нямаше какво особено да прави, освен да учи и да разговаря с Мадарен.

Точно преди пълнолунието на единайсетия месец пристигнаха писма от Ямагата. Двете с Мадарен бяха сами; Шизука бе завела момчетата да видят кирина. Каеде припряно поднесе извиненията си, че прекъсва урока, отиде в собствения си кабинет — някогашната стая, която Ичиро бе използвал, когато се отдаваше на четене и писане — и прочете писмата там. Такео пишеше подробно — или по-точно бе диктувал, тъй като тя познаваше почерка на Минору, — уведомявайки я за всички взети решения. Все още имаше куп подробности около приготовленията, които трябваше да се обсъдят с Кахей и Гемба, свързани с предстоящото посещение в столицата — съпругът й очакваше новини от Сонода относно начина, по който са били посрещнати пратениците. Чувстваше се длъжен да прекара новогодишните празници в Ямагата.

Каеде изпита горчиво разочарование; беше се надявала, че Такео ще се върне, преди снегът да затрупа планинските проходи. Сега се опасяваше, че ще се задържи там до пролетното топене. Когато се озова обратно при Мадарен, бе разсеяна и чувстваше, че паметта отказва да й служи.

— Надявам се, че господарката Отори не е получила лоши вести от Ямагата? — попита Мадарен, когато Каеде за трети път сбърка нещо съвсем елементарно.

— Не, просто се надявах, че съпругът ми ще се върне по-скоро, нищо повече.

— Владетелят Отори добре ли е?

— Изглежда, няма проблеми със здравето, слава Богу — Каеде замълча за момент и после попита внезапно: — Как го наричаше, когато бяхте деца?

— Томасу, господарке.

— Томасу? Звучи толкова странно. Какво означава?

— Това е името на един от най-великите учители на Скритите.

— А Мадарен?

— Разправят, че Мадарен била жената, която се влюбила в сина Божи, докато той бил тук, на земята.

— А синът Божи отвърнал ли е на чувствата й? — попита Каеде, припомняйки си предишния им разговор.

— Той обича всички ни — отвърна Мадарен много сериозно.

Интересът на Каеде в този момент не бе насочен към вярванията на Скритите, а към собствения й съпруг, който бе израсъл сред тях.

— Сигурно не си спомняш много неща за него. Тогава си била още дете.

— Той винаги е бил различен — рече Мадарен бавно. — Това си спомням най-вече. Не изглеждаше като нас, останалите, и не мислеше по същия начин. Татко често му се гневеше; мама само си даваше вид, че е ядосана, но всъщност го обожаваше. А аз вечно търчах подире му и го дразнех. Исках да ме забележи. Мисля, че затова го познах, когато го видях в Хофу. Постоянно го сънувах. Сега се моля за него непрестанно — тя замълча, сякаш се опасяваше, че е казала твърде много.

Самата Каеде бе леко слисана, макар че не можеше много да си обясни защо.

— По-добре да продължим със заниманията си — каза тя вече с по-хладен тон.

— Разбира се, господарке — съгласи се покорно Мадарен.

Същата нощ падна дебел сняг, първият за годината. На сутринта Каеде се събуди от непривичната бяла светлина и почти се разрида. Това вече наистина означаваше, че проходите са затрупани и че Такео ще остане в Ямагата до пролетта.

Каеде проявяваше интерес към чуждоземците и колкото повече напредваше в усвояването на езика им, толкова по-ясно осъзнаваше потребността си да узнае в какво вярват, за да ги разбере. Дон Карло изглеждаше не по-малко нетърпелив да разбере нея и когато снегът падна и му попречи да излиза из нивята, за да прави проучванията си, почна да идва по-често заедно с Мадарен и разговорите помежду им станаха по-сложни.

— Той ме наблюдава по начин, който при нормалните мъже би означавал желание — сподели тя с Шизука.

— Може би трябва да бъде предупреден за репутацията ти! — отвърна Шизука. — По едно време това желание означаваше смърт за всеки, който го изпиташе.

— Омъжена съм от шестнайсет години, Шизука! Надявам се, че тази репутация вече е забравена. Както и да е, това не е желание, тъй като знаем, че Дон Карло не изпитва подобни естествени пориви.

— Нищо подобно не знаем! Знаем единствено, че не им се поддава — изтъкна Шизука. — Но ако искаш да чуеш мнението ми — той се надява да те спечели за своята религия. Не копнее за тялото ти, иска душата ти. Започна да говори за Господ, нали така? И да обяснява религията на своята страна?

— Колко странно — рече замислено Каеде. — Какво значение може да има за него в какво вярвам аз?

— Маи, момичето, което изпратихме да работи при тях, казва, че името на владетелката Отори често се споменава в разговорите помежду им. Маи още не разбира достатъчно добре езика им, но доколкото може да прецени, те се надяват да спечелят възможност както за търговия, така и вярващи в тяхната религия, при това поравно, а накрая и да завземат нови земи за себе си. Това е, което правят навсякъде по света.

— От думите им става ясно, че собствената им страна е на огромно разстояние от тук — година и даже повече плаване с кораб — отбеляза Каеде. — Как понасят да живеят толкова дълго далеч от дома?

— Фумио казва, че това било типична черта на всички тези търговци и авантюристи, което ги прави много силни и опасни.

— Дори не мога да си представя да приема странната им вяра — подмина с презрение предположението Каеде. — Изглежда ми пълна безсмислица!

— Всяка вяра може да изглежда като лудост — заяви Шизука, — но тя може да завладее хората внезапно, почти като чума. Виждала съм го да се случва. Бъди нащрек!

Думите на Шизука накараха Каеде да си спомни времето, когато бе съпруга на владетеля Фудживара и как бе прекарвала дългите дни, отдадена на поезия и молитви, вкопчена през цялото време в обещанието, което й бе дала богинята, докато бе потънала в дълбокия сън на Кикута, все едно скована в лед. „Бъди търпелива, той ще дойде за теб.“

Почувства как детето ритна в нея. Сега цялото й търпение бе на предела си заради бременността й, заради снега и отсъствието на Такео.

— Ох, гърбът ме заболя — въздъхна тя.

— Нека те разтрия, приведи се напред — докато ръцете й работеха по мускулите и гръбнака на Каеде, Шизука не каза нищо и мълчанието ставаше все по-напрегнато, все едно бе потънала в някакви спомени.

— За какво мислиш? — попита Каеде.

— Призраци от миналото. Често седях заедно с владетеля Шигеру в същата тази стая. Няколко пъти му донасях съобщения от господарката Маруяма… тя беше вярваща, знаеш.

— В ученията на Скритите — каза Каеде. — Чувствам, че религията на чуждоземците, макар и да изглежда същата, е по-ограничена и безкомпромисна.

— Още една причина да се отнасяме към нея с подозрение!

Докато зимата течеше, Дон Карло я запозна с още нови думи — ад, наказание, проклятие, и тя си спомни онова, което й бе казал Такео за Всевиждащия бог на Скритите и за безпощадността на погледа му. Даде си сметка, как Такео бе избрал да не обръща внимание на този поглед, и това я накара да му се възхищава и да го обича още повече.

Без съмнение боговете бяха добри и искаха животът да продължи за всички същества в хармония, сезоните да настъпват един след друг, нощта да следва деня, а лятото — зимата, както проповядваше Просветленият, а смъртта да е само една кратка пауза преди следващото раждане… Това се опита да обясни с ограничения си речник на Дон Карло и когато думите се оказаха недостатъчни, тя го отведе да види привършената дърворезба на всемилостивата Канон в светилището, построено в нейна чест.

Беше изненадващо мек ден в началото на пролетта. Цветовете на сливовите дръвчета все още сияеха като малки снежинки върху голите клони в градината на Акане; снегът под нозете бе влажен и се топеше. Въпреки че не харесваше този превоз, Каеде бе отнесена там в паланкин; беше в седмия месец на бременността си и движенията й вече се забавяха от тежестта на детето. Дон Карло пътуваше зад нея в друг паланкин, а Мадарен го следваше.

Дърводелците, ръководени от Таро, вече приключваха строежа на светилището, възползвайки се от топлото време. Каеде със задоволство установи, че новата постройка бе издигната до зимния кладенец, заслонена от двоен покрив, чиито две извивки бяха уравновесени точно както й бе обещал Таро, а повдигнатите нагоре краища на стрехите се отразяваха от защитния чадър на боровете. Върху покрива все още имаше сняг, който блестеше ослепително на фона на синьото небе, а по краищата му светлината се пречупваше от топящите се ледени висулки.

Гредите над страничните врати бяха оформени като листа, а деликатни фигури пропускаха светлина в постройката. Главната врата бе отворена и зимното слънце падаше на петна по новия под. Дървото имаше цвят на мед и ухаеше също тъй сладко.

Каеде поздрави Таро и изу сандалите си на верандата.

— Чуждоземецът проявява интерес към работата ти — каза тя на Таро и погледна назад към Дон Карло и Мадарен, които приближаваха постройката на светилището. — Добре дошли — поздрави тя свещеника на собствения му език. — Това е специално място за мен. Току-що е построено и е дело на този човек тук — Таро се поклони, а Дон Карло кимна непохватно. Изглеждаше по-притеснен от обикновено и когато Каеде каза: — Заповядайте вътре. Трябва да видите най-прекрасното му творение — той поклати глава и отвърна:

— Ще гледам от тук.

— Не можете да го видите — настоя тя, но Мадарен прошепна:

— Той няма да влезе вътре, това противоречи на вярата му.

Каеде усети внезапен пристъп на гняв заради грубостта му, без изобщо да проумява причините, които я бяха породили, но реши, че няма да се предаде толкова лесно. Беше го слушала цяла зима и бе научила много от него. Сега бе дошло време той да я изслуша.

— Моля — каза тя, — направете каквото ви казвам.

— Ще бъде интересно — додаде Мадарен. — Ще видите как е построено светилището и как е издълбано дървото.

Той изу обувките си с явна неохота, а Таро му помагаше, насърчително усмихвайки се. Каеде влезе в светилището; завършената статуя стоеше пред тях. Едната й ръка, положена на гърдите, държеше лотосов цвят; другата повдигаше крайчеца на робата й с два тънки пръста. Диплите на дрехата й бяха изрязани с такова съвършено майсторство, че сякаш се поклащаха от лекия вятър. Очите на богинята бяха сведени надолу, изражението й бе строго и едновременно с това състрадателно, върху устните й трептеше древна усмивка.

Каеде събра ръце и сведе глава в молитва — за нероденото си дете, за съпруга си и дъщерите си, за духа на Акане — най-накрая да намери покой.

— Много е красива — рече Дон Карло очарован, но не започна да се моли.

Каеде обясни на Таро, че чуждоземецът се е възхитил на статуята, преувеличавайки хвалебствията му като обезщетение за по-раншната му грубост.

— Това няма нищо общо с мен — отвърна Таро. — Способностите ми са посредствени. Ръцете ми слушат онова, което е в дървото, и му помагат да излезе навън.

Каеде се опита да преведе думите му колкото се може по-добре. С жестове и скици Таро показа на Дон Карло вътрешната конструкция на покрива, как подпорите се крепяха взаимно. После Дон Карло извади тетрадката си и нарисува онова, което видя, като разпитваше за наименованията на различните дървесини и на всяка отделна сглобка. Докато записваше, често отклоняваше поглед към богинята и после към лицето на Каеде. Когато си тръгнаха, рече глухо:

— Не съм предполагал, че ще открия Мадона тук, на Изток.

Каеде не знаеше значението на думата Мадона, но видя, че нещо бе повишило интереса на Дон Карло към нея. Това я обезпокои; тя почувства как детето в утробата й внезапно зарита яростно, и изпита неистово желание съпругът й да се върне по-скоро.

Трийсет и първа глава

Когато Такео се върна в Хаги в края на третия месец, белезите от ноктите на котката върху лицето му бяха почти избледнели. Снегът още не се беше стопил, зимата се оказа дълга и сурова. Тъй като всички проходи между градовете на Трите провинции бяха затворени и той не можеше да получава писма, тревогата му за Каеде бе неимоверна. Бе доволен от решението на Ишида да остане край нея по време на цялата й бременност, но при все това съжаляваше за отсъствието му, тъй като студеното време бе засилило болките във всичките му стари рани и успокоителното скоро свърши. Дългите часове на принудителното си пребиваване в Ямагата бе прекарал главно с Мийоши Кахей. Двамата бяха обсъдили стратегията за идната пролет, както и предстоящото посещение в столицата; през останалото време бе проучил обстойно документацията по управлението на Трите провинции. И двете бяха повдигнали духа му — чувстваше се добре подготвен за всичко, което би могло да се случи по време на визитата. Щеше да отиде с мир, но нямаше да остави страната си незащитена. А документацията потвърди за пореден път добрата организация на управлението до последното село. Системата от старейшини и главатари, избрани от самите селяни да ги представляват, можеше да бъде мобилизирана за защита на домовете и земите им във всеки един момент.

Пролетното време, предстоящото завръщане у дома, радостта, че язди сред събуждащата се за нов живот природа — всичко това допринесе за цялостното му усещане за благополучие. Тенба бе презимувал добре, почти без да загуби тегло и форма. Зимният му косъм опада, старателно разресван от младите коняри, и тялото му сега блестеше като покрито с черен лак. Радостта му, че е навън, на пътя, устремен към родното място, го караше да подскача и да се изправя на задните си крака с потръпващи ноздри, развял грива и опашка.

— Но какво се е случило с лицето ти? — попита Каеде, когато останаха сами, прокарвайки пръсти по избледнелите белези.

Такео бе пристигнал същата сутрин. Въздухът бе още хладен, а вятърът — свеж; пътищата бяха кални и често залети с вода. Той беше отишъл направо в старата къща, където Чийо и Харука го бяха поздравили радостно, беше се изкъпал и ял заедно с Каеде, Ишида и малките момчета. Сега двамата с Каеде седяха в стаята на горния етаж. Тъй като капаците на прозорците бяха отворени, до тях достигаше песента на реката, а навсякъде се носеха ароматите на пролетта.

„Как да й кажа?“ Погледна я с тревога. Времето за раждане вече наближаваше, оставаха не повече от три-четири седмици. Той си спомни думите на Шигеко: „Трябва да кажеш на мама. Не бива да имаш тайни от нея. Кажи й всичко!“

— Докато яздех, се одрах на някакъв клон. Нищо работа.

— Прилича ми на одраскано от животно. Знам, почувствал си се самотен в Ямагата и си намерил страстна жена! — дразнеше го шеговито, доволна, че се е прибрал у дома.

— Не — отвърна той по-сериозно. — Казвал съм ти много пъти, че никога няма да си легна с друга.

— До края на живота си?

— До края на живота си.

— Дори ако умра преди теб?

Той нежно положи длан върху устните й.

— Не говори такива неща — притегли я в обятията си и я притисна до себе си безмълвен.

— Разкажи ми всичко — подкани го тя накрая. — Как е Шигеко? Мисълта, че тя вече е владетелката Маруяма, ме изпълва с радост.

— Добре е. Ще ми се да можеше да я видиш на церемонията. Така ми заприлича на Наоми. Но си дадох сметка, докато ги наблюдавах заедно, че Хироши е влюбен в нея.

— Хироши? Не е възможно. Той винаги се е отнасял с нея като с по-малка сестра. Той ли ти го каза?

— Не толкова с думи. Но вече няма съмнение, че това е причината досега да избягва брак.

— Надява се да се ожени за Шигеко?

— Толкова лошо ли ти се струва това? Мисля, че Шигеко много го харесва.

— Та тя е още дете! — възкликна Каеде. Звучеше така, все едно дори самата идея я бе ядосала.

— Тя е точно на толкова години, колкото беше ти, когато се запознахме — припомни й Такео.

Спогледаха се за миг. После Каеде рече:

— Не бива да са заедно в Маруяма. За тях това е твърде голямо изпитание!

— Хироши е доста по-голям, отколкото бях аз тогава! Убеден съм, че умее да се владее значително по-добре. А и не очакват всеки момент да настъпи краят на света — „Нашата любов беше сляпа страст, помисли си. Ние почти не се познавахме. Бяхме обсебени от трескавата лудост, причинена от постоянното очакване на смъртта. Шигеко и Хироши се познават като брат и сестра. Това не е лошо начало за един брак.“ А на глас рече: — Коно намекна за сключване на политически съюз чрез брак със Сага Хидеки, новия генерал на императора.

— Не можем да се отнесем несериозно към едно такова предложение — отбеляза тя с дълбока въздишка. — Убедена съм, че от Хироши ще излезе чудесен съпруг, но един такъв брак ще обезцени Шигеко, а на нас няма да ни донесе особени предимства…

— Тя ще дойде с мен в Мияко. Там ще се срещнем със Сага и тогава ще решаваме.

Продължи с разказа си, обяснявайки как стояха нещата със Зенко; и двамата бяха на мнение, че Хана трябва да бъде поканена за лятото в Хаги. Така щеше да има възможност да прекара известно време със синовете си и да прави компания на Каеде след раждането на детето.

— Очаквам вече да си овладяла езика на чуждоземците — рече Такео.

— Напредвам — отвърна Каеде. — Дон Карло и сестра ти са отлични учители.

— Сестра ми добре ли е?

— Да, общо взето. Всички изкарахме настинки, но не беше нищо сериозно. Тя ми харесва — изглежда добър човек, а и е умна, макар че няма образование.

— Прилича на мама — отвърна Такео. — Чуждоземците поддържат ли кореспонденция с Хофу или Кумамото?

— Да, пишат често. Понякога доктор Ишида им помага и, естествено, ние четем всичко.

— И разбирате какво е написано?

— Хич не е лесно. Дори и да знам думата, пак не мога да схвана значението. Трябва много да внимавам да не разтревожа Дон Карло — той проявява неимоверен интерес към всичко, което казвам, и претегля всяка дума. Пише много за мен, за влиянието ми над теб, за невероятната ми сила като жена — тя замълча за момент. — Мисля, че се надява да ме спечели за тяхната религия и после чрез мен да се домогне до теб. Мадарен вероятно му е казала, че си роден сред Скритите. Дон Карло смята едва ли не, че ти споделяш религията му и на него ще му позволиш да проповядва, а на Дон Жоао — да търгува свободно в Трите провинции.

— Търговията е едно, даже е препоръчителна, докато е под наш контрол и по нашите условия. Но няма да им позволя да проповядват, нито да пътуват!

— Знаеше ли, че вече има чуждоземци и в Кумамото? Един от тях даже е писал на Дон Жоао. Изглежда, двамата са се познавали около работата си в тяхната родина…

— Подозирах го — той й разказа за огледалото, което му бяха показали в Маруяма.

— И аз имам такова! — Каеде повика Харука и прислужничката й донесе огледалото, увито в тежък копринен плат. — Дон Карло ми го подари — добави тя и го разви.

Такео го взе и се взря в него със същото чувство за нещо непознато и слисващо.

— Това ме притеснява — каза той. — Какво друго се търгува през Кумамото, за което не знаем?

— Още една причина да поканим Хана тук — рече Каеде. — Тя няма да устои да се похвали с новите си придобивки и да изтъкне превъзходството си, че живее в Кумамото. Сигурна съм, че мога да я накарам да ни разкаже повече.

— Шизука няма ли я? Бих искал да говоря с нея за тези неща и за Зенко.

— Щом снеговете се стопиха, замина за Кагемура. Притеснявах се за Мики в това лошо време, а Шизука искаше да обсъди някои неща с фамилията Муто.

— Мики ще се върне ли с нея? — Такео бе обзет от силно желание да види най-малката си дъщеря.

— Още не е решено — отвърна Каеде и потупа хрътката, която лежеше свита до нея. — Кин ще се радва, щом тя се върне… момичетата много му липсват. Ти видя ли Мая?

— Да — Такео не беше много сигурен как да продължи.

— Заради нея ли си притеснен? Добре ли е?

— Добре е. Таку я обучава. Сега се учи на самообладание и дисциплина. Но Таку май се е поувлякъл по онова момиче…

— По Сада? Ама тези млади мъже да не са обезумели? Сада! Това е последният човек, по когото бих очаквала Таку да си изгуби ума. Даже не смятах, че я интересуват мъже… самата тя изглежда като мъж.

— Не трябваше да ти го казвам. Не бива да се разстройваш. Мисли за здравето си.

Каеде се засмя.

— Аз съм по-скоро удивена, отколкото разстроена. След като това не им пречи да си вършат работата, нека се обичат. Какво лошо може да има? Такава страст не може да се спре… накрая ще изгори.

— С нашата не стана така — възрази Такео.

Каеде взе ръката му и я постави върху корема си.

— Синът ни рита — рече тя и той усети детето, което се движеше в нея.

— Не ми се говори за това — подхвана той, — но трябва да вземем решение, какво ще правим със заложниците, които продължаваме да държим в Инуяма… Кикута, които те нападнаха в светилището. Миналата година баща им бе убит от семейството, а и не смятам, че Кикута някога ще приемат да преговарят с мен. Справедливостта изисква да ги накажем със смърт за престъплението им. Мисля, че е време да пишем на Сонода. Трябва да бъде извършено съобразно със закона, а не като акт на отмъщение. Може би трябва да присъствам лично… обмислям възможността да стане, когато минавам през Инуяма на път за столицата.

Каеде потръпна.

— Това е лоша поличба преди пътуване. Нареди на Сонода да го изпълни сам — двамата с Аи са наши представители в Инуяма. Могат да присъстват от наше име. И го направи незабавно. Никакво бавене повече!

— Минору ще му напише днес следобед — беше й благодарен за решителността.

— Между другото Сонода ни писа неотдавна. Свитата ти от пратеници са се върнали в Инуяма. Били приети лично от императора, той им оказал голяма почит. Цяла зима прекарали като гости на владетеля Коно; той говорел само хвалебствия за теб и за Трите провинции.

— Отношението му към мен видимо се промени — каза Такео. — Той знае как да бъде обаятелен, как да ласкае. Нямам му никакво доверие, но въпреки това трябва да замина за Мияко, все едно му вярвам.

— Другата възможност е твърде ужасна, за да я обсъждаме — измърмори Каеде.

— Ти разбираш отлично каква е.

— Да нападнем и бързо да победим Зенко на Запад, след което да се подготвим за война срещу императора на Изток. Помисли за цената. Дори и да успеем да спечелим две такива победи, въвличаме във война две трети от страната си… а в личен план унищожаваме собствените си роднини и лишаваме Сунаоми и Чикара от родителите им. Майка им ми е сестра, обичам силно и нея, и синовете й.

Той отново я привлече в обятията си и докосна с устни тила й, все така с белези след всичките тези години и все така прекрасен за него.

— Никога няма да допусна това да се случи, обещавам ти.

— Но има сили в действие, които дори ти, скъпи ми съпруже, не си способен да контролираш — тя се сгуши в него. Гърдите им се повдигаха и спускаха в общ ритъм. — Ще ми се да можеше да останем така завинаги — рече тя с приглушен глас. — Сега, точно в този момент, се чувствам напълно щастлива, но се боя от онова, което ни готви бъдещето.

Всички вече очакваха раждането на бебето, но преди Каеде да се оттегли в уединение, Такео искаше да проведе поне една среща с чуждоземците, за да изясни някои въпроси, да постигне взаимно удовлетворително споразумение по отношение на търговията и да им напомни кой е владетелят на Трите провинции. Беше притеснен, че по време на отсъствието му, когато Каеде щеше да е твърде заета с новороденото, чуждоземците щяха да обърнат поглед към Кумамото, разчитайки да получат от там достъп до други области и нови източници.

Дните ставаха все по-топли; кленовете и гинко се разлистиха, сдобивайки се с блестящи свежи листа. Вишневите дръвчета цъфнаха изведнъж и цветчетата им се оказаха навсякъде — снежнобели петна по планинския склон, тъмнорозови в градините. Птиците се завърнаха в залетите с вода оризища, въздухът се изпълни с квакане на жаби. В гората и в градините цъфнаха теменужки и самакитка, последвани от глухарчета, горска съсънка, маргаритки и глушник. Разнесоха се жуженето на първите цикади и призивният зов на коприварчето.

Дон Карло и Дон Жоао пристигнаха заедно с Мадарен на срещата, която щеше да се проведе в главното помещение на къщата. То гледаше към градината, в която потокът ромолеше, водопадите плискаха искрящи струи, а във водоемите лениво плуваха червени и златисти шарани, като от време на време подскачаха за пролетни насекоми. Такео предпочиташе да ги приеме в резиденцията на крепостта с изискана церемония и пищна показност, но чувстваше, че Каеде не бива да се подлага на подобно напрежение, а двамата бяха на мнение, че тя трябва да присъства, за да помага при разясняването на становищата на всяка от страните.

Задачата се оказа доста трудна. Чуждоземците бяха по-настоятелни от преди. Беше им омръзнало да се подчиняват на ограничението да не напускат Хаги, изгаряха от нетърпение да започнат истинска търговия и макар че не го изказаха тъй дръзко — да почнат да правят пари. Мадарен бе по-напрегната заради присъствието на Такео — изглежда, се страхуваше да не го оскърби, но в същото време искаше да го впечатли. Той самият не се чувстваше особено спокоен, тъй като подозираше, че въпреки тържествено заявеното уважение и приятелство чуждоземците се отнасят към него с пренебрежение, знаейки, че Мадарен му е роднина… дали го знаеха? Беше ли им казала? По думите на Каеде те бяха наясно, че е роден сред Скритите… Преводът забавяше обсъждането; следобедът се точеше мъчително.

Той ги помоли да формулират ясно какво се надяват да получат в границите на Трите провинции. Дон Жоао обясни, че очакванията им били да развият редовна търговия. Той похвали красивите изделия, коприната, предметите с черна полировка, седефа, порцелана със сиво-зеленикава глазура, внесен от Шин. Всичко това, увери ги той, се търсело много и било високо ценено в далечната му страна. В замяна можел да предложи сребро, стъклария, платове от Тенджику, ароматно дърво, подправки, и разбира се — огнестрелно оръжие.

Такео отговори, че всичко споменато е напълно приемливо при едно-единствено условие — търговията да се извършва единствено през пристанището на Хофу и под надзора на собствените му служители, а огнестрелното оръжие да се внася само с негово или с разрешението на съпругата му.

Когато чуха превода на думите му, чуждоземците се спогледаха и Дон Жоао отвърна:

— За нашите хора е обичайно да разполагат със свободата да пътуват и да търгуват, където решат.

Такео заяви:

— Може би един ден и това ще стане възможно. Знаем, че можете да плащате добре със сребро, но ако в страната ни навлезе твърде много от него, това ще снижи стойността на всичко. Длъжни сме да закриляме собствения си народ и да не прибързваме. Ако търговията с вас се окаже изгодна, ще я разширим.

— При тези условия за нас може да не е доходна — възрази Дон Жоао. — А при такова положение ще бъдем принудени да се оттеглим окончателно.

— Решението е ваше — съгласи се Такео вежливо, знаейки вътрешно, че подобна стъпка е малко вероятна.

После Дон Карло повдигна въпроса за религията и попита дали ще им позволят да издигнат собствен храм в Хофу или Хаги и дали местните жители биха могли да се присъединят към тях в почитането на Деус.

— Нашият народ има свободата да избира кой Бог да почита — отвърна Такео. — Няма нужда от специална постройка. Предоставили сме ви квартира. Можете да използвате някоя от стаите в нея. Но ви съветвам да бъдете предпазливи. Все още съществуват предразсъдъци и практикуването на религията ви трябва да си остане лично дело. Не бива да се допуска вярата ви да разруши хармонията на нашето общество.

— Надявахме се владетелят Отори да признае нашата религия за вездесъща — заяви Дон Карло и по време на превода Такео имаше чувството, че долавя особена пламенност в гласа на Мадарен.

Той се усмихна, сякаш възнамеряваше да подмине изреченото като твърде абсурдно, за да се обсъжда.

— Няма такова нещо — отвърна той и видя, че думите му ги обезпокоиха. — Трябва да се върнете в Хофу — настоя той, решавайки незабавно да пише на Таку. — Ще уговоря кораб с Терада Фумио… той ще ви придружи. През по-голямата част от лятото ще отсъствам, а жена ми ще бъде изцяло заета с детето ни. Безпредметно е да оставате в Хаги.

— Ще ми липсва компанията на владетелката Отори — заяви Дон Карло. — Тя бе и ученик, и учител — отлична и в двете си превъплъщения.

Каеде се обърна към него на собствения му език; Такео се удиви на свободата, с която тези странни звуци се лееха от устата й.

— Изказах му своята признателност и му признах, че той също е бил усърден учител. Изразих надежда, че ще продължи да учи от нас — поясни тя, обръщайки се към Такео.

— Той предпочита да обучава пред това да бъде ученик — прошепна съпругът й, тъй като не искаше Мадарен да го чуе.

— За много неща е убеден, че знае истината — отвърна също тъй тихо Каеде.

— Но къде отива за толкова дълго владетелят Отори, при това тъй скоро след раждането на детето му? — попита Дон Жоао.

Целият град знаеше, излишно беше да го крие от тях.

— Предстои ми визита при императора.

Когато бяха преведени, думите му сякаш предизвикаха тревога у чуждоземците. Те почнаха да разпитват Мадарен предпазливо, гледайки към Такео с изненада. Той се приведе към Каеде и прошепна в ухото й:

— Какво казват?

— Не са знаели за съществуването на императора — отвърна тя приглушено. — Смятали са те за онзи, което те наричат крал.

— На Осемте острова?

— Не са чували за Осемте острова… мислели са, че Трите провинции са всичко, че това е цялата страна.

Мадарен изрече с известно колебание:

— Простете, но те биха искали да знаят дали може да получат позволение да придружат владетеля Отори до столицата.

— Да не са луди? — възкликна той, след което добави припряно: — Не превеждай това! Кажи им, че тези неща се уреждат месеци по-рано. На този етап не е възможно.

Дон Жоао настоя:

— Ние сме представители на краля на нашата страна. Би било правилно да ни се разреши да връчим акредитивните си писма на владетеля на тези земи, при положение че това не е, както предполагахме, владетелят Отори.

Дон Карло бе по-дипломатичен.

— Може би е редно първо да изпратим писма и дарове. Може би владетелят Отори би приел да бъде нашият посланик.

— Съществува подобна възможност — отстъпи Такео, като вътрешно взе решение да не го прави.

Но Дон Жоао и Дон Карло бяха принудени да се задоволят с това неясно споразумение и след като приеха лека почерпка от Харука, се сбогуваха с обещанието да пратят писма и дарове преди заминаването на Такео.

— Поясни им колко пищни трябва да са тези дарове — нареди Такео на Мадарен, тъй като обикновено онова, което чуждоземците смятаха за подходящо, бе твърде далеч от приеманото за обичайно.

Той си помисли със задоволство, обагрено с известно съжаление, за впечатлението, което се очакваше да направи киринът. Каеде бе дала нареждания да приготвят топове красива коприна и те вече бяха опаковани в мека хартия заедно с най-изискани глинени съдове, между които купички за чай, както и кутийки за чай от злато и лакирано в черно дърво. Беше избрала и една картина — пейзаж на Сешу. Шигеко щеше да вземе коне от Маруяма, свитъци с калиграфия върху варак, железни чайници и стойки за лампи — всички те предназначени да изразят почитта на Отори към императора, да илюстрират благосъстоянието и репутацията на клана, нивото на развитата от тях търговия, богатствата на страната. Съмняваше се, че предоставеното от чуждоземците, каквото и да е, щеше да си заслужава да се носи чак до столицата дори и за да се връчи на някой обикновен министър.

Когато чужденците се оттеглиха, покланяйки се по техния скован, непохватен начин, вместо да ги съпроводи до портите, той излезе в градината и за момент не забеляза, че Мадарен го последва. Това го ядоса, тъй като бе смятал, че е изразил достатъчно ясно нежеланието си тя да се обръща към него по какъвто и да било повод; при все това си даде сметка, че цяла зима тя бе общувала със съпругата му и бе успяла в известни граници да се сближи със семейството. На свой ред чувстваше, че има известни задължения към нея. Съжали за собствената си студенина, упрекна се, че не изпитва повече обич към нея, като в същото време за момент си помисли с благодарност, че ако някой ги видеше, щеше да си помисли, че тя просто разговаря с него като преводачка, а не като негова роднина.

Мадарен го извика по име; той се обърна и когато се оказа, че тя не е в състояние да продължи, той попита, опитвайки се да звучи любезно:

— Кажи ми какво мога да направя за теб? Имаш ли някакви нужди, които не са удовлетворени? Трябват ли ти пари?

Тя поклати глава.

— Да ти уредя ли брак? Ще ти намеря някой подходящ собственик на дюкян или търговец. Ще си имаш свое жилище, а накрая и свое семейство.

— Нищо от това не ми е необходимо — отвърна тя. — Дон Жоао има нужда от мен. Не мога да го изоставя.

Той си помисли, че можеше да му благодари, и беше изненадан, че не го стори. Вместо това тя заяви рязко и някак неловко:

— Има само едно нещо, което желая повече от всичко, и само ти можеш да ми го дадеш — той повдигна леко вежди и я изчака да продължи. — Томасу — рече тя и от очите й бликнаха сълзи. — Знам, че не си се отрекъл напълно от Господ. Кажи ми, че все още си вярващ.

— Не съм — отвърна той спокойно. — Току-що ви заявих онова, което наистина мисля — няма една-единствена истинска религия.

— Когато ти изрече тези ужасни думи, Бог ми прати видение — сълзите вече се стичаха по лицето й. Нямаше съмнение, че е искрена в своята мъка. — Видях те да гориш в ада. Пламъците те поглъщаха. Това очаква всички ни след смъртта, освен ако не се завърнеш при Бог.

Той си спомни откровението, което получи след ужасната треска, причинена от отровата, която го бе отвела до самия праг на отвъдното. Нямаше да вярва в нищо, за да можеше народът му да вярва в каквото реши. Никога нямаше да се откаже от тази своя позиция.

— Мадарен — каза той меко. — Не бива да ми говориш за тези неща. Забраних ти повече да се обръщаш към мен по този начин.

— Но твоят вечен живот е застрашен, душата ти. Мой дълг е да се опитам да те спася. Мислиш ли, че ми е леко да го правя? Виж как треперя! Ужасена съм, че ти казвам тези думи. Но съм длъжна!

— Моят живот е тук, в този свят — заяви той. Махна към градината в цялата й пролетна красота. — Това не е ли достатъчно? Този свят, в който сме родени и в който ще умрем, за да се върнем телом и духом във великия кръговрат, сезоните на живота и смъртта? Това е достатъчно голямо чудо.

— Но този свят е създаден от Бог — рече тя.

— Не, той сам се сътворява и е много по-велик, отколкото си мислиш.

— Не може да е по-велик от Бог.

— Бог, божествата, всичките ни религии са създадени от човешкия род — каза той, — много по-малки от света, в който живеем — вече не й беше ядосан, но не виждаше защо тя го задържаше там и защо трябваше да продължават този безсмислен разговор. — Господарите ти те чакат. По-добре се върни при тях. И ти забранявам да им разкриваш каквото и да било от миналото ми. Мисля, че вече си разбрала — това минало е приключено. Откъснал съм се от него. Обстоятелствата около мен не ми позволяват да се върна. Ти се радваш на закрилата ми и ще продължа да ти я осигурявам, но не безрезервно — той усети как въпреки топлия ден го побиват тръпки от собствените му думи. Какво искаше да каже? Какво възнамеряваше да стори с нея? Да заповяда да я екзекутират? Спомни си, както правеше почти всеки ден, смъртта на Джо-Ан, загинал от собствената му ръка — низвергнатия, който се бе възприемал като пратеник на Тайния бог. Колкото и да съжаляваше за извършеното, знаеше, че би го сторил отново, и то със същата непоколебимост. С Джо-Ан бе убил своето минало, вярата от детството си и те вече не можеше да бъдат възкресени.

Мадарен също бе сломена от думите му.

— Владетелю Отори — тя се поклони доземи, сякаш си бе припомнила своето действително място в неговия свят, не на негова сестра, а на по-нисша дори от прислугата в домакинството му подобно на Харука, която чакаше полускрита на верандата.

Когато се обърна, за да се прибере вътре, тя пристъпи в градината.

— Всичко наред ли е, владетелю Такео?

— Преводачката имаше някои въпроси към мен — отвърна той. — После май нещо й призля. Увери се, че се е оправила, и се погрижи да си тръгне възможно най-скоро.

Трийсет и втора глава

Терада Фумио бе прекарал зимата в Хаги заедно със съпругата и децата си. Скоро след срещата с чуждоземците Такео отиде в дома му от другата страна на залива. Покритите градини, затоплени от горещите извори, които ограждаха вулкана, вече сияеха с ярките багри на азалии, божури и разни други екзотични растения, които Фумио бе донесъл за Ерико от далечни острови и непознати кралства — орхидеи, лилии и рози.

— Трябва да дойдеш с мен някой ден — каза домакинът, докато двамата се разхождаха из градината и той обясняваше произхода и историята на всяко растение. — Никога не си напускал Трите провинции.

— Не ми е нужно, след като ти водиш света при мен — отвърна Такео. — Но един ден бих искал… ако някога се оттегля или се откажа от властта.

— Мислиш ли за нещо подобно? — Фумио го погледна изпитателно, вперил живите си очи в лицето му.

— Ще видим какво ще се случи в Мияко. Надявам се най-вече да постигна уреждане на въпросите по мирен път. Сага Хидеки предложи някакво състезание — дъщеря ми е твърдо решена да бъде моя заместница. Тя, а и всички други вече са убедени, че резултатът ще бъде в моя полза.

— Ще заложиш Трите провинции в едно-единствено състезание? Далеч по-добре е да се подготвиш за война!

— Както решихме още миналата година, наистина ще се готвим за война. Ще ми трябва най-малко месец да стигна до столицата. За това време Кахей ще събере армията ни на източната граница. Ще се съобразя със състезанието независимо дали печеля, или губя, но при известни условия, които ще обсъдя със Сага. Войската ни ще бъде там, в случай че условията ми не бъдат приети или спазени.

— Трябва да преместим останалата част от флотата от Хаги в Хофу — предложи Фумио. — Така ще контролираме западната част на морето и ако се наложи, можем да ударим Кумамото.

— Да, най-голямата опасност за нас е, че Зенко ще се възползва от отсъствието ми и ще пристъпи към открито неподчинение. Но съпругата му ще дойде в Хаги, а синовете му вече са там. По мое мнение няма да е толкова безразсъден да рискува живота им. Каеде е съгласна с мен и ще упражни цялото си влияние върху Хана. Ти и баща ти трябва да заминете с флотата в Хофу. Бъдете готови за нападение откъм морето. Таку е там и ще ви държи в течение на всичко, което се случва. Можеш да вземеш чуждоземците с теб.

— Значи трябва да се върнат в Хофу?

— Ще отварят там търговска къща. Можеш да им помогнеш, хем ще ги държиш под око. Маи — момичето от фамилията Муто — също ще замине с тях.

После Такео сподели тревогата си, че чуждоземците сигурно вече са стигнали в Кумамото, разказа му за огледалото и за опасенията си, че вероятно и други предмети влизат в страната през този град.

— Ще се опитам да разбера как стоят нещата — обеща Фумио. — Тази зима опознах Дон Жоао и вече започвам да разбирам езика им. За щастие той не е сдържан човек, особено след няколко стъкленици вино. А, като стана дума за вино — добави той, — хайде и ние да обърнем по една-две чаши. Естествено, баща ми също иска да те види.

За няколко часа Такео загърби всичките си тревоги и се наслади на виното, на храната, която Ерико бе приготвила — прясна риба и пролетни зеленчуци, — на компанията на приятелите си и на прекрасната градина.

Върна се в къщата край реката все още в благо и ведро настроение, което премина в искрена радост, щом чу гласа на Шизука, влизайки в градината.

— Не доведе ли Мики с теб? — попита той, когато отиде при нея в стаята на горния етаж.

Харука им поднесе чай и ги остави сами.

— Двоумих се как да постъпя — отвърна Шизука. — Тя много искаше да те види. Тъгува за теб и за сестрите си. Но е във възрастта, когато усвоява бързо. Стори ми се неразумно да не се възползваме от това. И тъй като ще отсъстваш цяло лято, а Каеде ще бъде заета с бебето… във всеки случай добре е да се научи на покорство.

— Надявах се да я видя, преди да тръгна. Добре ли е?

Шизука се усмихна:

— Прекрасно. Напомня ми Юки на същата възраст. Преливаща от сила и увереност. В отсъствието на Мая направо е разцъфтяла; за нея е добре, че е излязла от сянката на сестра си… — като чу името на Юки, Такео стана някак тъжен и замислен. Шизука забеляза това: — В края на зимата получих вести от Таку. Той ми каза, че Акио е в Кумамото със сина ти.

— Истина е. Не желая да говоря за това тук, но присъствието му в крепостния град на Зенко има скрит смисъл, който държа да обсъдим. Разполагаш ли с подкрепата на старейшините във фамилията Муто?

— Получих информация за известно недоволство — отвърна Шизука. — Не в Средната провинция, а на Изток и Запад. Озадачена съм, че Таку не се е върнал в Инуяма, където може да упражнява контрол върху Племето в източната част. Трябва да отида там лично, но не ми се иска да оставя Каеде точно сега, особено ако ще заминаваш толкова скоро.

— Таку си е загубил ума по момичето, което пратихме да се грижи за Мая — заяви Такео, усещайки същия пристъп на гняв.

— Чух разни слухове за това. Опасявам се, че и двамата ми синове се оказаха голямо разочарование за теб, особено след всичко, което стори за тях — гласът й бе овладян, но той видя, че е истински разстроена.

— Имам пълно доверие на Таку — заяви той. — Но подобно увлечение може само да снижи бдителността му. Зенко е друг въпрос, но засега е под контрол. Само че изглежда твърдо решен да претендира за глава на фамилията Муто, а това ще го въвлече в пряк сблъсък с теб, с Таку и, разбира се, с мен — той замълча за момент и после добави: — Опитах се да го обуздая, заповядвах му, заплашвах го, но явно е решил да ме предизвиква.

— С всяка година все повече заприличва на баща си — рече Шизука. — Не мога да забравя, че в стремежа си за власт Араи издаде заповед за смъртта ми и беше готов да види как убиваш синовете му. Моят съвет като глава на фамилията Муто и като стар приятел на Отори е да се отървеш от Зенко възможно най-скоро, преди да е събрал повече поддръжници. Ще го уредя лично. Ти просто трябва да издадеш нареждане — очите й блестяха, но останаха сухи.

— Още първия ден, когато се запознахме, Кенджи ми каза, че трябва да се науча на безпощадност от теб — отвърна Такео, удивен, че тя е способна да го съветва така хладнокръвно да отнеме живота на собствения й син.

— Само че нито Кенджи, нито аз успяхме да ти я внушим, Такео. Зенко го знае, поради което не се страхува от теб и не те уважава.

Неочаквано за самия него думите й го засегнаха болезнено, но той отговори благо:

— Избрал съм за себе си и за тази страна пътя на справедливостта и на мирните преговори. Няма да позволя предизвикателството на Зенко да ме отклони от него.

— Тогава го арестувай и го прати на съд за заговор срещу теб. Действай съобразно със закона, но не губи време — тя го наблюдава известно време и когато не получи отговор, продължи: — Но ти няма да изпълниш съвета ми, Такео. Не е нужно да казваш нищо. Разбира се, благодарна съм ти, че искаш да пощадиш живота на сина ми, но се опасявам, че цената за всички нас ще се окаже непосилна.

Думите й го накараха да изтръпне, почувствал ледения дъх на зловещото предупреждение за бъдещето. Слънцето бе залязло и градината бе преобразена от синкавата светлина на настъпващата вечер. Над потока примигваха светулки; той видя Сунаоми и Чикара, които се приближаваха, прецапвайки през водата под стената — сигурно бяха играли на речния бряг и сега гладът ги бе подгонил у дома. Как би могъл да отнеме живота на баща им? Само щеше да настрои момчетата срещу себе си и семейството си и да удължи враждата.

— Предложих да сгодим Мики за Сунаоми — рече той.

— Много добър ход — Шизука полагаше явно усилие да говори по-меко. — Макар че според мен никое от децата няма да ти е благодарно! Не го споменавай пред никого; идеята със сигурност няма да се понрави на Сунаоми. Случката от миналото лято го разстрои дълбоко. Едва когато порасне, ще си даде сметка, че му оказваш голяма чест.

— Твърде рано е да го оповестяваме официално… може би когато се върна в края на лятото.

Съдейки по изражението й, си помисли, че Шизука се кани да му напомни за пореден път, че може да няма страна, в която да се върне, но разговорът им бе прекъснат от внезапен вик от противоположния край на къщата, където се намираха женските помещения. Такео чу стъпките на Харука, която притича по верандата и накара славеевия под да запее. В градината момчетата се спряха и се втренчиха след нея.

— Шизука, доктор Ишида! — викаше Харука. — Елате бързо! Болките на господарката Отори започнаха!

Детето, както Каеде твърдеше от самото начало, беше момче. Новината бе отпразнувана незабавно в Хаги, макар и сдържано, тъй като периодът непосредствено след раждането бе твърде опасен, а връзката на детето с живота — тънка и крехка. Все пак раждането се оказа бързо, а детето се появи на бял свят силно и здраво. Сякаш вече имаше всички основания за увереност, че владетелят Отори се е сдобил със син и наследник. Проклятието, което според мълвата бе причинено от раждането на близначките, беше отменено.

През следващите няколко седмици вестта бе посрещната с всеобщо ликуване из Трите провинции. Вероятно в Кумамото радостта не бе толкова голяма, но Зенко и Хана изразиха всички подобаващи за събитието чувства и изпратиха великолепни дарове — копринени роби за бебето, малък меч — притежание на фамилията Араи — и едно пони. Хана започна да се подготвя за предстоящото пътуване до Хаги по-нататък през лятото, нетърпелива да види синовете си и да прави компания на сестра си, докато Такео отсъства.

Когато периодът на уединение след раждането приключи и къщата бе пречистена според обичая, Каеде отнесе детето на баща му и го постави в ръцете му.

— Ето за какво съм мечтала цял живот — рече тя. — Да те даря със син.

— Ти вече си ме дарила с много повече, отколкото бих могъл да се надявам — отвърна той развълнуван.

Оказа се неподготвен за вълната от нежност, която го заля при вида на това малко създание с червено личице и черни косици… и за чувството на гордост. Обичаше дъщерите си и не смяташе, че копнее за нещо повече, но новороденият син в ръцете му задоволи някаква неосъзната до момента потребност. Ъгълчетата на очите му залютяха издайнически, при все това не можеше да престане да се усмихва.

— Ти си щастлив! — възкликна Каеде. — А се страхувах… толкова често ми повтаряше, че не искаш син, че дъщерите ти стигат… вече бях почнала да ти вярвам.

— Щастлив съм — отвърна той. — Бих могъл да умра в този момент.

— И аз се чувствам така — рече тя едва чуто. Замълча за миг и после продължи: — Но нека престанем да говорим за умиране. Ще живеем и ще гледаме как синът ни расте.

— Ще ми се да не се налагаше да те оставям — внезапно го осени идеята, че би могъл да се откаже от пътуването до Мияко. Нека Ловеца на кучета напада, щом иска; армията на Трите провинции щеше да го отблъсне лесно и да се разправи със Зенко. Беше слисан от силата на чувството; би се сражавал до смърт, за да защити Средната провинция, за да може неговият син — кръв на Отори — да я наследи. Обмисли внимателно идеята и после я отхвърли. Първо щеше да пробва с мирни средства, както бе решил; отложеше ли пътуването, постъпката му щеше да се възприеме като проява на безочие и откровен страх.

— И на мен — каза Каеде, — но трябва да отидеш — тя взе детето от ръцете му и се взря в личицето му с безмерна любов. — С този малък мъж до себе си няма да съм самотна!

Трийсет и трета глава

Такео трябваше да тръгне почти незабавно, за да измине по-голямата част от пътя преди началото на проливните дъждове. Шигеко и Хироши пристигнаха от Маруяма, а Мийоши Гемба — от Тераяма. Мийоши Кахей бе поел на Изток още със стапянето на снеговете начело на основната част от армията на Отори, наброяваща петнайсет хиляди войници от Хаги и Ямагата; други десет хиляди щяха да бъдат събрани от Сонода Мицуру в Инуяма. От предишното лято се заделяха запаси от ориз и ечемик, сушена риба и соев пастет, които се превозваха до източните граници за изхранването на това огромно множество. За щастие реколтата бе изобилна — нито армията, нито онези, които войниците оставяха в тила, бяха заплашени от глад.

От всички мерки за обезпечаване на пътуването най-сложно се оказа как да се уреди превозът на кирина. Той бе станал още по-висок, козината му бе потъмняла до цвят на мед, но неговото спокойствие и невъзмутимост бяха останали непроменени. Доктор Ишида бе на мнение, че животното не може да ходи цял ден, че прехвърлянето на планинската верига ще се окаже твърде трудно за него. Накрая се реши, че Шигеко и Хироши ще го откарат с кораб до Акаши.

— Бихме могли всички да пътуваме по море, татко — предложи Шигеко.

— Никога не съм се озовавал отвъд границите на Трите провинции — отвърна Такео. — Искам лично да огледам терена и пътеките през планината; ако през осмия и деветия месец се разразят тайфуни, това е пътят, по който ще трябва да се върнем. Фумио отива в Хофу — той ще ви вземе заедно с кирина и чужденците.

Вишневите цветчета бяха окапали напълно, когато Такео и свитата му напуснаха Хаги и поеха на коне през планинските проходи и след това — по крайбрежния път към Мацуе. Откакто Шигеру го бе спасил след клането в Мино, Такео бе извършвал това пътуване многократно и винаги отправяше молитва към духа на спасителя си.

„А твърдя, че не вярвам в нищо, помисли си. Всъщност сега повече от всякога се нуждая от цялата мъдрост и смелост на Шигеру.“ Новите оризови кълнове току-що бяха почнали да се показват на повърхността на залетите с вода нивя, които блестяха ослепително на яркото слънце. На брега, където се пресичаха две пътеки, се намираше малко светилище; Такео видя, че е посветено на Джо-Ан, който в някои области се бе слял с местните божества и сега пътуващите го почитаха. „Колко странна е вярата на хората“, каза си той с удивление, спомняйки си разговора с Мадарен преди няколко седмици — убедеността, която я бе накарала да говори с него, същата убеденост, която бе поддържала Джо-Ан в усилията му да помага на Такео, — а сега Джо-Ан бе станал светец за онези, които го бяха презирали в реалния живот и които той бе смятал за неверници.

Той погледна към Мийоши Гемба, който яздеше редом с него. Едва ли можеше да си пожелае по-спокоен и ведър спътник. Животът на Гемба бе посветен на Пътя на хоо — път на трудности и самоусъвършенстване, но въпреки това по него не личаха физически белези на страдание. Кожата му бе гладка, тялото му — добре поддържано; както яздеше, Гемба често изпадаше в нещо като медитативен транс и от време на време издаваше тих гърлен звук, наподобяващ далечна гръмотевица или ръмжене на мечка. Такео подхвана разговор за Сунаоми, когото Гемба бе срещнал в Тераяма, и му разказа за плановете си да сгоди момчето за една от дъщерите си.

— Ще ми стане зет. Това несъмнено ще поласкае баща му!

— Ако самият Сунаоми не храни към теб чувствата на любящ син, един годеж няма да промени нищо — отвърна Гемба.

Такео остана безмълвен, спомняйки си случката в светилището и враждебността между братовчедите. Страхуваше се, че преживяваното бе оставило неизлечим белег в душата на Сунаоми.

— Момчето видя свещената птица — каза накрая. — Мисля, че има добри заложби.

— Да, и аз си го помислих. Добре, прати го при нас. Ще се погрижим за него и ако наистина има качества, ще бъдат подхранвани и развивани.

— Мисля, че вече е достатъчно голям, тази година стана на девет.

— Нека дойде при нас, щом се приберем.

— Сега живее при мен като мой племенник, като мой бъдещ син, но въпреки това е заложник срещу верността на баща си. Страхувам се от мисълта, че един ден може да ми се наложи да издам заповед за екзекуцията му — призна Такео.

— Няма да се стигне дотам — успокои го Гемба.

Минору съпровождаше Такео както обикновено и същата вечер по време на първия им престой Такео му издиктува писма до Каеде и до Таку в Хофу. Изпитваше нужда да разговаря с Таку, да чуе новини от първа ръка от Западната провинция, затова му писа да дойде в Инуяма — щяха да се срещнат там. За Таку това щеше да бъде леко пътуване с кораб от Хофу и после по реката в някоя от плоскодънните лодки, които сновяха между крепостния град и брега. „Можеш да дойдеш сам, издиктува той. Остави своята повереница и компаньонката й в Хофу. Ако ти е невъзможно да се откъснеш, ми пиши.“

— Това разумно ли е? — попита Минору. — Писмата може да бъдат заловени, особено…

— Особено какво?

— Ако фамилията Муто вече не са сигурни на кого дължат вярност.

Такео разчиташе на мрежата на Племето за бърз пренос на кореспонденцията между градовете на Трите провинции — това бяха младежи с голяма издръжливост, които разнасяха писма от един град до друг. Онова, за което винаги се бе уповавал на Таку, бе нещо различно.

Сега се взря в Минору, усещайки как в душата му се прокрадва съмнение. Писарят му знаеше повече от всеки друг за тайните в Трите провинции.

— Ако фамилията Муто изберат Зенко, по кой път ще поеме Таку? — попита той тихо.

Минору вдигна рамене едва забележимо, но устните му останаха плътно стиснати и той не отговори.

— Да запиша ли последното ви изречение? — попита той.

— Настоявай Таку да дойде лично.

Продължиха пътуването си на Изток, но този разговор остана в съзнанието му. „Успявам да надхитря Кикута вече толкова време, помисли си. Може ли да избегна и Муто, ако се обърнат срещу мен?“

Започна да се съмнява дори във верността на братята Курода — Джун и Шин, които го съпровождаха както винаги. До този момент бе вярвал в тях безрезервно — макар че не можеха да използват невидимостта, те умееха да я долавят, а и бяха обучени на бойните техники на Племето от самия Кенджи. В миналото бдителността им го бе спасявала неведнъж, но ако трябваше да избират между него и Племето, запита се той за пореден път, по кой ли път биха поели?

Беше постоянно нащрек, ослушваше се за най-малкия шум, който можеше да вещае нападение. Конят му Тенба усети безпокойствието на ездача си; Такео бе успял да изгради с животното здрава връзка, почти толкова здрава, колкото навремето с Шън. Тенба бе също толкова отзивчив и интелигентен, но по-неспокоен. Ездач и кон пристигнаха в Инуяма изтощени и напрегнати, а най-трудната част от пътуването все още предстоеше.

Инуяма кипеше от въодушевление и оживление — пристигането на владетеля Отори и мобилизирането на армията означаваха, че търговци и оръжейници бяха затрупани с работа ден и нощ; виното се лееше също тъй изобилно, а парите непрестанно сменяха притежателите си. Такео бе посрещнат от Аи — другата сестра на Каеде — и съпруга й Сонода Мицуру.

Такео бе искрено привързан към Аи, нейната нежност и добросърдечност предизвикваха възхищението му. Тя не притежаваше почти свръхестествената красота на сестрите си, но имаше привлекателна външност. Беше доволен, че тя и Мицуру се бяха оженили, тъй като двамата се обичаха искрено. Аи с удоволствие разказваше как навремето стражите в Инуяма възнамерявали да убият нея и Хана, когато разбрали за смъртта на Араи и за поражението на армията му, и как Мицуру превзел крепостта, скрил момичетата на безопасно място и чрез преговори успял да постигне капитулацията на Източната провинция и предаването й в ръцете на Отори. В знак на признателност Такео бе уредил брака му с Аи, който очевидно бе желан и за двете страни.

Оттогава доверието на Такео към Мицуру бе непоклатимо; двамата бяха обвързани чрез този брак, и Мицуру — вече зрял мъж, разумен и практичен — се отличаваше със смелост и доблест, но въпреки това осъждаше безсмислената опустошителност на войната. Неведнъж майсторски бе измъквал Такео в трудни преговори. И неведнъж бе демонстрирал нетърпимост към изтезанията и подкупничеството и бе проповядвал възгледите си за мирна страна, благоденстваща с ред и закон. Но сега заради умората Такео беше подозрителен към всичко. „Сонода е от клана Араи, разсъждаваше той. Чичо му Акита бе негов заместник главнокомандващ. Какви ли останки от вярност изпитва и до днес към сина на Араи?“

Почувства се още по-напрегнат от факта, че от Таку нямаше ни вест, ни кост. Нареди да повикат съпругата му — Томико; тя бе получила писма от него през пролетта, но оттогава нито ред. При все това не изглеждаше притеснена; беше свикнала с продължителните отсъствия на съпруга си, за които никога не получаваше обяснения.

— Ако нещо не беше в ред, владетелю Отори, щяхме бързо да научим. Сигурно неотложни дела го задържат в Хофу… вероятно нещо, което не иска да поверява на хартията — тя го погледна и добави: — Чух за жената, разбира се, но за мен това не е неочаквано. Всички мъже имат своите потребности, а той отсъства от дълго време. Не е нищо сериозно. Със съпруга ми винаги е така.

Безпокойството му се усили, а след това нарасна още повече, когато попита за екзекуцията на заложниците само за да разбере, че са още живи.

— Но минаха седмици, откакто писах, издавайки заповед за незабавната им екзекуция!

— Много съжалявам, владетелю Отори, но не сме получили… — понечи да се оправдае Сонода, но Такео го прекъсна.

— Не сте получили или ти реши да не изпълниш? — даде си сметка, че говори по-рязко, отколкото беше редно.

Сонода се опита да скрие оскърблението си.

— Уверявам ви — каза той, — ако бяхме получили нареждането ви, щяхме да го приведем в действие. От известно време се питах защо закъснява толкова. Щях да го изпълня лично, но съпругата ми се обявява в защита на милостта и състраданието.

— Изглеждат тъй млади, а момичето…

— Надявах се да пощадя живота им — отвърна Такео. — Ако семейството им бе проявило готовност да преговаря с нас, нямаше да има нужда да умрат. Но те не показаха нищо подобно, нито пратиха вест. По-нататъшното забавяне би изглеждало като слабост.

— Ще се разпоредя за утре — увери го Сонода.

— Да, вероятно така трябва — съгласи се Аи. — Вие ще присъствате ли?

— След като съм тук, длъжен съм — отвърна Такео. Присъствието на високопоставен служител при изпълнение на наказание за държавна измяна подчертаваше законовата разлика между екзекуция и убийство.

Заповедта му бе изпълнена на следния ден с меч. Когато ги доведоха в негово присъствие, преди да им завържат очите, той им каза, че баща им Госабуро е мъртъв, убит от Кикута, вероятно защото е пожелал да преговаря за живота им. Те не реагираха може би защото не му повярваха. В очите на момичето внезапно проблеснаха сълзи, но и двамата посрещнаха смъртта смело, дори дръзко. Той се възхити на куража им и съжали за безсмислената загуба, разсъждавайки с тъга, че му се падаха роднини по кръв; нямаше как да не забележи, че и двамата имаха на дланта си правата линия на Кикута… и ги познаваше от деца.

Решението бе взето съвместно с Каеде и по съвета на висшите му васали в пълно съответствие със закона. При все това му се щеше да бе станало другояче, а смъртта на момчето и момичето наистина му се стори като зла поличба.

Трийсет и четвърта глава

Докато траеше зимата, Хана и Зенко се виждаха често с Курода Ясу, за да обсъждат разгръщането на търговията с чуждоземците, и останаха много доволни, когато Ясу ги уведоми за завръщането на Дон Жоао и Дон Карло в Хофу през четвъртия месец. Но новината, че Терада Фумио е докарал флотата на Отори във вътрешното море и сега упражнява контрол над плавателните канали, далеч не ги зарадва толкова.

— Чуждоземците се хвалят, че техните кораби са много по-добри от нашите — рече Ясу. — Само ако можехме да разчитаме на тях!

— Ако имаха някакви подбуди да се обединят с нас срещу Такео… — поде Хана, разсъждавайки на глас.

— Те искат да търгуват и да печелят поклонници за тяхната религия. Предложете им едното от тях… или и двете. В замяна ще ви предоставят каквото пожелаете.

Хана не преставаше да мисли за това, докато се занимаваше с приготовленията за пътуването си до Хаги. Представяше си как ще поднесе на сестра си злъчната тайна, и изпитваше едновременно и вълнение, и страх, някакво разрушително задоволство. Но не подценяваше Такео, както бе склонен съпругът й. Знаеше колко обаятелна бе личността му, колко лесно печелеше хора на своя страна и верни поддръжници от всички сфери на живота. Беше напълно възможно да спечели и благоволението на императора и да се върне със закрилата на неговата благословия. Ето защо, докато траеше зимата, тя бе размишлявала върху нови стратегии, чрез които да подкрепя борбата на съпруга си за власт и да разпалва жаждата му за отмъщение. Щом разбра, че чуждоземците са се върнали с онази преводачка, тя реши да пътува до Хаги през Хофу.

— Трябва да дойдете с нас — заяви тя на Акио.

Той също бе чест посетител на крепостта през зимата, носейки вести от останалата част на страната и относно напредъка на Хисао и Коджи в ковачеството. Кръвта на Хана винаги закипяваше в негово присъствие. Практичната му безпощадност й се струваше истински привлекателна. Той я изгледа по обичайния си пресметлив начин. За първи път двамата бяха сами. Все още беше студено — превалящата пролет бе капризна и непостоянна, — но въздухът бе запазил аромата на цветове и току-що покълнала зеленина, а вечерите бяха по-светли. Акио бе дошъл да види Зенко, който бе извел хора и коне на тренировъчни упражнения. Първоначално бе проявил неохота да остане, но Хана бе настояла. Бе предложила вино и храна, които бе сервирала сама, обсипвайки го с комплименти и увещания, така че накрая той вече нямаше как да й откаже.

Бе смятала, че е неподатлив на ласкателства, но видя, че вниманието й му достави удоволствие и по някакъв начин го направи по-мек. Помисли си какво ли би било да спи с него; не смяташе, че някога ще го стори, но идеята за това й се стори вълнуваща. Носеше копринена роба с цвят на слонова кост, украсена с розови и червени вишневи цветчета и жерави — от онези ярки десени, които тя много обичаше. В действителност бе твърде студено за подобна одежда и кожата й бе ледена, но вече бе четвъртият месец и мисълта, че изглежда като вестител на пролетта, й харесваше — все още бе млада, кръвта й бушуваше с онзи порив, от който семената покълваха и клоните на дърветата напъпваха. Изпълнена с увереност в собствената си красота, тя дръзна да го разпита за младежа, който минаваше за негов син, както бе копняла цяла зима.

— Момчето не е взело никакви черти на баща си — отбеляза тя. — На майка си ли прилича?

Тъй като Акио не отговори веднага, тя настоя:

— Трябва да ми кажете всичко. Колкото повече мога да разкрия пред сестра ми, толкова по-силно ще бъде въздействието.

— Всичко това бе много отдавна — каза той.

— Само не се правете, че не помните! Знам как ревността дълбае своята история с безпощадно острие в сърцата ни.

— Майка му бе необикновена жена — започна той бавно. — Когато бе предложено тя да спи с Такео… това стана малко след като Племето го залови за първи път, а тогава никой не му вярваше и никой не смяташе, че ще остане при нас, за първи път изпитах страх, защото трябваше аз да й го съобщя. Това всъщност е нещо обичайно в Племето и повечето жени го изпълняват безропотно, но за Юки бе гигантско оскърбление. Когато се съгласи, изведнъж осъзнах, че тя го желаеше. Бях принуден да гледам как го съблазнява, при това неведнъж. Не подозирах, че ще изпитам такава болка, такава омраза към него. До този момент не бях мразил истински никого; убивах, защото обстоятелствата го изискваха, а не от някакви лични чувства. Той притежаваше онова, което желаех най-силно, и го захвърли. Напусна Племето. Ако някога почувства поне малко от онова, което изпитвах аз тогава, ще е някакво възмездие — Акио отправи поглед към Хана. — Изобщо не спах с нея — призна той. — Ето за какво съжалявам най-много. Ако бях опитал поне веднъж… но не исках да я докосвам, докато носеше детето му. А после я накарах да отнеме собствения си живот. Бях принуден… тя не престана да го обича; никога нямаше да възпита момчето в омраза към баща му, както сторих аз. Знаех, че той трябва да бъде част от моето отмъщение, но докато растеше, без да проявява каквито и да било способности на Племето, просто не виждах как. Дълго време го смятах за абсолютно безнадежден; по това време далеч по-изкусни убийци от Хисао се проваляха. Сега вече знам, че Хисао е избраникът. А аз ще бъда там и ще гледам! — той млъкна внезапно.

Думите бяха избликнали от душата му. „Потискал го е в себе си през всичките тези години“, помисли си Хана, смразена от това, което бе чула, и въпреки това поласкана и развълнувана, че той й се бе доверил.

— Когато Такео се върне от Източната провинция, Каеде ще бъде уведомена за всичко — заяви тя. — Това ще ги раздели. Тя никога няма да му прости. Познавам го добре — той ще избяга от нея и от света; ще потърси убежище в Тераяма. Храмът почти не се охранява. Никой няма да ви очаква. Можете да го изненадате там.

Акио седеше безмълвен с полузатворени очи. От гърдите му се изтръгна дълбока въздишка.

— Това единствено би могло да облекчи болката ми.

Хана бе връхлетяна от желание да го притегли в обятията си, да уталожи поне част от мъката му; сигурна бе, че можеше да го утеши за смъртта — поколеба се да я нарече убийство — на съпругата му. Все пак благоразумно реши да запази това удоволствие за бъдещето. Имаше още нещо, което държеше да обсъди с Акио.

— Хисао е успял да изкове оръжие, достатъчно малко, за да се носи скрито — рече тя. — Никой не може да се приближи достатъчно близо до Такео, за да го убие с меч, но това оръжие може да се използва от разстояние, нали така?

Акио кимна и заговори по-спокойно, сякаш облекчен от смяната на темата.

— Той вече го изпробва на морския бряг. Стреля по-надалеч от лък, а куршумът е много по-бърз от стрела — замълча за момент. — Съпругът ви проявява особен интерес към използването на това оръжие заради начина, по който е умрял баща му. Иска Такео да умре също тъй позорно.

— Струва ми се справедливо — съгласи се Хана. — И ми се нрави. Но за да е сигурен успехът, нали ще дадете на Хисао възможност за репетиция? Аз бих предложила едно пробно изпълнение, за да няма съмнение, че всичко е наред, че момчето няма да се уплаши и че мерникът му е точен под напрежение…

— Владетелката Араи има ли някого предвид? — Акио я погледна право в очите и когато погледите им се срещнаха, сърцето й подскочи от вълнение.

— Всъщност да — отвърна тя тихо. — Елате по-близо и ще ви прошепна името му.

— Няма нужда — отвърна той. — Мисля, че се сещам.

Но все пак се премести, при което се озова тъй близо до нея, че тя усети дъха му и чу ударите на сърцето му. Двамата застинаха безмълвни. Преградите потракваха леко от вятъра, откъм пристанището долитаха писъци на чайки.

След малко откъм двора се разнесе гласът на Зенко.

— Съпругът ми се върна — каза тя и се изправи, без да е сигурна дали изпитваше облекчение или разочарование.

Владетелят Араи и съпругата му често пътуваха между Кумамото и Хофу; по тази причина пристигането им в пристанищния град малко след чуждоземците не беше повод за изненада. Корабът, с който бяха дошли чуждоземците, бе отплавал почти незабавно за Акаши. На борда му бяха владетелката Маруяма Шигеко, Сугита Хироши и легендарният кирин, изпратен с гордост и тъга от жителите на Хофу, които от деня на удивителната му поява в тяхното пристанище бяха почнали да проявяват към него собственическо отношение. Скоро след това Терада Фумио опъна платна, за да се присъедини към баща си — Фумифуса, заедно с флотата на Отори.

Чуждоземците бяха чести гости в резиденцията на владетеля Араи, затова фактът, че тутакси бяха поканени отново, не се възприе като нещо необичайно. Разговорът вече течеше по-непринудено, тъй като преводачката бе станала по-смела и по-уверена, а Дон Карло — по-красноречив.

— Сигурно ни мислите за много глупави — каза той, — задето не знаехме за съществуването на императора. Сега си даваме сметка, че е трябвало да се обърнем към него, тъй като ние сме представители на нашия крал, а монарсите трябва да общуват с монарси.

Хана се усмихна:

— Владетелят Коно, който наскоро се върна в столицата и когото вие срещнахте тук, е родственик на императорското семейство и ни уверява, че владетелят Араи се радва на благосклонността на императора. За съжаление поемането на властта от владетеля Отори, понастоящем начело на Трите провинции, може да се смята за незаконно, поради което той отиде да се защитава.

Дон Жоао изглеждаше особено заинтригуван, когато чу превода.

— Тогава владетелят Араи може да ни съдейства да се обърнем към негово императорско величество?

— С най-голямо удоволствие — отвърна Зенко, почервенял колкото от предчувствие за предстоящото, толкова и от виното.

Преводачката предаде думите му и после каза още няколко изречения. Дон Карло се усмихна някак скръбно, помисли си Хана, и кимна два-три пъти.

— Какво му каза? — обърна се тя безцеремонно към Мадарен.

— Простете, господарке Араи. Говорих с Дон Карло по религиозен въпрос.

— Кажете ни повече. Ние със съпруга ми живо се интересуваме от начина на живот на чуждоземците и сме открити за тяхната религия.

— За разлика от владетеля Отори, уви! — възкликна Дон Карло. — Аз си мислех, че ще прояви съпричастност, и хранех големи надежди за спасението на красивата му съпруга, но той ни забрани да проповядваме свободно, както и да построим църква.

— За нас ще бъде интересно да научим повече за всичко това — заяви любезно Хана. — А в замяна бихме искали да разберем колко кораба има вашият крал на Южните острови и за колко време може да се стигне по море от там до тук.

— Ти си замислила нещо ново — каза Зенко същата нощ, когато двамата останаха сами.

— Знам малко за религията на чуждоземците. Причината Скритите да са мразени открай време е, че пренебрегват всякаква светска власт и се подчиняват единствено на техния Таен бог. Деус на чуждоземците е същият и той изисква безпрекословна вярност.

— Аз нееднократно съм полагал клетва за вярност пред Такео — рече Зенко. — Не ми харесва идеята да ми излезе име на клетвопрестъпник като Ногучи; честно казано, това е единственото, което все още ме спира.

— Явно Такео е отхвърлил Деус… стана ясно от онова, което чухме тази вечер. Ами ако Деус избере теб да го накажеш?

Зенко се засмя.

— Виж, ако Деус се съгласи да ми докара кораби и оръжия, ще гледам да се спогодя с него.

— В случай че императорът и Деус ни заповядат да унищожим Такео, кои сме ние, че да задаваме въпроси или да отказваме подчинение? — попита Хана. — Разполагаме с подкрепата на закона, имаме и оръжието…

Погледите им се срещнаха и двамата отново избухнаха в същия необуздан смях.

— Има и друг план — каза Хана по-късно, когато градът бе утихнал и тя лежеше в обятията на съпруга си, сънлива и преситена.

Зенко вече се унасяше в сън.

— Ти си цяла съкровищница от безценни идеи — отвърна той, като я галеше лениво.

— Благодаря, господарю мой! Все пак не искаш ли да го чуеш?

— Не може ли да изчака до утрото?

— Някои неща се изричат по-леко в мрака.

Той се прозя и обърна глава към нея.

— Прошепни ми го в ухото и аз ще го обмисля, докато сънувам.

Тя го стори, след което дълго време той лежа тъй безмълвен, все едно бе заспал, но тя знаеше, че е съвсем буден. Накрая каза:

— Ще му дам още една възможност. Все пак ми е брат.

Трийсет и пета глава

Въпреки старанието на Сада и лепкавия мехлем на Ишида, когато раната върху лицето на Мая оздравя, остана белег — бледоморав контур върху скулата й, наподобяващ сянка на листо. Беше наказана по различни начини за неподчинението си — трябваше да изпълнява най-черната домакинска работа, нямаше право на сън и храна, нито разрешение да говори, но тя понесе всичко това смирено и без злоба, с ясното съзнание, че го заслужава, тъй като бе нападнала и ранила собствения си баща. Не бе виждала Таку от седмица, а Сада, макар че се грижеше за раната й, не й говореше, нито й даваше прегръдките и ласките, за които Мая копнееше. Сама през повечето време, отбягвана от всички, тя имаше предостатъчно възможности да разсъждава над случилото се. Постоянно се връщаше към един смущаващ за нея факт — след като бе разбрала, че нападателят е баща й, от очите й бяха рукнали сълзи. При все това обикновено тя не плачеше — спомняше си само един случай, когато бе в горещия извор заедно с Такео и Мики и когато бе казала на баща си за котето, което бе приспала с погледа на Кикута.

„Плача само когато татко е край мен“, помисли си тя.

Може би сълзите бяха и от гняв. Помнеше колко му се беше ядосала заради сина, за когото не бе споменал нито веднъж, за всичките други тайни, които вероятно бе крил от нея, за всичките измами между деца и родители.

Освен това си спомняше как погледът й се бе оказал по-силен от неговия, как бе чула леките му стъпки и бе доловила присъствието му, докато бе невидим. Виждаше как силата на котето се добавяше към нейната собствена и я увеличаваше. Тази сила все още я плашеше, но с всеки изминал ден, също както липсата на сън, храна и човешка дума, я изпълваше с копнеж, привличаше я все по-силно и постепенно тя започна да проумява как да я направлява.

В края на седмицата Таку прати да я повикат и я уведоми, че на следния ден потеглят за Хофу.

— Кака ти, владетелката Шигеко — рече той, — иска да се сбогува с теб — Мая просто се поклони, без да отговори, и тогава той добави: — Вече можеш да говориш, наказанието приключи.

— Благодаря ви, владетелю Таку — отвърна тя покорно, — наистина много съжалявам.

— Всички сме правили подобни неща, децата някак преживяват тези моменти. Сигурно съм ти разказвал как баща ти ме пипна в Шухо…

Мая се усмихна. Това бе история, която двете със сестра й умираха да слушат, докато бяха по-малки.

— Шизука често ни я разказваше, за да ни напомня да бъдем послушни!

— Май въздействието й е противоположно! И двамата сме късметлии, че сме си имали работа с баща ти. Не забравяй, че повечето възрастни от Племето убиват без колебание, било то дете или не.

Шигеко доведе от Маруяма две възрастни кобили сестри, предназначени за Мая и Сада; едната беше дореста, а другата за радост на Мая бе бледосива, с черна грива и опашка, която много напомняше някогашния кон на Таку — Рюме, син на Раку.

— Да, сивата може да е твоя — каза Шигеко, забелязвайки как погледът на Мая светна. — Трябва добре да се грижиш за нея през зимата — взря се в лицето на сестра си. — Вече ще мога да ви различавам с Мики — дръпна Мая настрана и продължи тихо: — Татко ми каза какво се е случило. Знам, че ти е трудно. Прави точно каквото ти казват Сада и Таку. Дръж си очите и ушите отворени, когато пристигнете в Хофу. Сигурна съм, че ще ни бъдеш полезна там.

Двете сестри се прегърнаха.

След като се разделиха, Мая почувства прилив на сили от доверието на Шигеко в нея. Това бе едно от нещата, които я крепяха през дългата зима в Хофу, когато студеният вятър не спираше да духа откъм морето, довявайки не истински сняг, а суграшица и леден дъжд. Козината на котето беше топла и тя често се чувстваше изкушена да я използва, отначало все още нащрек, а после с нарастваща увереност, докато се учеше да подчинява духа на животното на собствената си воля. Все още имаше много елементи от пространствата между двата свята, които я ужасяваха — гладните призраци с техните неутолими копнежи, съзнанието й за някакъв вид интелигентност, която я диреше, без да я познава достатъчно. Беше като светлина в мрака. Понякога се взираше в нея и чувстваше нейната привлекателност, но в повечето случаи отбягваше сиянието й и оставаше в прикритието на сенките. От време на време долавяше откъслечни думи и шепот, които не можеше да разбере.

Другото, което бе обсебило мислите й през дългата зима, бе причината да е толкова ядосана на баща си — тайнственото момче, което й се падаше полубрат, за когото никой не говореше, но по думите на Таку щеше да убие собствения им баща! Щом се замислеше за това момче, емоциите й ставаха объркани и неуправляеми, котешкият дух заплашваше да обсеби волята й и да направи онова, което желаеше — да се втурне към светлината, да се заслуша в гласа, да го разпознае и да му се подчини.

Често се будеше с писъци от кошмарите си, съвсем сама в стаята, тъй като Сада вече прекарваше всяка нощ при Таку. Лежеше будна до разсъмване, страхувайки се да затвори очи, треперейки от студ, копнеейки да усети топлината на котето и уплашена, че може да го стори.

Сада бе уредила двете да живеят в една от къщите на Муто, която се намираше между реката и имението на Зенко. Някогашната пивоварна понастоящем се използваше единствено за склад, тъй като Хофу процъфтяваше и нарасналият брой купувачи бе принудил семейството да се премести в по-просторни помещения.

Също както в Маруяма, фамилията Муто осигуриха стражи и слуги; извън къщи Мая продължи да се облича като момче, но вътре си беше момиче. Помнеше напътствията на Шигеко и си отваряше ушите, подслушваше водените шепнешком разговори около себе си, бродеше из пристанището, когато времето беше хубаво, и разказваше на Таку и Сада повечето от онова, което бе чула, но не всичко. Някои от слуховете я стъписваха и вбесяваха и тя не искаше да ги повтаря. Нито пък смееше да попита Таку за момчето, което й се падаше полубрат.

Видя отново Шигеко през пролетта, макар и за кратко. Сестра й отпътува по море за Мияко заедно с кирина и Хироши. Беше наясно с всички подробности от страстта на Таку към Сада и огледа изпитателно сестра си и Хироши, за да види дали не проявяват същите признаци. Сякаш беше в друг живот, когато двете с Мики дразнеха Шигеко за Хироши — дали беше само момичешко увлечение, или сестра й все още обичаше младия мъж, който понастоящем бе неин главен васал? А той обичаше ли я? Също както баща си, Мая бе забелязала бързата реакция на Хироши, когато Тенба се бе изправил на задните си крака по време на церемонията в Маруяма, и бе стигнала до същото заключение. Сега вече не беше толкова сигурна — от една страна, Шигеко и Хироши изглеждаха сдържани и официални един с друг, но, от друга, сякаш четяха мислите си и между тях съществуваше някаква хармония. Шигеко бе придобила нов авторитет и Мая вече не смееше да я дразни, нито да я разпитва.

В четвъртия месец, след като Шигеко и Хироши бяха заминали заедно с кирина за Акаши, Таку бе погълнат изцяло от исканията на чуждоземците, които се бяха върнали от Хаги и нямаха търпение да открият постоянна търговска кантора. Горе-долу по това време Мая си даде сметка за промените, които течаха от настъпването на пролетта. Те сякаш потвърждаваха обезпокоителните слухове, които бе почнала да чува още през зимата.

От дете живееше с убеждението, че членовете на фамилията Муто изповядват безпрекословна вярност към клана Отори и че именно Муто контролират верността на Племето — освен Кикута, които мразеха баща й и търсеха начин да го премахнат. Шизука, Кенджи и Таку бяха все Муто и откакто се помнеше — нейни най-близки съветници и учители. Затова й беше трудно да проумее и да приеме знаците, които виждаше.

В къщата идваха все по-малко пратеници; информацията бе доставяна тъй късно, че вече бе непотребна. Стражите се кикотеха зад гърба на Таку заради сляпата му страст към Сада — жена с вид на мъж, която му бе отнела силите и разсъдъка. Мая се оказа натоварена с по-голямата част от домакинската работа, тъй като прислужничките бяха станали лениви и дори нагли. И понеже подозренията й непрестанно растяха, веднъж тя ги проследи до странноприемницата и чу приказките, които разказаха там — че Таку и Сада били магьосници и че използвали в магиите си призрак на котка.

Пак в странноприемницата чу и други разговори между Муто, Курода и Имаи — след петнайсетгодишен мир, през който обикновените търговци и селяни се бяха радвали на безпримерен разцвет, влияние и власт, членовете на Племето тъгуваха по отминалите дни, когато бяха контролирали търговията, лихварството и стоките и когато военачалниците си съперничеха за техните умения.

Нестабилните съюзи, които Кенджи бе поддържал със силата на своята личност, опит и коварство, започваха да се разпадат и да се преустройват след появата на Кикута Акио, прекарал дълги години в изолация.

В първите дни на четвъртия месец Мая чуваше името му неведнъж и всеки път интересът й нарастваше. Една нощ малко преди пълнолуние тя се промъкна крадешком до странноприемницата на речния бряг; градът бе по-оживен от обичайното, тъй като Зенко и Хана бяха пристигнали с цялата си свита, поради което кръчмата бе пълна, а атмосферата — свадлива.

Мая обичаше да се крие под верандата, преминавайки в състояние на невидимост, за да се промъкне отдолу. Същата вечер бе твърде шумно и въпреки острия си слух тя не можа да чуе кой знае какво, но долови думите на господаря на Кикута и внезапно осъзна, че вътре бе самият Акио.

Недоумяваше как бе дръзнал да се появи открито в Хофу, и се слиса още повече, когато видя, че толкова много хора, които тя знаеше, че са от Племето, търсят близост с него. Осъзна, че Акио се намира там под закрилата на Зенко, и дори чу да наричат по-големия брат на Таку „господаря Муто“. Разпозна това като предателство, макар че все още не подозираше пълните му размери. Цяла зима бе използвала уменията на Племето, които владееше, без да я открият, и бе станала твърде дръзка в действията си. Опипа скрития във връхната си дреха нож и без ясна идея, какво възнамерява да прави с него, стана невидима и се отправи към портата на странноприемницата.

Всички врати бяха широко отворени и през тях от югоизток нахлуваше морският бриз. Лампите димяха, а въздухът бе наситен с изобилни миризми от риба на скара, оризово вино, сусамово масло и джинджифил.

Мая огледа различните групи; веднага разпозна Акио, защото той я видя и незабавно проникна в нейната невидимост. В същия мит тя си даде сметка, колко опасен бе той, колко слаба бе тя в сравнение с него и как той щеше да я убие без всякакво колебание. Акио скочи, издигна се над пода и сякаш полетя към нея, вадейки оръжията си в движение. Тя долови отблясъците от ножовете, чу ги да свистят във въздуха и без да разсъждава, падна на пода. Всичко около нея се промени, тя започна да гледа през очите на котето, почувства повърхността на пода под лапите си, ноктите й задращиха по дъските на верандата и тя побягна обратно в нощта.

Усети зад себе си как момчето на име Хисао я диреше с поглед, и чу откъслечните звуци от устата му. В следващия миг те се свързаха в думите, чийто смисъл толкова се страхуваше да разбере. „Ела при мен. Чакам те отдавна.“ Единственото желание на котето бе да се върне при него.

Мая побягна към единственото убежище, което знаеше — към Сада и Таку. Събуди ги от дълбок сън. Двамата се опитаха да я успокоят, докато тя се мъчеше да възстанови същинската си форма. Сада я викаше по име, а Таку се взираше в очите й и се опитваше да я върне, борейки се със силния й поглед. Накрая краката й омекнаха и тя сякаш заспа за няколко мига. Когато отвори очи, беше вече на себе си и изгаряше от желание да им разкаже всичко.

Таку слушаше мълчаливо, докато Мая му предаваше това, което бе чула, отбелязвайки мислено, че въпреки потреса очите й бяха сухи. Невероятното й самообладание го изпълни с възхита.

— Значи нещо свързва Хисао с котката? — попита той накрая.

— Той я вика — рече тя глухо. — Той е нейният господар.

— Нейният господар ли? Това пък откъде го чу?

— Така казват призраците, ако ги оставя да говорят.

Той поклати глава почти удивен.

— Ти знаеш ли кой е Хисао?

— Внукът на Муто Кенджи — замълча за момент и после добави без всякакви емоции: — Синът на баща ми.

— Откога го знаеш? — попита Таку.

— Чух ви да го казвате на Сада в Маруяма миналата есен.

— Първия път, когато видяхме котката — прошепна Сада.

— Хисао да е повелител на призраците? — рече Таку, долови как Сада рязко си пое дъх, и усети, че космите на врата му настръхват. — Мислех, че такива неща съществуват само в легендите.

— Какво означава това? — попита Мая.

— Означава, че има способността да се движи между двата свята и да чува гласовете на мъртвите. Те ще му се подчиняват. Той има силата да ги омиротворява или да ги подстрекава. Оказва се много по-лошо, отколкото си представяхме.

Действително за първи път той усети истински страх за Такео, първичен ужас от свръхестественото, както и дълбоко безпокойство заради предателството, което бе разкрил разказът на Мая, и гняв от собственото си самодоволство и липса на бдителност.

— Какво ще правим сега? — попита Сада тихо. Беше прегърнала Мая и я държеше в обятията си.

Момичето бе вперило очи в лицето на Таку.

— Трябва да отведем Мая — отвърна той. — Но първо ще отида при брат ми, ще отправя към него едно последно искане и ще установя доколко се е замесил с Акио и какво знаят за Хисао. Предполагам, че не са разкрили дарбата му. Никой вече не разбира от тези неща в Племето — във всичките ни сведения бе отразено, че Хисао не притежава никакви умения на Племето. — „Дали Кенджи е знаел?“, запита се той, за пореден път осъзнавайки колко му липсваше предишният господар, а в редки моменти на самооценка — колко неуспешен бе опитът му да го замести. — Отиваме в Инуяма — рече той. — Утре ще се опитам да си уредя среща със Зенко, но и да не успея, заминаваме. Трябва да отведем Мая.

— Нямаме вести от владетеля Такео, откакто Терада пристигна от Хаги — отбеляза тревожно Сада.

— Досега това не ме притесняваше, но вече не е така — отвърна Таку, обзет от непреодолимото усещане, че всичко почва да се разплита.

По-късно същата нощ, макар и да не искаше да го признае пред себе си, камо ли да го изрече пред Сада или някой друг, в него се засили убеждението, че Такео е обречен, че мрежата около него все повече се затяга и че този път няма измъкване. Докато лежеше буден, усещайки дългото тяло на Сада до себе си, заслушан в равномерното й дишане и загледан в бледата нощ, той разсъждаваше как да постъпи. Изглеждаше разумно да се подчини на по-големия си брат, който щеше да оглави Племето, или дори да му отстъпи ръководния пост; фамилиите Муто и Кикута щяха да се помирят; нямаше да му се наложи да се отказва от Сада или от собствения си живот. Всички прагматични инстинкти на Муто го приканваха да поеме по този път. Опита се мислено да определи предполагаемата цена. Животът на Такео със сигурност, на Каеде също, вероятно и на децата… на Шигеко може би не, ако не решеше да посегне към оръжието, но Зенко щеше да прецени, че близначките са твърде опасни. Ако Такео окажеше съпротива, няколко хиляди воини на Отори, което не го засягаше особено. Хироши…

Мисълта за Хироши не му даваше мира. Като момче постоянно бе изпитвал скрита завист към него заради безспорната му природа на воин, заради безпримерната му смелост и непоколебимата му доблест и вярност. Беше го дразнил, беше се съревновавал с него с една-единствена цел — да му направи впечатление. Беше го обичал повече от всяко друго човешко същество, преди да срещне Сада. Знаеше, че Хироши по-скоро би отнел собствения си живот, отколкото да изостави Такео и да служи на Зенко, а не можеше да понесе мисълта за погледа на Хироши, когато разбереше, че Таку е дезертирал и е преминал на страната на Зенко.

„Какъв глупак е брат ми“, каза си той не за първи път с неприязън към Зенко, още повече че именно заради него се бе озовал в това непоносимо положение. Притегли Сада към себе си. „Никога не съм подозирал, че ще се влюбя, помисли си, докато нежно я будеше за последен път. Не съм предполагал, че ще играя ролята на доблестния воин.“

На другия ден прати съобщения и получи отговор преди пладне. Обръщението към него съдържаше обичайните любезности и бе последвано от покана за вечеря със Зенко и Хана в резиденцията им в Хофу. Прекара следващите няколко часа, подготвяйки се за пътуването, но не явно, тъй като не искаше да привлича вниманието към предстоящото си заминаване. Пое на кон към резиденцията с четирима от мъжете, които го съпровождаха още от Инуяма, с чувството, че може да им има по-голямо доверие, отколкото на хората, осигурени от Муто в Хофу.

Още щом видя брат си, Таку забеляза в него промяна. Зенко си бе пуснал мустаци и брада, но най-вече излъчваше нараснала самоувереност и желание за самоизтъкване. Забеляза освен това, макар и да не го показа веднага, че Зенко носеше на врата си пищна броеница от слонова кост, каквито носеха Дон Жоао и Дон Карло, които също присъстваха на вечерята. Преди да започнат да се хранят, помолиха Дон Карло да каже благословия, по време на която Зенко и Хана седяха със събрани молитвено ръце, сведени глави и изписано върху лицата им благоговение.

Таку забеляза необичайната сърдечност между чуждоземците и Зенко, взаимното ласкателство и внимание, чу колко често се споменаваше в разговора името на Деус, и осъзна със смесица от удивление и неприязън, че брат му бе приел религията на чуждоземците.

Беше ли я приел наистина, или само си даваше вид? Таку не можеше да повярва, че Зенко е искрен. Познаваше го открай време като човек без религиозна принадлежност и духовни интереси — в това отношение като самия него. „Съзрял е някакво преимущество, сигурно във връзка с военната мощ“, помисли си той и в гърдите му започна да се надига гняв, тъй като си представи онова, което чуждоземците биха могли да предоставят във вид на огнестрелно оръжие и кораби.

Зенко забеляза растящото неудобство на Таку и когато вечерята приключи, заяви:

— Има въпроси, които трябва да обсъдя с брат ми. Моля да ни извините за малко. Таку, ела в градината. Нощта е прекрасна, вече е почти пълнолуние.

Таку го последва с изострени сетива, настройвайки слуха си за непознати стъпки, за неочакван дъх. Дали убийците вече не се спотайваха в градината с ножове? Или с пушки? Побиха го тръпки при мисълта за оръжието, което сееше смърт от разстояние и което не можеше да открие въпреки изключителните си умения.

Сякаш прочел мислите му, Зенко каза:

— Няма причини да сме врагове. Нека не се опитваме да се убиваме един друг.

— Предполагам, че плетеш някаква интрига срещу владетеля Отори — заяви Таку, прикривайки гнева си. — Не мога да си представя защо, след като си положил клетва за вярност пред него и му дължиш живота си, а и подобни действия излагат на опасност собственото ти семейство — майка ни, мен и дори синовете ти. Защо Кикута Акио се намира в Хофу под твоя закрила и какво пъклено съглашение си сключил с тези хора? — той махна към къщата, откъдето звучеше чуждоезичен разговор.

— Няма зъл умисъл — отвърна Зенко, подминавайки въпроса за Акио. — Видях истината в тяхната вяра и избрах да ги последвам. Мисля, че подобна свобода е разрешена в Трите провинции.

Таку видя как белите му зъби лъснаха в усмивка насред брадата му. Изпита желание да го удари, но се овладя.

— А в замяна?

— Учуден съм, че все още не знаеш, но можеш да се досетиш — Зенко го погледна, пристъпи близо до него и го хвана за ръката. — Таку, ние сме братя и аз те обичам, каквото и да си мислиш. Нека говорим откровено. Такео няма бъдеще — защо да се проваляме с него? Присъедини се към мен, Племето отново ще се обедини; казах ти, че се свързах с Кикута. Не е тайна, че намирам Акио за много разумен и ми е приятно да общувам с него. Той ще си затвори очите за ролята ти в смъртта на Котаро — всички знаят, че тогава си бил още дете. Ще ти дам каквото пожелаеш. Такео причини смъртта на баща ни. Нямаме по-важен дълг под небето от този да отмъстим за него.

— Нашият баща заслужаваше да умре — отвърна Таку, като с мъка се сдържа да не продължи: Ти също.

— Не, Такео е самозванец, узурпатор и убиец. За разлика от баща ни, който беше истински воин.

— Гледаш Такео така, все едно се оглеждаш в спокойна вода — рече Таку. — Виждаш собственото си отражение. Ти си този, който си присвои властта — пръстите му се свиха, копнеещи да стиснат меча, тялото му изтръпна, докато се готвеше да премине в състояние на невидимост. Беше сигурен, че Зенко щеше да се опита да го убие още там, на място. Завладя го изкушение, тъй силно, че не знаеше дали щеше да успее да му противостои, да нанесе първия удар, но нещо го спираше — неохота, по-дълбока, отколкото бе осъзнавал, да отнеме живота на брат си и споменът за думите на Такео: „Немислимо е брат брата да убива. Твоят брат, също като всички, в това число и ти, мили ми Таку, трябва да се съобразявате със закона.“ Въздъхна тежко. — Кажи ми какво искаш от владетеля Отори. Нека го обсъдим заедно.

— Няма какво да обсъждаме освен свалянето му от власт и смъртта му — отвърна Зенко, без повече да прикрива гнева си. — В това или си с мен, или си против мен.

Таку стана по-предпазлив:

— Нека помисля. Ще говорим пак утре. Ти също прецени внимателно действията си. Желанието ти за отмъщение оправдава ли подпалването на гражданска война?

— Добре — отвърна Зенко. — Аа, и преди да тръгнеш… забравих да ти дам това — той извади изпод робата си бамбукова кутия и му я подаде. Таку я пое с лошо предчувствие — кутията се използваше за пренасяне на писма в Трите провинции. Ръбовете й се запечатваха с восък, върху който се полагаше печатът с герба на Отори, но тази беше отворена.

— Мисля, че е от владетеля Отори — рече Зенко и се засмя. — Надявам се да повлияе на решението ти.

Таку напусна градината бързо, очаквайки всеки момент да долови във въздуха свистенето на стрела или на кинжал. Тръгна си от резиденцията, без да се сбогува. Собствените му стражи чакаха с конете при портата. Той пое юздата на Рюме и побърза да се метне на седлото.

— Владетелю Муто — рече тихо мъжът до него.

— Какво има?

— Преди малко конят ви взе да се дави, като че не можеше да диша.

— Сигурно е от пролетния въздух… — той подмина тревогата му, обзет от своите собствени тревоги, които бяха значително по-големи.

Щом стигнаха до къщата, в която бяха отседнали, нареди на мъжете да не разседлават конете и да подготвят за път двете кобили. После влезе в стаята, където Сада го чакаше, все още облечена.

— Заминаваме — каза й той.

— Какво установи?

— Зенко не само се е спогодил с Акио, а и е сключил съюз с чуждоземците. Заяви, че е приел религията им, а в замяна те му предоставят оръжия — той й подаде кутията. — Успял е да залови кореспонденцията на Такео. Затова нямаме вести от него.

Сада извади писмото. Погледът й пробяга по редовете.

— Моли те незабавно да отидеш в Инуяма… но е било преди седмици. Сигурно вече е тръгнал от там?

— Въпреки това трябва да отидем, тръгваме още тази вечер. Луната е достатъчно ярка, за да яздим. Ако е напуснал Инуяма, ще го последвам през границата. Такео трябва да се върне и да доведе армиите от Изток. Събуди Мая, тя идва с нас. Не мога да я оставя тук в ръцете на Акио. В Инуяма и двете ще бъдете в безопасност.

Мая сънуваше един от своите обагрени в странни цветове животински сънища, в който брат й, чието лице вече бе зърнала, се появяваше с най-различни външности, понякога съпровождан от духове. Винаги изглеждаше зловещ, смъртно опасен и въоръжен със страшни оръжия и винаги я гледаше по начин, който за нея бе необяснимо смразяващ, все едно между тях имаше някакво съучастничество, все едно знаеше всичките й тайни. Притежаваше котешка душа също като нея. Тази нощ шепнеше името й, което я плашеше, тъй като не подозираше, че той го знае. Събуди се и усети, че Сада казва тихо в ухото й:

— Стани и се облечи. Тръгваме.

Без да задава въпроси, тя изпълни нареждането, тъй като зимните месеци я бяха приучили на покорство.

— Отиваме в Инуяма да се срещнем с баща ти — каза Таку, докато я вдигаше, за да я сложи на гърба на кобилата.

— Защо тръгваме посред нощ?

— Не исках да чакам до сутринта.

Когато конете поеха в тръс надолу по улицата към главния път, Сада попита Таку:

— Брат ти ще те остави ли да заминеш?

— Затова тръгваме сега. Може да нареди да ни устроят засада или да ни преследват. Бъдете нащрек, готови да се сражавате. Очаквам някакъв капан.

Хофу не бе ограден с крепостна стена, а търговията и пристанищните дейности означаваха, че хората могат да пристигат и да заминават по всяко време, следвайки луната и приливите. В нощ като тази в началото на пролетта, когато луната бе почти пълна, имаше и други пътуващи, тъй че малката група — Таку, Сада, Мая и четиримата мъже от охраната — не бе спирана, нито разпитвана. Скоро след като се съмна, спряха в една странноприемница да закусят и да пийнат горещ чай. Щом останаха сами в малкото помещение, Мая побърза да попита Таку:

— Какво се е случило?

— Ще ти обясня накратко с оглед на собствената ти безопасност. Чичо ти Араи и жена му готвят заговор срещу баща ти. Мислехме, че ще успеем да го възпрем, но внезапно положението стана твърде опасно. Баща ти трябва да се върне незабавно.

Върху лицето на Таку бе изписана умора, а тонът му бе необичайно сериозен.

— Как могат чичо и леля да се държат по такъв начин, когато синовете им живеят в нашето семейство? — попита Мая възмутена. — Трябва да уведомим мама незабавно. Момчетата трябва да умрат!

— Все едно не си дете на баща си — рече Сада. — Откъде тази ожесточеност? — но в гласа й прозвучаха обич и възхищение.

— Баща ти се надява, че на никого няма да му се наложи да умира — продължи Таку. — Затова трябва да го върнем обратно. Само той има силата и авторитета да предотврати избухването на война.

— Във всеки случай Хана се готви да тръгне от Хаги в някой от следващите дни — Сада притегли Мая до себе си и я прегърна. — Решено е да прекара лятото с майка ти и с малкото ти братче.

— Още по-зле! Трябва да предупредим мама. Ще отида в Хаги и ще й кажа каква всъщност е Хана!

— Не, оставаш с нас — отвърна Таку, прегръщайки Сада през рамо. Тримата поседяха известно време в мълчание. „Като семейство, помисли си Мая. Никога няма да забравя това — храната, която ми се стори тъй вкусна, докато умирах от глад, ароматния чай, полъха на пролетния вятър, светлината, която се мени, докато по небето пълзят грамадни облаци. Сада и Таку заедно с мен, тъй жизнени, тъй смели, съзнанието за дните, които ни предстоят да прекараме на път. Опасността…“

Денят продължи с ясно и хубаво време. Около пладне вятърът стихна, облаците изчезнаха на североизток, а небето стана чисто и сияйно синьо. Шиите и хълбоците на конете потъмняха от пот, когато напуснаха крайбрежната равнина и започнаха да се изкачват към първия проход. Гората около тях все повече се сгъстяваше; от време на време се обаждаше по някоя подранила цикада. Мая започна да чувства умора. Ритмичната походка на конете и топлината на следобеда все повече я успиваха. Помисли си, че сънува, и внезапно видя Хисао; тутакси се стресна и се разсъни.

— Някой ни следва!

Таку вдигна ръка и те спряха. И тримата го чуха — тропот на конски копита, който все повече се приближаваше към тях по склона.

— Продължете напред с Мая — каза Таку на Сада. — Ние ще ги задържим. Не са кой знае колко, най-много дузина. После ще ви настигнем.

Той даде рязка команда на мъжете от охраната, които свалиха лъковете си, отбиха встрани от пътя и изчезнаха сред бамбуковите стволове.

— Тръгвайте! — нареди той на Сада.

Тя неохотно подкара коня си в лек галоп и Мая я последва. Известно време яздеха бързо, но когато конете почнаха да се изморяват, Сада спря и погледна назад.

— Мая, какво чуваш?

Стори й се, че долавя дрънчене на стомана, цвилене на коне, писъци и бойни викове, последвани от някакъв друг звук, смразяващ и жесток, който отекна из прохода, подплашвайки птиците, които запърхаха във въздуха с тревожно писукане. Сада също го чу.

— Имат пушки! — възкликна тя. — Стой тук… не, продължавай напред, скрий се. Аз трябва да се върна, не мога да оставя Таку.

— Нито пък аз — промълви Мая и обърна изморената кобила в посоката, от която бяха дошли, но в този момент в далечината зърнаха облак прах, чуха тропота на галопиращи копита и видяха сивия кон, развял черна грива.

— Идва! — викна Сада с облекчение.

Таку препускаше с меч в ръка, обляна в кръв, негова или чужда — нямаше как да се разбере. Щом ги видя, извика нещо, но Мая не разбра думите му, тъй като още докато ги произнасяше, Рюме вече падаше — озова се първо на колене, а после на една страна. Стана толкова бързо — конят се строполи мъртъв и хвърли Таку на пътя.

Сада тутакси препусна към него. Кобилата пръхтеше тежко с обезумял поглед, усетила присъствието на смъртта. Таку с мъка се изправи на крака. Сада спря кобилата до него, сграбчи протегнатата му ръка и го издърпа зад себе си.

„Добре е, помисли си Мая с прояснена от облекчение мисъл. Нямаше да успее, ако беше ранен.“

Таку не беше тежко ранен, макар че зад гърба му на пътя останаха множество трупове — собствените му хора и повечето от нападателите. Усещаше една рана върху лицето си, която му смъдеше, и друга върху ръката, която стискаше меча. Усети силния гръб на Сада, когато я обгърна с ръце, и в този миг отекна нов изстрел. Таку почувства как куршумът го уцели във врата и го прониза; после вече падаше, а заедно с него и Сада, а върху тях се строполи и конят. Някъде отдалеч долови писъците на Мая. „Бягай, дете, бягай“, искаше да каже, но нямаше време. Очите му се изпълниха с ослепителната синева на небето над него — светлината се завъртя и угасна. Времето изтичаше. Едва успя да си каже: „Умирам, трябва да се съсредоточа върху смъртта си“, когато мракът погълна мислите му завинаги.

Кобилата на Сада успя да се изправи, дращейки с копита, и в тръс се приближи до кобилата на Мая, като цвилеше високо. Двете кобили бяха подплашени, готови да се изправят на задните си крака въпреки умората. С природа на Отори, Мая бе загрижена за конете — не биваше да им позволи да избягат. Приведе се и хвана увисналите юзди на другата кобила, но после вече не знаеше какво да прави. Трепереше цялата, конете също; не можеше да откъсне очи от мястото, където на пътя лежаха трите трупа — на известно разстояние от нея конят Рюме, после Сада и Таку, вплетени заедно в смъртта.

Пое обратно, слезе от кобилата и коленичи до тях. Взе да ги докосва и да ги вика по име.

Клепачите на Сада трепнаха, тя бе още жива. Мъката в гърдите на Мая заплашваше да я задави. Трябваше да отвори уста и да изкрещи:

— Сада!

Сякаш в отговор на писъка й внезапно на пътя се появиха две фигури, точно зад Рюме. Знаеше, че трябва да избяга от тях, да стане невидима или да приеме формата на котето и да изчезне в гората — тя беше от Племето, можеше да надхитри всеки. Но се чувстваше скована от потрес и мъка; освен това не искаше да продължи да живее в този нов, безсърдечен свят, който бе позволил Таку да умре под свежия лазур и яркото слънце.

Остана между двете кобили, стиснала в ръце юздите им. Мъжете се отправиха към нея. Едва ги бе зърнала предишната нощ, но ги разпозна тутакси. И двамата бяха въоръжени — Акио с меч и кинжал, а Хисао с пушка. И двамата бяха от Племето, нямаше да й пощадят живота, защото бе дете. „Трябва поне да окажа съпротива“, помисли си тя, но по някаква странна причина не искаше да пусне кобилите.

Момчето насочи оръжието си към нея и я загледа втренчено, докато спътникът му обръщаше телата. Сада изстена тихо. Акио коленичи, взе кинжала в дясната ръка и бързо преряза гърлото й. После се изплю върху застиналото в покой лице на Таку.

— Смъртта на Котаро е почти отмъстена — рече той. — Двамата Муто вече си платиха. Сега остава само Кучето.

— А този кой е, татко? — попита момчето озадачено, сякаш с чувството, че я познава.

— Конярчето ли? — попита мъжът. — Явно хич не му върви!

Той тръгна към нея и тя се опита да срещне погледа му, но той избягваше да я гледа в очите. Връхлетя я ужас. Не биваше да му позволява да я хване. Единственото, което искаше, бе да умре. Пусна юздите на кобилите и подплашени, двете отскочиха назад. Мая измъкна кинжала от пояса си и вдигна ръка, за да го забие в гърлото си.

Акио се устреми към нея с нечовешка бързина, по-шеметно и от предишната нощ, връхлетя и я сграбчи за китката. Изви я назад и ножът падна от ръката й.

— Само че кое конярче се опитва да пререже собственото си гърло? — попита той подигравателно. — Подобно на жена на воин? — както я държеше с желязна десница, я дръпна за дрехите и бръкна с другата ръка между краката й. Тя изпищя и взе да се съпротивява, когато насила отвори юмрука й. Щом видя правата линия, пресичаща дланта й, лицето му се изкриви в усмивка. — Значи така! — възкликна той. — Вече знаем кой ни е шпионирал снощи — Мая реши, че с нея е свършено. Но той продължи: — Това е дъщерята на Отори, една от близначките; белязана е като Кикута. Може да се окаже доста полезна за нас, тъй че засега ще я пощадим — после се обърна към нея: — Знаеш ли кой съм? — тя знаеше, но нямаше да му отговори. — Аз съм Кикута Акио, главата на твоето семейство. Това е синът ми Хисао.

Тя го беше разпознала, защото изглеждаше точно както в сънищата й.

— Истина е, аз съм Отори Мая — рече тя, обръщайки се към момчето. — И освен това съм твоя сестра…

Искаше да му каже и повече, но Акио я хвана за врата, напипа съответното място върху артерията и я държа, докато тя потъна в несвяст.

Трийсет и шеста глава

Шигеко бе плавала многократно с кораб между Хаги и Хофу, но никога не бе пътувала по-далеч на Изток, покрай охраняваното крайбрежие на Ограденото море, където се намираше Акаши. Времето бе хубаво, въздухът — кристалночист, а вятърът от юг — умерен и в същото време достатъчно силен, за да издуе новите платна на кораба и да го понесе през синьо-зелените води. Във всички посоки около тях от морето стърчаха малки острови с тъмнозелени, обрасли с кедри склонове и обримчени в бяло брегове. Видя яркочервените порти на някакво светилище, проблясващи на пролетното слънце, тъмните кипарисови покриви на храмовете и изненадващо белите зидове на воинска крепост.

За разлика от Мая тя никога не бе страдала от морска болест дори и в бушуващо море, на път за Хаги или Маруяма, когато североизточните ветрове се носеха над стоманеносивите води и дълбаеха бездни или издигаха канари в пенестата им повърхност. Корабите и пътуването с тях я изпълваха с радост и възхита — мирисът на море, многобройните греди и съоръжения, плющенето на платната, плисъкът на водата зад кърмата, скърцането на дървото, песента на врязващия се във вълните корпус.

Трюмовете на кораба бяха пълни с всевъзможни дарове, както и с украсени седла и стремена за Шигеко и Хироши, с официални и церемониални одежди — до една прясно везани, боядисани и изрисувани от най-изкусни занаятчии от Хаги и Маруяма. Но най-важните дарове се намираха на самата палуба под сламен заслон: конете, отгледани в Маруяма — всеки поотделно завързан с две въжета през главата и с ремък под корема, — и киринът с шнурове от червена коприна. Шигеко прекарваше голяма част от деня край животните, преизпълнена с гордост заради великолепното здраве и красота на конете, тъй като ги бе отгледала лично. Два от тях бяха на петна — един светъл и един тъмен, имаше още дорест, черен. Всички те я познаваха и, изглежда, компанията й им доставяше удоволствие. Следваха я с поглед, когато ги оставяше, за да обикаля палубата, и цвилеха тихо. Тя нямаше опасения да се раздели с тях. Такива хубави коне щяха да бъдат ценени и обгрижвани и макар че може би нямаше да я забравят, нямаше и да страдат за нея. Повече се притесняваше за кирина. Въпреки благостта си екзотичното същество не притежаваше общителната природа на конете.

— Опасявам се, че ще се изнерви, когато го разделим от нас и от останалите му другари — каза тя на Хироши следобед на третия ден от заминаването им от Хофу. — Виж как постоянно обръща глава в посока към дома. Сякаш тъгува за някого, може би за Тенба.

— Забелязах, че когато си наблизо, опитва да се приближи плътно до теб — отвърна Хироши. — Наистина ще му липсваш. Учуден съм, че си готова да се разделиш с него.

— Аз съм си виновна! Предложението беше мое. Това е съвършен подарък; дори императорът трябва да бъде удивен и поласкан. Но ми се ще да беше вещ… нещо от слонова кост или скъпоценен метал, защото тогава нямаше да има чувства и нямаше да се притеснявам.

Хироши впери в нея многозначителен поглед:

— Все пак това е само едно животно. Може да не страда, колкото си мислиш. Ще се грижат добре за него, ще го хранят подобаващо.

— Животните са способни на силни чувства — отвърна рязко Шигеко.

— Но няма да изпитва същите емоции, които вълнуват човешките същества, когато са разделени от онези, които обичат — очите на Шигеко срещнаха неговите; няколко мига тя го гледа настоятелно, докато накрая той пръв отмести поглед. — А и може изобщо да не се чувства самотен в Мияко, защото ти ще бъдеш там — допълни той глухо.

Шигеко разбра какво искаше да й каже, тъй като бе присъствала, когато владетелят Коно бе уведомил баща й за неотдавнашната загуба на Сага Хидеки — загуба, която бе предоставила свобода на най-могъщия военачалник на Осемте острова да се ожени повторно.

— Ако киринът е предназначен да бъде най-съвършеният подарък за императора — продължи той, — какъв по-добър подарък за генерала на императора?

Тя долови горчивината в гласа му и сърцето й се сви. От известно време беше наясно, че Хироши я обича тъй силно, както и тя него. Между тях съществуваше рядко срещана хармония, все едно си четяха мислите. Тя имаше пълно доверие в него. При все това изглеждаше безсмислено да говори за собствените си чувства или да му ги разкрие изцяло — щеше да се омъжи за онзи, който избереше за нея баща й. Понякога сънуваше, че избраникът му е Хироши, и тогава се събуждаше, преливайки от радост и желание; лежеше в мрака, галеше собственото си тяло и копнееше да почувства силата му до себе си, изтръпнала от страх, че това никога няма да се случи. Друг път се питаше дали няма да е възможно да избере сама, след като вече притежава собствено владение, и просто да го вземе за свой съпруг. В същото време си даваше сметка, че никога не би се възпротивила на желанията на своя баща. Беше отгледана и възпитана според строгия кодекс на семейството на воина и не би могла да го наруши толкова лесно.

— Надявам се никога да не ми се наложи да живея далеч от Трите провинции — рече тя тихо. Киринът бе застанал тъй близо, че Шигеко чувстваше топлия му дъх върху бузата си, когато сведеше дългия си врат към нея.

— Признавам, че съм притеснена заради всички предизвикателства, които ме очакват в столицата. Ще ми се пътуването ни да беше приключило… и в същото време не искам да свършва никога.

— Изобщо не ти личеше да си притеснена, когато разговаряше толкова уверено с владетеля Коно миналата година — припомни й той.

— Не е трудно да бъда уверена в Маруяма, където ме заобикалят толкова хора, които ме подкрепят… и най-вече ти.

— Ще разполагаш с тази подкрепа и в Мияко. Освен това там ще бъде и Мийоши Гемба.

— Моите най-добри учители… ти и той.

— Шигеко — каза той, използвайки името й както някога, докато бяха още деца, — нищо не трябва да отклонява вниманието ти по време на състезанието. Трябва да загърбим собствените си желания, за да позволим на пътя на мира да надделее.

— Не да ги загърбим, а да ги посветим на висшата цел — тя замълча, без да смее да каже нещо повече.

После изведнъж бе завладяна от спомена за първия път, когато бе видяла свещената птица… всъщност бяха две, една до друга, мъжка и женска, след като се бяха завърнали в горите около Тераяма да гнездят и да отглеждат малките си.

— Между нас съществува много силна връзка — каза тя. — Познавам те, откакто се помня… може би дори от предишен живот. И да се омъжа за някой друг, тази връзка не бива да се унищожава.

— Няма, кълна се.

Тя се усмихна.

По-късно, когато слънцето вече захождаше на запад, двамата отидоха на палубата при кърмата и се отдадоха на упражнения от древен ритуал, които се лееха из въздуха като вода, но превръщаха мускули и сухожилия в стомана. Слънчевото зарево бе обагрило платната и великият герб с чаплата на Отори сияеше в златисто; флаговете на Маруяма се вееха на мачтите. Корабът изглеждаше окъпан в светлина, сякаш над него се бяха спуснали самите свещени птици. Небето на запад все още искреше тъмночервено, когато на изток изгря пълната луна на четвъртия месец.

Трийсет и седма глава

Няколко дни след пълнолунието Такео пое от Инуяма на Изток. Жителите на града го изпратиха с въодушевление. Това бе сезонът на пролетните празници, когато земята се събуждаше за обновление и жизнените сокове избликваха с нова сила в дърветата и в кръвта на жените и мъжете. В града цареше дух на увереност и надежда. Не само че владетелят Отори бе поел на посещение при императора, но и наскоро се бе сдобил със син, което означаваше, че злощастното въздействие на близначките най-накрая бе обезсилено. Трите провинции никога не се бяха радвали на такова благополучие. Свещените птици гнездяха в Тераяма, владетелят Отори щеше да поднесе екзотичния кирин в дар на императора; тези знаци от небето потвърждаваха онова, което повечето хора виждаха в своите закръглени деца и плодородни нивя — че доказателството за управлението на един справедлив владетел се намира в здравето и благоденствието на хората.

При все това възторжените викове, танците, цветята и знамената не можеха да разсеят тягостното чувство у Такео. Беше притеснен от мълчанието на Таку и от онова, което можеше да означава — отстъпничество или смърт. Което и да е от двете бе гибелно, а и какво бе станало с Мая? Изпитваше неистово желание да се върне и да разбере сам, при все това с всеки ден пътуването го отдалечаваше от вероятността да получи някакви вести. След задълбочен размисъл, част от който сподели с Минору, взе решение да остави братята Курода в Инуяма, като им заяви, че двамата ще са му по-полезни там и че очаква от тях незабавна вест, в случай че пристигнат новини от Таку.

— Джун и Шин не са особено доволни — докладва му Минору. — Попитаха ме какво са сторили, та са загубили доверието на владетеля Отори.

— В Мияко няма семейства, които принадлежат към Племето — отвърна Такео. — Те наистина не ми трябват там. Само че, знаеш ли, Минору, доверието ми в тях вече е подкопано — не заради някакви техни чувства, а просто защото знам, че преди всичко те ще останат верни на Племето.

— Мисля, че би могъл да им имаш по-голямо доверие — заяви Минору.

— Е, може пък да се окаже, че ги спасявам от един твърде болезнен избор и след време ще ми бъдат благодарни — заяви Такео шеговито, но всъщност двамата му телохранители от Племето му липсваха — без тях се чувстваше гол и уязвим.

Четири дни след като напуснаха Инуяма, минаха покрай Хиноде — селото, където двамата с Шигеру бяха спрели да починат след бягството им от войниците на Ийда Садаму и от клането в Мино.

— Родното ми място се намира само на ден път от тук — отбеляза той, обръщайки се към Гемба: — Не съм ходил там близо осемнайсет години. Питам се дали селцето още съществува. Точно там Шигеру спаси живота ми. Чудя се как дръзвам да се появявам пред императора. Те всички ще ме презират за произхода ми.

Двамата с Гемба яздеха един до друг по тесния път и той говореше тихо, за да не ги чуе никой друг. Гемба впери поглед в него и отвърна:

— Знаеш, че съм донесъл от Тераяма всички документи, които удостоверяват произхода ти — че владетелят Шигемон е твой дядо и че осиновяването ти от Шигеру е напълно законно… и потвърдено от клана. Никой не може да оспорва законността на положението ти.

— Само че императорът вече го стори.

— Ти носиш меча на Отори и си благословен с всички знаци на Божественото одобрение — усмихна се Гемба. — Вероятно не си осъзнал удивлението в Хаги, когато Шигеру те е отвел у дома — толкова приличаш на Такеши. Изглеждаше като чудо — преди да умре, известно време Такеши живя в нашето семейство. Беше най-добрият приятел на по-големия ми брат, на Кахей.

— Да, Чийо ми е разказвала… Спомням си нещо, което Шигеру каза, когато за първи път се срещнах с Кенджи: „Не съм създаден за отчаяние.“ Често мисля за тези негови думи и за смелостта му, когато пое към Инуяма под зоркия поглед на Абе и хората му.

— Трябва да кажеш същото и на себе си… ти не си създаден за отчаяние.

Такео отвърна:

— Така трябва да изглеждам, но всъщност, както голяма част от живота ми, това е само поза.

Гемба се засмя:

— Добре, че многобройните ти умения включват и превъплъщението. Не се подценявай. Твоята природа вероятно е по-мрачна от природата на Шигеру, но не е по-малко силна. Виж какво си постигнал — близо шестнайсетгодишен мир. Ти и жена ти обединихте всички воюващи фракции в Трите провинции и поддържате благоденствието на страната в съвършен баланс. Дъщеря ти е твоята дясна ръка, у дома разполагаш с пълната подкрепа на съпругата си. Имай доверие в тях. Ще впечатлиш императорския двор, както само ти умееш. Повярвай ми! — Гемба млъкна и след малко продължи да си тананика невъзмутимо.

Думите му не бяха просто утешителни, въздействието им бе като някакъв вид освобождение; не уталожиха тревогата на Такео, но му помогнаха да я превъзмогне и да я подчини на висшата цел. Съзнанието и тялото му се отпуснаха, което незабавно се отрази и на коня му — Тенба приведе глава и удължи крачка.

Такео усети как всичките му сетива се пробуждат — слухът му доби остротата, която притежаваше като седемнайсетгодишен; отново започнаха да се проявяват и окото, и десницата на художника. Докато диктуваше писма на Минору посред нощ, изпитваше копнеж да му вземе четката. Понякога го правеше и по същия начин, по който пишеше, поддържайки осакатената си десница с лявата и хващайки четката с двата си оцелели пръста, той бързо нахвърляше някаква картина, запечатала се в съзнанието му по време на изминатия преход — летящо сред кедрите ято врани, наподобяващ писмото на чуждоземците низ гъски, носещи се над канара с причудлива форма, мухолов и камбанка на фона на тъмна скала. Минору събираше скиците и ги пращаше с писма до Каеде, а Такео се сети за рисунката, която й бе подарил преди толкова години в Тераяма. Дълго време осакатената му десница го бе възпирала да рисува, но се бе научил да преодолява немощта й, което бе развило естествения му талант в неповторим и удивителен стил.

Пътят от Инуяма до границата бе добре поддържан и достатъчно широк, за да могат трима души да яздят един до друг. Бе отъпкан и равен, тъй като Мийоши Кахей бе минал оттук преди няколко седмици с авангарда на армията. Той включваше около хиляда воини, повечето от които конници, както и продоволствия върху товарни коне и волски каруци. Останалите щяха да се придвижат от Инуяма през следващите няколко седмици. Граничната област бе планинска. С изключение на дефилето, върховете бяха непроходими. Поддържането на такава голяма войска в бойна готовност през лятото щеше да изисква огромни ресурси, а много от пешаците бяха от села, където реколтата нямаше да може да се прибере без техния труд на нивите.

Такео и свитата му се срещнаха с Кахей на едно плато точно преди дефилето. Все още беше студено, тук-там тревата бе побеляла от последния неразтопен сняг, а водата в потоците и вировете бе ледена. На това място бе установен малък граничен пост, макар че пътниците, които идваха от Изток по суша, бяха малцина. Повечето предпочитаха да се придвижват по море от Акаши. Планината представляваше естествена бариера, която от години предпазваше Трите провинции, до момента пренебрегвани от останалата част на страната и неудостоени с управлението и закрилата на техния така наречен император и върховен владетел.

Постът бе добре уреден и оборудван — конете бяха завързани на определеното за тях място, а хората — отлично обучени и въоръжени. Равната местност бе укрепена — по протежение на всеки фланг бяха издигнати огради от заострени като върхове на стрели колове; имаше и няколко вдигнати набързо постройки, които да предпазват провизиите от капризите на времето и от набезите на зверовете.

— В челната част на платото има достатъчно пространство за стрелците — рече Кахей. — Освен това, щом пешаците пристигнат от Инуяма, ще разполагаме и с нужния брой пушки, за да отбраняват пътя зад нас, както и околността. На няколко места ще направим блокади, а ако теренът наоколо се окаже неблагоприятен, ще използваме коне и мечове. Знаем ли с какво оръжие разполагат? — попита накрая той.

— Имали са по-малко от година, за да се сдобият с пушки или да си ги изковат сами, както и да обучат хора, които да ги използват — отвърна Такео. — В това отношение би трябвало да ги превъзхождаме. Нужни са ни и стрелци; в дъжд и вятър пушките са твърде ненадеждни. Но се надявам да мога да ви пратя вести. Ще установя всичко, което мога — само дето през цялото време трябва да изглеждам като човек, който дири мир. Не бива да им давам какъвто и да било повод за нападение. Цялата ни подготовка преследва една-единствена цел — отбраната на Трите провинции; не заплашваме никого отвъд собствените си граници. И по тази причина няма да укрепяваме самия проход. Трябва да останете на платото в чисто отбранителни позиции. Поведението ни по никакъв начин не бива да изглежда като предизвикателство към Сага или към императора.

— Ще е странно да видиш императора със собствените си очи — отбеляза Кахей. — Завиждам ти… слушаме за него от деца; той е изпратен от боговете, при все това години наред лично аз не вярвах, че действително съществува.

— Казват, че кланът Отори произхождал от императорската фамилия — рече Гемба. — Когато Такеоши получил Джато, една от наложниците на императора, по онова време бременна с негово дете, също му била поднесена в дар, за да му стане съпруга — той се усмихна към Такео: — Тъй че и в твоите вени тече същата кръв.

— Малко поразредена след толкова години — заяви Такео шеговито. — Но може би, след като ми е роднина, ще погледне на мен благосклонно. Преди много години Шигеру ми каза, че от слабост императорът позволил на военачалници като Ийда да се сдобият безнаказано с такава огромна власт. Ето защо мой дълг е да сторя всичко, което е по силите ми, за да укрепя властта му. Той е законният владетел на Осемте острова — Такео хвърли поглед към прохода и хребетите отвъд, които потъваха в тъмноморави багри на фона на спускащия се здрач. Небето бледнееше в синкава белота и първите звезди вече се появяваха. — Знам толкова малко за останалите — какво е управлението им, дали процъфтяват, дали хората са доволни. Това са все въпроси, които трябва да изясня… и да обсъдя.

— Ще ти се наложи да го сториш със Сага Хидеки — рече Гемба, — тъй като понастоящем две трети от страната се намира под негов контрол, в това число самият император.

— Но ние никога няма да му позволим да наложи управлението си над Трите провинции — заяви Кахей.

Такео не изрази открито несъгласие с Кахей, но както винаги, самият той размишляваше задълбочено върху бъдещето на земите си и търсеше най-добрия начин да обезпечи сигурността им. Нямаше никакво намерение да отстъпи управлението на Зенко, но пък и не желаеше да ги види отново разпокъсани и разсипани от битки. Не вярваше, че императорът е божество, което заслужава преклонение, но признаваше същественото място на трона му като символ на единението и беше готов да се подчини на волята на императора, за да съхрани мира и да засили единството на цялата страна.

„Само че няма да отстъпя Трите провинции на Зенко, той бе твърдо решен да отстоява това свое убеждение. Никога няма да допусна да управлява на мое място.“

Минаха през прохода, когато луната вече намаляваше, и преди следващото пълнолуние наближиха Санда — малко градче по пътя между Мияко и Акаши. Докато се спускаха в долините, освен че оглеждаха пътя за връщане и мястото, където в случай на нужда неголям отряд воини би могъл да направи маневра и да се сражава с евентуални преследвачи, Такео проучваше състоянието на селата, организацията на земеделието и здравето на децата, като често отбиваше от пътя и навлизаше в околните райони. С удивление установи, че не е непознат за местните жители — те реагираха така, все едно сред тях внезапно се бе озовал легендарен герой. През нощта чуваше слепи певци, които редяха предания за клана Отори — разказваха за предателството и смъртта на Шигеру, за падането на Инуяма и за битката при Асагава, за отстъплението към Кате Джинджа и за превземането на град Хаги. Имаше съчинени и нови песни за кирина, който ги чакаше в Санда, и за красивите дъщери на владетеля Отори.

Земята бе жестоко занемарена — той бе потресен от полуразрушените къщи и от необработените ниви. Разпитвайки земеделските стопани по пътя, научи, че всички местни владения били въвлечени в жестоки сражения като последен опит да се даде отпор на Сага, но преди две години претърпели поражение и се предали окончателно. Оттогава задължителната военна повинност и принудителният труд източвали мъжката работна сила от селата.

— Но сега поне живеем в мир и можем да благодарим за това на владетеля Сага — обясни му един старец.

„Само че на каква цена“, каза си Такео. Щеше му се да ги разпита повече, но когато наближиха града, усети, че не е правилно да се държи толкова непринудено, върна се при свитата си и продължи напред с подобаваща официалност. Мнозина го последваха с надеждата да видят кирина със собствените си очи и когато пристигнаха в Санда, вече ги съпровождаше огромна тълпа, която продължи да нараства, тъй като жителите на града се стичаха по улиците да го посрещнат, вееха флагове и хоругви, биеха барабани и танцуваха. Санда бе израснал като тържище и затова нямаше крепост или укрепления. Носеше белезите на разруха от войната, но повечето от изгорелите магазини и жилища бяха построени отново. Близо до храма имаше няколко големи къщи, които предоставяха подслон на приходящи. На главната улица пред тях Такео бе посрещнат от малка група воини — те носеха флагове с двата планински върха близнаци, представляващи гербът на клана Сага.

— Владетелю Отори — рече водачът им, грамаден набит мъж, който събуди у Такео неприятни спомени за Абе, главния оръженосец на Ийда. — Аз съм Окуда Тадамаса. Това е моят най-голям син — Тадайоши. Нашият велик господар и генерал на императора ви поздравява с добре дошли. Изпратени сме да ви съпровождаме, докато пристигнете при него.

Той говореше официално и вежливо, но преди Такео да успее да отговори, Тенба изцвили високо, а над покрития с керемиден покрив зид на градината на най-голямата странноприемница изникна главата на кирина с ветрилообразни уши и огромни очи, щръкнала върху дългия, нашарен с петна врат. При появата й струпалото се наоколо множество изкрещя въодушевено в един глас. Киринът сякаш търсеше с поглед и нос своя стар другар. Видя Тенба и изражението му се смекчи, все едно се озари в усмивка, а на струпалите се на улицата хора се стори, че се усмихва на владетеля Отори.

Дори Окуда не се сдържа и погледна към него. На лицето му за момент се изписа почуда. Опулил очи, той стегна мускули в усилие да се овладее. Синът му — момък на около осемнайсет години — се усмихваше открито.

— Благодаря на вас и на владетеля Сага — заяви Такео невъзмутимо, без да обръща внимание на вълнението наоколо, все едно киринът бе най-обикновено същество, не по-различно от котка. — Надявам се, че ще ми окажете честта да вечеряте с мен и с дъщеря ми.

— Предполагам, че владетелката Маруяма ви очаква вътре — рече Окуда. — За мен ще бъде истинско удоволствие.

Всички слязоха от конете. Конярите дотърчаха, за да поемат юздите. Прислужници побързаха към края на верандата с купи вода, за да умият нозете на пътниците. Появи се и самият съдържател на странноприемницата. Важна фигура в управата на града, той бе плувнал в пот от напрежение. Поклони се доземи, после скочи на крака, организира прислужниците и слугите с куп изсъскани заповеди и пляскане на ръце и въведе Такео и Гемба в главната приемна.

Обстановката в помещението беше прилична, макар и далеч не пищна. Постелките бяха нови и ухаеха на чисто, а вътрешните врати водеха към малка градина с няколко непретенциозни храста и един необичаен черен камък, който наподобяваше миниатюрна двувърха планина.

Такео се взря в него, заслушан в суматохата, която цареше в странноприемницата, в тревожния глас на собственика, в трескавата дейност в кухнята, където се приготвяше вечерята, в цвиленето на Тенба откъм конюшните и накрая в гласа на дъщеря си, в стъпките й отвън. Вратата се плъзна встрани и той се обърна.

— Татко! Вече нямах търпение да те видя!

— Шигеко — подхвана той и после възкликна с искрена обич: — Владетелко Маруяма!

Гемба беше седнал в сянката на вътрешната веранда. Сега се изправи и възкликна също като Такео:

— Владетелко Маруяма!

— Владетелю Мийоши! Толкова се радвам да ви видя!

— Хм, хм — каза той и се усмихна широко, с искрено удоволствие. — Изглеждате много добре.

Наистина, помисли си Такео, дъщеря му не само въплъщаваше чудната красота на младостта, но и излъчваше силата и увереността на зряла жена, на истинска владетелка.

— Виждам, че повереникът ти е пристигнал в добро здраве — отбеляза Такео.

— Точно се връщам от ограждението на кирина. Така се зарадва, като видя Тенба. Беше много трогателно. А ти добре ли си? Вашето пътуване бе далеч по-трудно. Да не би да имаш силни болки?

— Добре съм. В това меко време са поносими. Гемба е ненадминат спътник, а твоят кон е чудо.

— Май нямаш вести от къщи?

— Така е, но тъй като не съм и очаквал, мълчанието не ме тревожи. А къде е Хироши?

— Оглежда конете и кирина — отвърна Шигеко невъзмутимо. — Със Сакаи Масаки, който дойде с нас от Маруяма.

Такео се взря в лицето й, но то не изразяваше никаква емоция. После попита:

— Получи ли се някаква вест от Таку в Акаши? Шигеко поклати глава:

— Хироши очакваше нещо, но никой от роднините му там не бе получавал вест от него. Възможно ли е да се е случило нещо лошо?

— Не знам, мълчи от толкова време.

— Видях го за кратко с Мая в Хофу, преди да тръгнем. Мая дойде да види кирина. Изглеждаше добре — по-уравновесена и подготвена да приеме дарбите си и по-способна да ги управлява.

— Ти гледаш на това обсебване като на дарба ли? — попита той изненадан.

— Ще бъде — отвърна Гемба вместо нея и двамата с Шигеко си размениха усмивки.

— Тогава кажете ми, учители мои — рече Такео, прикривайки с ирония лекото си раздразнение, че го изключват, — да се тревожа ли за Таку и Мая?

— След като не можеш да сториш нищо за тях — поясни Гемба, — няма смисъл да пилееш енергията си в тревога. Лошите новини пристигат бързо, тъй че скоро ще разбереш.

Такео прие мъдростта в думите му и се опита да не мисли повече по въпроса. Но през нощите, които последваха, докато пътуваха нататък към столицата, често виждаше в сънищата си близначките и в онзи друг свят на сенките осъзна, че двете са подложени на някакво странно изпитание. Мая сияеше като злато, извличайки цялата светлина от Мики, която в сънищата му притежаваше изяществото и остротата на тъмен меч. Веднъж ги видя като котето и неговата сянка; извика ги, но макар че се обърнаха, те не го забелязаха, а хукнаха с безшумни нозе по някакъв избледнял път и накрая се озоваха толкова далеч, че той вече не ги чуваше и не можеше да ги защити. Събуждаше се след тези сънища с болезнено чувство за загуба от съзнанието, че дъщерите му вече не са деца, че дори невръстният му син накрая ще порасне, ще стане мъж и ще се опълчи срещу него, че родителите създават деца на този свят само за да бъдат изместени от тях, че цената на живота е смъртта.

С всеки изминал ден нощите ставаха по-къси, а всяко утро засияваше все по-ярко и тогава, завръщайки се от света на сънищата, Такео събираше за пореден път своята сила и решимост да се справи със задачата, която му предстоеше, да смае противниците си и да спечели благоразположението им, да запази страната си и да съхрани клана Отори, но най-вече да предотврати избухването на нова война.

Трийсет и осма глава

Пътуването продължи без произшествия. Беше най-подходящото време през годината за подобно начинание, с приближаването на лятното слънцестоене дните ставаха все по-дълги, а въздухът бе прозирен и благ. Окуда изглеждаше впечатлен от всичко — от кирина, от конете на Маруяма, от Шигеко, която избра да язди рамо до рамо с баща си. Той подробно разпита Такео за Трите провинции, за тяхната търговия и управление, за корабите им, а честните отговори на Такео го караха все повече да се диви.

Вестта за кирина ги бе изпреварила и колкото повече наближиха столицата, толкова по-многолюдни ставаха тълпите от жители, които се стичаха навън да го приветстват. Превръщаха го в излет, на който водеха жените и децата си, пременени в ярки одежди, разстилаха рогозки и разпъваха алени слънчобрани и бели шатри, похапваха и пийваха весело. Такео почувства цялото това празненство като благословия за пътуването му, което разсейваше злата поличба на екзекуциите в Инуяма, и това впечатление бе засилено от владетеля Коно, който му изпрати покана да му гостува още първата вечер от пребиваването им в столицата.

Градът бе разположен в една котловина насред хълмовете; голямо езеро на север го снабдяваше с изобилие от прясна вода и риба, а през него минаваха две реки с красиви мостове. Беше построен върху правоъгълник подобно на древните градове в Шин; от север на юг вървяха широки улици, пресечени от други, по-малки. Императорският дворец бе разположен в началото на главната улица, точно до Великото светилище.

Такео и свитата му бяха настанени в голяма представителна къща недалеч от личната резиденция на Коно, с конюшня и набързо издигнато ограждение за кирина. Той се премени с голямо старание за срещата и пое към резиденцията в един от разкошните лакирани в черно паланкини, превозени с кораб от Хаги до Акаши. Колона от слуги носеха дарове за Коно — местни произведения от Трите провинции, свидетелство за благополучие и добро управление, все неща, предизвикали насладата или възхитата на благородника по време на престоя му на Запад.

— Владетелят Отори пристига в столицата, когато слънцето приближава своя зенит! — възкликна Коно. — Не би могъл да случи по-благоприятно време. Изпълнен съм с огромни надежди за вашия успех.

„Това е човекът, донесъл вестта, че моето управление е незаконно, поради което императорът е изискал свалянето ми от власт и пращането ми в изгнание, напомни си Такео. Не бива да позволявам да ме заблуди с ласкателството си.“ Той се усмихна и благодари на Коно с думите:

— Всичко това е в ръцете на Бог. Ще се подчиня на волята на негово божествено величество.

— Владетелят Сага гори от желание да се запознае с вас. Дали една уговорка за утре би ви се сторила твърде прибързана? Той би искал да се постигне решаване на въпросите преди началото на дъждовете.

— Разбира се.

Такео не виждаше смисъл да отлага срещата. А и беше нетърпелив да узнае точните условия на Сага. Без съмнение дъждовете щяха да го задържат в столицата до седмия месец и той изведнъж си представи как губи състезанието. Какво щеше да стори тогава? Да се спотайва във влажния и мрачен град, докато може да допълзи до вкъщи и да уреди собственото си изгнание? Или да отнеме живота си, оставяйки Шигеко сама в ръцете на Сага и на съмнителното му благоволение? Наистина ли се канеше да изложи на риск бъдещето на цяла една страна, собствения и нейния живот, залагайки на резултата от някакво си състезание?

Не даде израз на тези свои опасения, а прекара остатъка от вечерта, разговаряйки с благородника за изобразително изкуство и изразявайки възхитата си от колекцията му от скъпоценни предмети.

— Някои от тях бяха на моя баща — каза Коно, докато един от приближените му разгръщаше копринения плат, в който бяха увити ценните вещи. — Естествено, по-голямата част от колекцията му бе унищожена… Но сега няма да си припомняме тези скръбни времена. Простете. Чувал съм, че самият владетел Отори е художник с изключителен талант.

— Талант е силно казано — отвърна Такео. — Но рисуването ми доставя огромно удоволствие, макар че твърде рядко мога да отделям време за него.

Коно се усмихна и после сви устни многозначително.

„Явно си мисли, че скоро ще разполагам с цялото време на света“, каза си Такео и не можа да сдържи усмивката си, предизвикана от иронията на положението.

— Ще проявя дързост и ще ви помоля да ми подарите едно от вашите произведения. Владетелят Сага също би се радвал на такъв дар.

— Ласкаете ме прекомерно — отвърна Такео. — Не съм донесъл свои рисунки. Няколкото скици, които направих по време на пътуването, вече изпратих у дома на съпругата си.

— Съжалявам, че не мога да ви убедя — възкликна сърдечно Коно. — Съдейки по собствения си опит, колкото по-малко излага един художник, толкова по-голям е талантът му. Именно скритото съкровище, тайното умение е най-впечатляващо и най-ценено. Което ме навежда на мисълта — продължи той галантно — за вашата дъщеря… несъмнено най-голямото съкровище на владетеля Отори. Тя ще ви придружава ли утре? — прозвуча като въпрос, но само отчасти. Такео леко сведе глава. — Владетелят Сага очаква с нетърпение срещата със своя противник — завърши глухо Коно.

На следващия ден благородникът пристигна с Окуда — баща и син — и другите воини от домакинството на Сага, за да съпроводи Такео, Шигеко и Гемба до резиденцията на прочутия владетел. Щом слязоха от паланкините в градината на една голяма и внушителна къща, Коно прошепна:

— Владетелят Сага ме помоли да се извиня. В момента се строи нова крепост… той ще ви я покаже по-късно. Междувременно се опасява, че ще намерите жилището му за твърде скромно — далеч от онова, на което сте свикнали в Хаги.

Такео повдигна вежди и се взря в лицето на Коно, но не откри в изражението му и най-малък намек за ирония.

— Ние се ползваме с предимството на дългогодишния мир — отвърна той. — Въпреки това съм убеден, че нищо, което притежаваме в Трите провинции, не може да се сравни с великолепието на столицата. Вие трябва да разполагате с най-изкусните занаятчии и най-талантливите художници.

— По мои впечатления такива хора дирят спокойна обстановка, в която да творят своето изкуство. Мнозина избягаха от столицата и едва сега почват да се завръщат. Владетелят Сага дава много поръчки. Той е страстен почитател на всички изкуства…

Минору също ги съпровождаше със свитъци с родословното дърво на всички присъстващи и със списък на даровете за владетеля Сага. Хироши помоли да бъде извинен с обяснението, че не иска да оставя кирина без надзор, макар че според Такео причините бяха други — съзнанието, че не притежава нужното положение и земя, както и нежеланието да види мъжа, за когото имаше вероятност да бъде омъжена Шигеко.

Пременен в официални одежди наместо бойните доспехи, които бе носил доскоро, Окуда ги поведе по просторна веранда и през многобройни стаи, всяка от които украсена с пищни картини в ярки цветове на златен фон. Такео не можеше да не се възхити на смелия рисунък и на майсторското изпълнение. При все това почувства, че всички картини целяха да илюстрират мощта на военачалника — внушаваха възхвала и целяха господство. Под огромни борови дървета наперено се кипреха пауни. Върху цяла една стена се бяха настанили два гигантски лъва; дракони и тигри бяха оголили зъби един срещу друг; ястреби с властен поглед наблюдаваха зорко, кацнали върху двувърхи скали. Имаше дори една рисунка на двойка хоо, кълвящи бамбукови листа.

В тази последна стая Окуда ги помоли да почакат, а той самият излезе с Коно. Това не бе изненадващо за Такео — той самият често използваше този похват. Никой не биваше да очаква твърде лесен достъп до владетеля. Наложи си да остане спокоен и се взря в хоо. Беше сигурен, че художникът никога не бе виждал жива свещената птица, а бе рисувал вдъхновен от предания. Насочи мисли към храма в Тераяма, към свещената гора от дървета пауловния, където дори сега хоо отглеждаха своите малки. Представи си Макото — своя най-близък приятел, който бе посветил живота си на Пътя на хоо, на мира, почувства духовната сила, която му вдъхваше неговата подкрепа, въплътена в настоящите му спътници Гемба и Шигеко. И тримата седяха безмълвни и той почувства как енергията в стаята се усилва и го изпълва с непоколебима увереност. Наостри слух, както бе направил преди толкова години в крепостта на Хаги, когато бе принуден да чака по подобен начин и бе доловил думите, издаващи предателството на чичовците на Шигеру. Сега чу Коно да разговаря приглушено с някакъв мъж — най-вероятно Сага, — но двамата си разменяха реплики за съвсем банални и незначителни неща.

„Коно е бил предупреден за острия ми слух, каза си той. Какво ли още му е разкрил Зенко?“

Спомни си своето минало, известно само на Племето; колко ли от него знаеше Зенко?

След известно време Окуда се върна с един мъж, когото представи като главния управител на владетеля Сага. Той щеше да ги съпроводи до помещението за аудиенции, да приеме списъка с даровете, подготвен от Минору, и да надзирава писарите, докато отразяват официалната част. Този човек се поклони доземи на Такео и го поздрави със слова, изразяващи най-голяма вежливост.

Закрита и излъскана до блясък дъсчена пътека ги преведе през малка изящна градина до друга постройка, която надминаваше предходната по красота и великолепие. Денят ставаше все по-топъл и тихото бълбукане на вода откъм водоемите и резервоарите пораждаше изкусително усещане за хладина. Такео долови призивното чуруликане на птици в клетка откъм вътрешността на къщата и предположи, че са домашните любимци на господарката Сага; после си спомни, че съпругата на военачалника се бе споминала предната година. Запита се дали загубата е била трагична за Сага, и за миг изпита страх за собствената си жена, която бе тъй далеч — как би могъл да понесе нейната смърт? Дали би могъл да живее без нея? Да си вземе нова съпруга по политически причини?

Спомняйки си съвета на Гемба, се отърси от тази мисъл и насочи цялото си внимание към мъжа, когото най-накрая щеше да срещне.

Управителят падна на колене, плъзна преградите встрани и опря глава в пода. Такео пристъпи в помещението и се простря на земята. Гемба го последва, но Шигеко остана да чака на прага. Едва когато двамата мъже получиха позволение да се изправят, тя влезе грациозно в стаята и се отпусна на пода до баща си.

Сага Хидеки седеше в челната част на помещението. В нишата вдясно от него се виждаше картина в стила на Шин. Не беше изключено дори да е самата „Вечерна камбана от далечен храм“, за която Такео бе чувал, но никога не бе виждал. В сравнение с останалите помещения тази стая бе почти аскетична, все едно нищо не биваше да съперничи на властното присъствие на нейния господар. Въздействието бе поразително, отбеляза мислено Такео. Претенциозните картини бяха като украсената ножница — тук бе изложен самият меч, който нямаше нужда от украса, оголил безпощадното си смъртоносно острие.

Беше допускал, че Сага може да е жесток и недодялан военачалник; сега бе принуден да промени мнението си. Жесток може би, но далеч не недодялан, а човек, който владееше мисълта си така строго, както и тялото си. Нямаше съмнение, че се изправя пред страховит противник. Горчиво съжали за недъга си, за неумението си да борави ловко с лък и в този момент чу едва доловимия звук, идващ от затворената уста на Гемба, който седеше от лявата му страна в съвършено самообладание. И внезапно осъзна, че Сага никога нямаше да бъде победен с груба сила, а чрез някаква хитрост, посредством промяна в равновесието на жизнените сили, които учителите от Пътя на хоо знаеха как да постигнат.

Шигеко остана в дълбок поклон, докато двамата мъже впериха взор един в друг. По всяка вероятност Сага бе няколко години по-възрастен от Такео, наближаващ четирийсетте, с вече натежалото тяло на средната възраст. При все това у него се усещаше някаква лекота, която създаваше невярна представа за годините му — стойката му бе непринудена, а движенията — плавни. Притежаваше широките рамене и едрите мускули на стрелец с лък, които изглеждаха още по-масивни заради пищните му официални одежди. Гласът му бе рязък, произнасяше звуковете отривисто и отсечено; Такео за първи път чуваше наречието, на което се говореше в североизточния район — родното място на Сага. Лицето му бе широко и добре оформено, а очите — удължени и някак заслонени, ушите — изненадващо фини, с малка долна част и почти прилепнали до главата. Носеше къса брада и доста дълги мустаци, леко прошарени, макар че в косите му все още не се забелязваха сребърни нишки.

Сага огледа лицето на Такео също тъй изпитателно, плъзна поглед по тялото му, който за миг спря върху десницата му, скрита в черна ръкавица. После се приведе напред и каза безцеремонно, но дружелюбно:

— Как ви се струва?

— Владетелю Сага?

Сага махна към нишата:

— Картината, разбира се.

— Великолепна е. Ю Чиен, ако не греша?

— Точно! Коно ме посъветва да я окача. Каза, че ще ви хареса повече от всичките ми модерни щуротии. А какво ще кажете за онази там? — той се изправи и отиде до източната стена. — Елате да погледнете.

Такео го последва и застана на известно разстояние зад него. Бяха почти еднакви на ръст, макар че Сага бе видимо по-тежък. Картината представляваше градински пейзаж, който изобразяваше бамбук, слива и бор. Бе нарисувана с туш и внушаваше недоизреченост и емоционална наситеност.

— И тази е чудесна — рече Такео с непресторено възхищение. — Истински шедьовър.

— Тримата другари — каза Сага, — гъвкави, благоуханни и силни. Владетелко Маруяма, моля, елате при нас.

Шигеко се изправи, пристъпи бавно напред и застана до баща си.

— И тримата могат да издържат враждебността на зимата — рече тя с тих глас.

— Наистина — съгласи се Сага, докато се връщаше на мястото си. — Виждам и тук такова съчетание — прикани ги с жест да се приближат до него. — Владетелката Маруяма е сливата, а владетелят Мийоши — борът.

Гемба прие комплимента с поклон.

— А владетелят Отори е бамбукът.

— Надявам се да съм гъвкав — отвърна Такео с усмивка.

— Съдейки по онова, което знам за историята ви, и аз смятам така. При все това, ако бамбукът е израсъл на грешното място, може да се окаже много трудно да се изскубне.

— Той винаги израства отново — добави Такео. — Затова е по-добре да бъде оставен, където си е, и да се извлече полза от многобройните му и разнообразни приложения.

— Ха! — разнесе се за пореден път тържествуващият смях на Сага. Той отклони поглед към Шигеко. В очите му се четеше странна смесица от пресметливост и желание. За момент сякаш се канеше да я заговори направо, но после размисли и се обърна към Такео: — Тази философия ли е обяснението, защо не се разправихте с Араи?

Такео отвърна:

— Дори едно отровно растение може да бъде използвано, в медицината например.

— Чувам, че проявявате интерес към земеделието.

— Моят баща, владетелят Шигеру, ме научи на това преди смъртта си. Когато селските стопани са доволни и щастливи, страната е богата и стабилна.

— През последните няколко години не съм имал много време за земеделие. Бях твърде зает да воювам. Като резултат тази зима храната беше недостатъчна. Окуда ми казва, че Трите провинции добиват повече ориз, отколкото могат да употребят.

— Много части на страната ни понастоящем практикуват отглеждането на две реколти — поясни Такео. — Действително разполагаме със значителни запаси ориз, както и соя, ечемик, просо и сусам. От години сме благословени с добър урожай и сме пощадени откъм суша и глад.

— Вие сте създали скъпоценност. Ненапразно толкова много люде я гледат с алчност.

Такео сведе глава в лек поклон:

— Аз съм законният глава на клана Отори и върховен владетел на Трите провинции. Управлението ми е справедливо и благословено от Бога. Не говоря за тези неща, за да се хваля, а за да ви кажа, че макар и да диря вашата подкрепа и благоволението на императора — тъй като наистина съм готов да се предоставя под ваше разпореждане в качеството ви на негов генерал, — това трябва да стане при условия, гарантиращи опазването на моята страна и на наследниците ми.

— Ще обсъдим всичко това по-късно. Нека сега да хапнем и да пийнем.

В унисон с аскетичната атмосфера в помещението храната бе изискана и изтънчена — елегантните сезонни блюда на столицата, всяко от които представляваше изключително изживяване както на вид, така и на вкус. На трапезата присъстваше и оризово вино, но Такео отпиваше предпазливо, с ясното съзнание, че преговорите можеше да се проточат до вечерта. Окуда и Коно се присъединиха към тях за яденето и разговорът, ведър и добронамерен, включваше най-различни теми: рисуване, архитектура, специалитетите на Трите провинции, сравнени със специалитетите на столицата, поезия. Към края на яденето Окуда, който бе пил повече от всички, изрази за пореден път възхищението си от кирина.

— Копнея да го видя със собствените си очи! — възкликна Сага и на пръв поглед обзет от внезапен порив, скочи на крака. — Хайде да отидем сега. Следобедът е приятен. Хем ще разгледаме и терена, на който ще се проведе състезанието ни — той хвана Такео за ръката, докато вървяха обратно към главната порта, и добави поверително: — Освен това трябва да видя вашите шампиони. Предполагам, че единият ще бъде владетелят Мийоши, но нали ще има и още няколко ваши воини.

— Вторият ще бъде Сугита Хироши. А третия вече познавате — моята дъщеря, владетелката Маруяма.

Сага внезапно спря, стиснал здраво ръката на Такео. Дръпна го така, че да се обърне към него, за да може да го погледне право в лицето.

— Това ми докладва и владетелят Коно, но аз реших, че е някаква шега — втренчи се в Такео изпод вежди. После се засмя рязко и сниши още повече глас: — Значи от самото начало намерението ви е било да се поставите в подчинение. А състезанието за вас е само формалност? Разбирам доводите ви — така си спасявате достойнството.

— Не желая да ви подвеждам — отвърна Такео. — Надпреварата за мен далеч не е нещо формално, даже напротив — възприемам я изключително сериозно… както аз, така и дъщеря ми. Залозите не биха могли да бъдат по-високи — но още докато говореше, усети как в душата му се прокрадва съмнение. Къде го бе отвело доверието му в учителите, проповядващи Пътя на хоо? Обзе го опасение, че Сага ще възприеме участието на Шигеко като оскърбление и изобщо ще откаже да преговаря.

Военачалникът млъкна изненадан, но само след миг се засмя отново:

— Ще се получи прекрасно зрелище. Красивата владетелка Маруяма да се състезава срещу най-могъщия господар на Осемте острова — той продължи да хихика, пусна ръката на Такео, пое по верандата и викна към Окуда: — Нареди да ми донесат лъка и стрелите. Искам да ги покажа на съперницата си.

Изчакаха под дълбоките стрехи, докато Окуда отиде до оръжейната да донесе лъка лично. Оръжието надхвърляше дължината на две опънати встрани ръце и бе лакирано в червено и черно. Един от васалите вървеше отзад, носейки богато украсения колчан, в който бе прибран сноп от десет стрели. Овързани с лакирана в златно връв, те не бяха по-малко впечатляващи. Сага извади една от колчана, за да я видят — куха стрела от пауловния с притъпен край, окичена с бели пера.

— От чапла — поясни Сага, прокарвайки с особена нежност пръсти по тях, вперил поглед в Такео, който с болезнена яснота си представи чаплата от герба на клана Отори върху гърба на робата си. — Надявам се, че владетелят Отори не се засяга. Установих, че перата от чапла осигуряват най-добър полет — той върна стрелата на своя васал и взе лъка от Окуда, огъна го и закачи тетивата с едно-единствено плавно движение. — Мисля, че е висок почти колкото владетелката Маруяма — каза той, обръщайки се към Шигеко. — Някога участвали ли сте в отстрелване на кучета?

— Не, в Западната провинция не организираме подобни състезания.

— Това е голям спорт. Кучетата нямат търпение да се включат! Действително, човек не може да не изпитва жал към тях. Естествено, целта ни не е да ги убиваме. Трябва да обявите предварително къде възнамерявате да стреляте. А аз бих искал да отида на лов за лъвове или тигри. Те биха представлявали по-достойна плячка! Като стана дума за тигри — продължи той, сменяйки внезапно темата по своя характерен начин, върна лъка и обу сандалите си при стъпалото. — Да не забравим да разговаряме за търговията. Вие пращате кораби до Шин и Тенджику, нали?

Такео кимна утвърдително.

— И сте приемали варварите от Юга? Те представляват особен интерес за нас.

— Носим дарове от Тенджику, Сила, Шин и Южните острови за владетеля Сага и за негово божествено величество — отвърна Такео.

— Отлично, отлично.

Носачите на паланкините отдъхваха, полегнали в сянката извън портите. Сега скочиха и застинаха в смирен поклон, докато господарите им се настаняваха в носилките, след което ги отнесоха без особени удобства до къщата, където беше временната резиденция на Отори. Над портата и по протежение на улицата се развяваха флагове с изображение на чапла. Главната постройка бе разположена в западната част на просторен двор; източната бе заета от конюшни, където конете от Маруяма потропваха и мятаха глава, а пред тях в ограждение от бамбукови колове, покрито от едната страна със сламен покрив, стоеше киринът. Около портата се бе събрала доста голяма тълпа любопитни в опит да зърнат чудатото животно; децата се бяха покатерили по дърветата, а един изобретателен момък бързаше нагоре с преносима стълба.

Владетелят Сага бе единственият човек в групата, който не бе виждал легендарното същество. Всички го наблюдаваха с весело очакване и не останаха разочаровани. Въпреки огромното си самообладание дори Сага не успя да се овладее и за момент на лицето му се изписа пълно удивление.

— Не предполагах, че е толкова висок! — възкликна. — Сигурно е невероятно силен и бърз.

— Много е мил — каза Шигеко и се приближи до кирина. В този момент от конюшнята излезе Хироши, водейки Тенба, който опъваше юздата, подскачаше и се изправяше на задните си крака.

— Владетелко Маруяма! — възкликна той. — Не очаквах да се върнете тъй скоро — последва миг на мълчание. Такео видя как, когато забеляза Сага, Хироши пребледня. После младият мъж се поклони, доколкото можа, стараейки се да удържи коня, и каза неловко: — Позволих си да пояздя Тенба… — киринът бе започнал да крачи развълнувано при появата на трите същества, които обичаше най-много. — Ще върна коня при кирина — каза Хироши. — Той тъгува за него. След раздялата им сякаш е по-привързан към него от всякога!

— Изведи кирина. Искам да го видя отблизо — нареди Сага на Хироши, все едно говореше на коняр.

— Разбира се, господарю — Хироши отново се поклони ниско. Вратът и страните му постепенно възстановиха естествения си цвят.

— Конят е много красив — отбеляза Сага, когато Хироши завърза Тенба с въжетата, които висяха от двете страни на яслата. — Енергичен. И доста висок.

— Превозихме много коне от Маруяма, за да ги поднесем в дар — каза Такео. — Те са развъдени и отгледани от владетелката Маруяма и нейния главен васал владетеля Сугита Хироши — щом Хироши изведе кирина, водейки го за червения копринен шнур, Такео добави: — Това е Сугита.

Сага кимна небрежно към него — вниманието му бе изцяло погълнато от кирина. Протегна ръка и го погали по оцветения в бежово косъм.

— По-мек от жена! — възкликна. — Представете си кожата му постлана на пода или на леглото — сякаш внезапно осъзнал напрегнатото мълчание, побърза да се извини: — Само след като си е отишъл от старост, естествено.

Киринът приведе дългия си врат към Шигеко и нежно отри нос в бузата й.

— Виждам, че сте му любимка — рече Сага, отправяйки към нея изпълнен с възхищение поглед. — Поздравявам ви, владетелю Отори. Императорът ще бъде омаян от подаръка ви. Такова същество досега не е виждано в столицата.

Словата бяха хвалебствени, но Такео имаше чувството, че долавя завист и злоба в гласа на военачалника. След като огледаха конете и поднесоха две кобили и три жребеца на владетеля Сага, се върнаха в резиденцията му, но не в стаята със строга и сурова атмосфера, в която бяха поканени по-рано, а в една от ярко украсените приемни, където върху едната стена бе изобразен летящ дракон, а върху другата бродеше тигър. Там Сага седна не на пода, а на украсен с дърворезба трон подобно самия император. Повечето от васалите му присъстваха на срещата. Такео почувства любопитството, което будеха собственото му присъствие и особено присъствието на Шигеко. Според техните разбирания не беше естествено една жена да седи редом с мъжете по този начин и да участва в разискванията им на политиката. Усети у тях склонност да приемат като оскърбление подобно потъпкване на традицията; при все това родословието на клана Маруяма бе по-древно от родословието на Сага и на източния клан, както и от родовете на всичките му васали… и можеше да се сравнява единствено с императорското семейство, членовете на което бяха създадени с помощта на легендарни императрици лично от Богинята на слънцето.

Първо обсъдиха церемониите, които щяха да съпътстват лова на кучета, дните на празненства и ритуали, шествието на императора, правилата на самото състезание. Теренът щеше да бъде опасан с въжета, опънати в два кръга — външен и вътрешен. Във всеки рунд щяха да бъдат пускани едно след друго по шест кучета. Стрелецът щеше да галопира във вътрешния кръг и щеше да печели точки в зависимост от това, къде уцелва кучето. Беше игра на майсторство, а не касапница — тежко ранени или мъртви кучета се смятаха за провал. Кучетата бяха бели, така че кръвта от всяка рана щеше да проличи незабавно. Шигеко зададе един-два технически въпроса, свързани с ширината на арената и с евентуалните ограничения относно размера на лъка и стрелите. Сага отговори на тях изчерпателно, като гледаше да й угоди, с което предизвика усмивки сред васалите си.

— А сега да преминем към резултата — каза той приветливо. — Ако победи господарката Маруяма, какви са вашите условия, владетелю Отори?

— Императорът да признае мен и съпругата ми за законни върховни владетели на Трите провинции; да предоставите своята подкрепа за нас и нашите наследници; да заповядате на Араи Зенко да ни се подчинява. В замяна ние ще положим клетва за вярност към вас и императора в името на единството и мира на Осемте острова; ще осигуряваме храна, хора и коне за бъдещите ви действия и ще отворим пристанищата си за вас, за да можете да търгувате. Мирът и благоденствието на Трите провинции зависят от нашата система на управление, поради което тя трябва да остане непроменена.

— С изключение на последното изискване, което бих искал да обсъдим по-обстойно, всички останали са напълно приемливи за мен — заяви Сага, като се усмихваше самоуверено.

„Моите условия изобщо не го притесняват, тъй като не очаква, че може да му се наложи да ги изпълнява“, помисли си Такео.

— А какви са условията на владетеля Сага? — попита той на свой ред.

— Незабавно да се оттеглите от властта и да предадете управлението на Трите провинции на Араи Зенко, който вече е положил клетва за вярност към мен и е законен наследник на своя баща Араи Дайичи; или да отнемете собствения си живот, или доброволно да приемете да бъдете заточен на остров Садо; синът ви да бъде изпратен при мен като заложник и да получа дъщеря ви за своя съпруга.

Както думите, така и тонът бяха твърде оскърбителни и Такео усети, че в гърдите му се надига гняв. Видя изражението, изписано върху лицата на мъжете, удовлетворението от съзнанието за властта и похотта на върховния им господар, удоволствието, което им доставяше унижението му.

„Защо дойдох тук? По-добре да умра в битка, отколкото да се подчиня на това.“ Седеше неподвижно, по лицето му не трепваше нито мускул. Осъзнаваше с болезнена яснота, че няма изход, нито други възможности — трябваше или да приеме предложенията на Сага, или да ги отхвърли, да напусне столицата като престъпник и да се подготви за война, ако изобщо успееше да се добере със спътниците си до границата.

— И в двата случая — продължи Сага — смятам, че владетелката Маруяма е подходяща за моя съпруга, и ви моля да обмислите предложението ми много внимателно.

— Разбрах за неотдавнашната ви загуба и ви поднасям съболезнованията си — каза Такео.

— Покойната ми съпруга беше добра жена, роди ми четири здрави деца и се грижеше за всички останали, които имам — мисля, че вече са някъде към десет-дванайсет. Смятам, че един брак между нашите две семейства е доста изгоден и препоръчителен…

Цялата болка, която Такео бе изпитал след отвличането на Каеде, отново избликна и го заля. Изглеждаше възмутително да даде любимата си дъщеря на този брутален човек, по-възрастен от самия него, мъж, който вече имаше няколко наложници, който никога нямаше да се отнася към нея като към пълноправна владетелка, който просто искаше да я превърне в своя собственост. При все това той бе най-могъщият човек на Осемте острова, а честта и политическите преимущества на един такъв брак бяха огромни. Предложението бе направено официално; отхвърлеше ли го открито, оскърблението щеше да бъде не по-малко публично.

Шигеко седеше със сведени очи, без да дава какъвто и да било израз на отношението си към разискванията.

Такео каза:

— Оказвате ни твърде голяма чест. Дъщеря ми все още е много млада, затова ви благодаря най-сърдечно. Бих желал да обсъдя този въпрос със съпругата си… може би владетелят Сага не е наясно, че тя участва наравно с мен в управлението на Трите провинции. Убеден съм, че също като мен тя ще бъде изключително щастлива от подобен съюз помежду ни.

— Би ми се искало да пощадя живота на съпругата ви, тъй като тя е с невръстно дете, но след като ви е равна в управлението, ще трябва да ви е равна в смъртта или в изгнанието — заяви Сага с известно раздразнение. — Но нека кажем, че ако владетелката Маруяма излезе победител, ще може да се върне и да обсъди с майка си своя бъдещ брак.

Шигеко се обади за пръв път:

— Ако ми позволите, аз също имам няколко условия.

Сага хвърли поглед към хората си и се усмихна снизходително:

— Да ги чуем, господарке.

— Моля владетелят Сага да обещае, че ще запази наследяването на владението Маруяма по женска линия. Като глава на своя клан ще избера сама своя съпруг, след като обсъдя въпроса с висшите си васали, както и с родителите си. Изразявам изключителната си благодарност към владетеля Сага за великодушието му и за оказаната чест, която обаче не мога да приема без одобрението на моя клан.

Тя говореше с решителност и в същото време с голямо обаяние, поради което трудно някой би могъл да възприеме думите й като оскърбление. Сага й се поклони.

— Виждам, че имам достоен противник — заяви той, при което сред хората му се разнесе сподавен смях.

Трийсет и девета глава

Когато се върнаха в резиденцията си, новата луна на шестия месец бе увиснала на източното небе зад една шестоъгълна пагода. След като се изкъпа, Такео прати да повикат Хироши и му разказа за разискванията през деня, без да пропусне нищо, завършвайки с предложението за брак.

Хироши го изслуша мълчаливо и накрая само отбеляза:

— Това съвсем не е неочаквано и наистина е голяма чест.

— И все пак Сага е отвратителен човек… — рече Такео много тихо. — Тя ще се вслуша в твоя съвет и в онова, което й кажем със съпругата ми. Трябва да обмислим бъдещия й живот и кое е най-доброто за Трите провинции. Струва ми се, че съществува някаква възможност да не ни се наложи да вземем решение незабавно — той въздъхна. — Толкова много зависи от това състезание… а всички в лагера на Сага вече са предрешили изхода му!

— Самият Мацуда Шинген ви посъветва да дойдете в Мияко, нали така? Трябва да имате доверие в преценката му.

— Така е и аз наистина му вярвам. Но дали Сага ще удържи на думата си? Той е човек, който мрази да губи, а освен това е напълно уверен в победата си.

— Целият град е обхванат от вълнение заради вас и владетелката Шигеко, а също и заради кирина. Вече продават картини с изображението му, а нейният лик се втъкава в платове и се извезва върху роби. Когато господарката Шигеко спечели това състезание, а това неминуемо ще стане, ще получите подкрепа… и закрила от радостта на хората. Те вече съчиняват песни за нея.

— Хората повече обичат разкази за някаква загуба или трагедия — отвърна Такео. — Когато бъда заточен на остров Садо, ще слушат моята тъжна история, ще плачат и ще й се наслаждават!

Вратата се плъзна встрани и в стаята влезе Шигеко, последвана от Гемба, който носеше лакирана в черно кутия с изображения на свещената птица, инкрустирани със злато. Такео проследи как дъщеря му извърна очи към Хироши, как погледите им се срещнаха, изпълнени с такава взаимна любов и доверие, че сърцето му се сви от разкаяние и жалост. „Те вече са като женени, помисли си той, така силно обвързани един с друг.“ Щеше му се да можеше да даде дъщеря си на този млад мъж, когото толкова уважаваше, който му бе безпрекословно верен от дете, когото познаваше като интелигентен и смел човек и който обичаше Шигеко така всеотдайно. При все това всички тези негови качества не се равняваха на положението и властта на Сага Хидеки.

Размишленията му бяха прекъснати от Гемба:

— Такео, решихме, че ще искаш да видиш оръжията на господарката Шигеко — той постави кутията на пода и Шигеко коленичи, за да я отвори.

Такео отбеляза с безпокойство:

— Много е малка… очевидно няма как да съдържа лък и стрели.

— Да, малка е — призна Гемба. — Но Шигеко не е много висока, затова трябва да има нещо, с което може да борави.

Шигеко извади от кутията изкусно изработен миниатюрен лък, колчан, а после и стрели, тъповърхи и украсени с бели и златни пера.

— Това шега ли е? — възкликна Такео, а сърцето му се сви от страх.

— Съвсем не, татко. Виж, стрелите са окичени с пера на хоо.

— Тази пролет има толкова много птици, че успяхме да съберем достатъчно пера — поясни Гемба. — Оставяха ги да падат на земята, все едно ни ги предлагаха.

— Тази играчка едва ли би уцелила и врабче, какво остава за куче — рече Такео.

— Ти нали не искаш да нараним кучетата, татко — каза Шигеко с усмивка. — Знаем колко ги обичаш.

— Това е лов на кучета! — възкликна той. — Целта е да уцелиш възможно най-много, повече от Сага!

— Ще го стори — заяви Гемба. — Но с тези стрели няма опасност да ги нарани.

Такео си припомни пламъка, който бе погълнал раздразнението му, и сега се опита да потисне гнева си.

— Значи магии, така ли?

— Нещо повече — отвърна Гемба. — Ще използваме силата на свещената птица — равновесието между мъжкото и женското. Докато този баланс се поддържа, силата е непобедима. Именно това съхранява целостта на Трите провинции — вие и съпругата ви сте неговото живо въплъщение; дъщеря ви е следствието, неговото проявление — той се усмихна успокоително, сякаш разбираше съмненията на Такео, макар и неизречени. — Този разцвет и благоденствие, с които вие така основателно се гордеете, няма да са възможни без него. Владетелят Сага не признава силата на женския елемент и затова ще бъде победен.

По-късно, когато вече си пожелаваха лека нощ, Гемба добави:

— Между другото не забравяй утре да предложиш Джато на императора — виждайки недоумяващия поглед на Такео, той продължи: — Нали в първото съобщение на Коно бе изразено такова желание?

— Е, да, но същото се отнася и за изгнанието ми. Ами ако го задържи?

— Джато винаги намира своя законен собственик, нали така? И бездруго ти вече не можеш да го използваш. Време е да го предадеш нататък.

Действително Такео не бе използвал Джато в битка от смъртта на Кикута Котаро, когато бе загубил пръстите си, но не бе минал и ден, без да го носи, а и се бе научил достатъчно умело да използва лявата си ръка, за да подпомага дясната, поне в тренировъчните сражения. За него Джато бе от изключителна важност; беше му завещан от Шигеру и представляваше материалният символ на неговото законно управление. Идеята да го преотстъпи го обезпокои тъй силно, че се наложи, след като се преоблече в нощната си роба, да прекара известно време в медитация.

Освободи Минору и останалите си помощници и седна сам в потъналата в мрак стая заслушан в шумовете на нощта, забавяйки дишането и мислите си. Откъм речния бряг, където жителите на града танцуваха, долитаха музика и биене на барабани. В малкото езеро в градината квакаха жаби, а сред храстите цвърчаха цикади. Постепенно проумя мъдростта в съвета на Гемба — щеше да върне Джато на императорското семейство, откъдето бе дошъл мечът.

Музиката и барабаните продължиха да звучат до късно през нощта и на следното утро улиците отново се изпълниха с танцуващи мъже, жени и деца. Заслушан, докато се подготвяше за аудиенцията си при императора, Такео чу песни не само за кирина, но и за свещената птица:

В Трите провинции свещената птица гнезди;

Владетелят Отори в столицата се яви.

Киринът му чудат за императора е дар;

Конете му земята наша съживяват.

Добре дошъл, владетелю Отори!

— Излязох снощи, за да усетя настроението на града — рече Хироши. — Казах на един-двама за перата от свещената птица.

— Явно е оказало голямо въздействие! — отвърна Такео, протягайки ръце за тежката копринена роба.

— Хората възприемат посещението ви като предвестник на мира.

Такео не отговори направо, но усети как чувството за покой, което бе постигнал предишната нощ, го обзема все по-силно. Припомни си всичко, което бе научил както от Шигеру и Мацуда, така и от Племето. Стана овладян и безстрастен; цялото безпокойство го бе напуснало окончателно.

Спътниците му също изглеждаха обладани от тази увереност и стабилност. Такео бе превозен в пищно украсен паланкин, а Шигеко и Хироши яздеха бледосивите коне с черни гриви Ашиге и Кери, движеха се от двете страни на кирина, като всеки от тях държеше края на ален копринен шнур, прикрепен към покрит с варак кожен нашийник. Киринът пристъпваше по-грациозен и невъзмутим от всякога и въртеше дългия си врат, наблюдавайки отвисоко благоговеещата тълпа. Виковете и вълнението на множеството не нарушаваха съвършеното му спокойствие, нито самообладанието на съпровождащите го.

Императорът вече бе извършил краткото пътуване от своя дворец до главното светилище в красиво лакирана в черно кола, теглена от черни волове; около входа имаше и други коли, в които бяха пристигнали благородници със съпругите си. Постройките на светилището сияеха в яркочервено, току-що ремонтирани и боядисани. Пред тях се намираше голяма арена, на която в контрастни цветове вече бяха изписани разположени една в друга окръжности, където щеше да се проведе състезанието. Носачите на паланкина претичаха през нея, следвани от свитата на Такео и стражите, които добронамерено задържаха развълнуваната тълпа, но оставиха външните порти отворени. От двете страни на арената растяха борове, под които бяха издигнати дървени платформи, беседки и разпънати навеси за зрителите, а на лекия вятър се вееха стотици флагове и знамена. Много хора — воини и благородници — вече се бяха настанили там, макар че ловът на кучета щеше да се проведе едва на следващия ден, възползвайки се от този отличен наблюдателен пункт, за да зърнат за пръв път кирина. Жени с дълги черни коси и мъже с малки церемониални шапки бяха донесли копринени възглавници и слънчобрани, както и храна в лакирани в черно кутии. При следващите порти паланкинът бе поставен на земята и Такео слезе от него. Хироши и Шигеко скочиха от седлата. Хироши хвана юздите на конете и Такео пое пеша заедно с дъщеря си и кирина към главната постройка на храма.

Белите стени и червените греди сияеха на яркото следобедно слънце. При стъпалата чакаха Сага Хидеки и владетелят Коно, заобиколени от помощници и васали. И двамата бяха пременени във великолепни официални роби — робата на Сага бе украсена с костенурки и жерави, а на Коно — с божури и пауни. Размениха си поклони и любезности, след което Сага въведе Такео в сумрачна зала, в която горяха запалени стотици лампи, а на стъпаловиден подиум на най-горното ниво зад фина бамбукова завеса, която го пазеше от погледите на простосмъртните, седеше императорът, олицетворение на боговете.

Такео се простря на земята, усещайки примесения с дим мирис на масло, потта на Сага, замаскирана от сладникавия тамян, и уханието на придворните на императора, насядали на стъпалата под своя суверен.

Това бяха най-смелите му очаквания — просто да бъде приет в присъствието на императора, първият член на клана Отори, удостоен с подобна чест след легендарния Такеоши.

Сага обяви с ясен, но почтителен глас:

— Владетелят Отори Такео е дошъл от Трите провинции да поднесе великолепен дар на ваше величество и да увери ваше величество в своята смирена вярност към ваше величество.

Тези думи бяха повторени от един от министрите на подиума с приповдигнат тон и множество допълнения на елегантен език със старинни изрази на вежливост. Когато приключи, всички се поклониха отново, след което настъпи кратко мълчание, през време на което Такео бе сигурен, че императорът го оглежда през цепнатините на бамбуковата преграда.

После иззад завесата заговори самият император, произнасяйки думите почти шепнешком:

— Добре дошъл, владетелю Такео. За нас е голямо удоволствие да те приемем. Наясно сме с древната връзка, която съществува между нашите две фамилии.

Такео чу всичко това, преди да го преразкаже министърът, и незабележимо успя да промени положението си така, че да можеше да наблюдава реакцията на Сага. Стори му се, че долови съвсем слабо поемане на дъх от страна на мъжа до него. Думите на императора бяха кратки… но много повече от онова, на което би могъл да се надява — признаване както на произхода на Отори, така и на неговото законно управление. Това бе огромна и неочаквана чест.

Той дръзна да попита:

— Бих ли могъл да се обърна към негово величество? — молбата му бе повторена и съгласието на императора препредадено. Такео каза: — Преди векове праотецът на ваше величество е връчил този меч, наречен Джато, на Отори Такеоши. Аз го получих от своя баща Шигеру, който ми го даде преди смъртта си. Бях помолен да ви го върна и сега смирено ви го поднасям в знак на моята вярност към вас и на готовността ми да ви служа.

Вторият по ранг министър се допита до императора и съобщи на Такео:

— Ние приемаме твоя меч и готовността ти да ни служиш.

Такео се придвижи напред на колене и откачи меча от пояса си. Изпита мъчително съжаление, когато го поднесе в двете си изпънати ръце. „Сбогом“, прошепна той наум.

Най-нискостоящият от министрите пое Джато и предаван от ръка на ръка нагоре по стъпалата, мечът стигна до главния министър, който го взе и го постави на пода пред бамбуковата преграда. „Той ще заговори, ще долети обратно при мен“, каза си Такео, но Джато лежеше на земята безмълвен и неподвижен.

Императорът заговори отново и Такео долови в гласа му не Бога или дори великия владетел, а човек от плът и кръв, изпълнен с любопитство, който не се поддава лесно на влияние или въздействие:

— Бихме искали незабавно да видим кирина със собствените си очи.

Настъпиха лек смут и объркване, тъй като никой не беше сигурен каква процедура трябва да последва. В това време императорът просто излезе иззад преградата и протегна ръце към своите помощници да го подкрепят, докато слиза по стъпалата.

Беше облечен в роби в златист цвят, с избродирани върху гърба и ръкавите алени дракони. Дрехите придаваха известен ръст, но Такео се оказа прав в преценката си. Под великолепието на костюма се криеше доста дребен мъж на около двайсет и осем години. Бузите му бяха закръглени, устните — малки и плътни, издаващи упоритост и проницателност; очите му искряха в очакване.

— Нека владетелят Отори дойде с нас — каза той, докато минаваше покрай Такео, който го последва на колене.

Шигеко чакаше отвън с кирина. Когато императорът се приближи, тя падна на едно коляно, сведе глава в поклон, протегна ръката си, в която държеше шнура, и каза:

— Ваше величество, това същество е нищо в сравнение с вашето величие, но ние ви го поднасяме с надеждата, че ще се отнесете с благосклонност към вашите поданици от Трите провинции.

Лицето на императора изразяваше пълно удивление колкото от вида на кирина, толкова и от факта, че към него се обръща жена. Пое предпазливо шнура, извърна се за миг към своите придворни, после плъзна поглед нагоре по дългия врат на кирина към главата му и се засмя щастливо.

Шигеко добави:

— Ваше величество може да го докосне, той е много мил.

И човекът бог протегна ръка и погали меката козина на поразителното същество.

— Киринът се появява само когато владетелят е благословен от Небесата — прошепна той.

Шигеко отвърна също тъй тихо:

— И ваше величество е благословен наистина!

— Това мъж ли е или жена? — обърна се императорът към Сага, който се бе приближил на колене по същия начин както Такео, тъй като Шигеко бе използвала словата на истински владетел.

— Ваше величество, това е дъщерята на владетеля Отори, владетелката Маруяма.

— От земята, управлявана от жени? Владетелят Отори ни е донесъл много екзотични неща! Всичко, което сме чували за Трите провинции, се оказва истина. Колко бих искал да отида там, но не ми е възможно да напусна столицата — той отново погали кирина. — Какво да ви предложа в замяна? — попита той. — Съмнявам се, че разполагам с нещо сравнимо — той застина, сякаш потънал в дълбоки размишления, и след малко се обърна и погледна назад, сякаш осенен от внезапно вдъхновение. — Донесете ми меча на Отори — нареди той. — Ще го даря на владетелката Маруяма!

Такео си спомни един глас от миналото: „И така преминава от ръка в ръка.“ Мечът, който Кенджи бе дал на Шигеру след поражението при Яегахара и който Юки, дъщерята на Кенджи, бе донесла на Такео, сега щеше да бъде предоставен в ръцете на Маруяма Шигеко лично от императора.

Такео отново се поклони доземи и когато се изправи, видя, че императорът го наблюдава изпитателно. В този момент изкушението на абсолютната власт заблестя пред очите му. Който спечелеше благоразположението на императора… или казано без заобикалки — контролираше императора, управляваше Осемте острова.

„Това бихме могли да бъдем ние с Каеде, помисли си той. Бихме могли да си съперничим със Сага — ако го победим утре в състезанието, бихме могли да го изместим. Нашата армия е готова. Мога да пратя вестоносци до Кахей, за да премине в настъпление. Ще го изтласкаме на север и към морето. И тогава заточеният ще бъде той, не аз!“ За миг се наслади на фантазията си и после я изостави. Не искаше Осемте острова, искаше само Трите провинции и освен това държеше да просъществуват в мир.

Останалата част от деня премина в пируване, музикални и драматични изпълнения, надпревара в поезия и дори в показна среща на любимата игра на младите благородници, в която владетелят Коно се изяви с неподозирана вещина.

— Вялостта му прикрива завидни физически умения — отбеляза тихо Такео, обръщайки се към Гемба.

— Те всички ще бъдат достойни съперници — съгласи се Гемба спокойно.

Точно преди залез-слънце се проведе и конно надбягване, в което отборът на владетеля Сага спечели с лекота, яздейки новополучените жребци от Маруяма. Всеобщата възхита от гостите, както и удоволствието и удивлението от ненадминатите им подаръци се засилиха.

Такео се върна в резиденцията си доволен и насърчен от събитията през изтеклия ден, макар и все още притеснен за предстоящия. Беше видял със собствените си очи уменията и майсторското яздене на противниците им. Не можеше да повярва, че дъщеря му е в състояние да ги победи. Но Гемба се бе оказал прав за меча. Очевидно трябваше да му се довери и за състезанието.

Беше вдигнал копринената завеска на паланкина, за да се наслади на вечерния въздух, и докато го пренасяха през портата, улови с крайчеца на окото си неясните очертания на човек в състояние на невидимост. Учуди се, тъй като не очакваше Племето да действа в столицата — нищо в неговите архиви, нито в сведенията, получени от фамилията Муто, не бе подсказало, че са проникнали толкова далеч на Изток.

Посегна инстинктивно към меча си, осъзна, че е без оръжие, и усети обичайното моментно любопитство, което го пронизваше винаги щом се изправеше лице в лице със собствената си тленност — дали този опит за покушение нямаше да се окаже успешен, — и всичко това в мига, преди да оставят паланкина на земята. Щом слезе, той се втурна обратно към портите, без да обръща внимание на помощниците си, и претърси с поглед развълнуваната тълпа, като се питаше дали не бе сгрешил. Чуваше как множество гласове припяват името му и му се стори, че сред тях откроява един познат глас, а после видя момичето.

Веднага позна, че е Муто, но му трябваха миг-два, докато се сети коя е. Беше Маи — сестрата на Сада, която бе изпратена в къщата на чужденците да научи езика им и да ги шпионира.

— Веднага ела вътре — заповяда й той. Щом се озоваха в къщата, нареди на стражите да затворят и да залостят портите, а после се обърна към момичето. То изглеждаше изтощено и мръсно от дълъг път. — Какво правиш тук? Носиш ли вести от Таку? Джун ли те изпрати?

— Трябва да говоря с владетеля Отори насаме — прошепна Маи.

Той видя скръбта, стаена в гънките около устата и в очите й, и сърцето му запрепуска в уплах от онова, което му предстоеше да чуе.

— Чакай тук. Веднага ще пратя да те повикат.

Нареди на прислужниците да му помогнат да съблече официалните одежди и после ги отпрати, като им заръча да му доведат момичето, да донесат чай и да се погрижат да остане сам, като не пускат никого — дори дъщеря му, дори владетеля Мийоши.

Маи влезе в стаята и коленичи пред него. Пристигна прислужница с купички чай; Такео взе една и я подаде на момичето. Вече се здрачаваше; въпреки топлата вечер то беше бледо и трепереше.

— Какво се е случило?

— Владетелят Таку и сестра ми са мъртви, господарю.

Макар и не неочаквана, вестта се стовари върху него като зашеметяващ удар. Той се втренчи в Маи, почти онемял от това, което бе чул, усещайки как във вените му плъзва вълна от мъчителна скръб. Остана безмълвен, само я подкани с жест да продължи.

— Твърди се, че били нападнати от разбойници на един ден път от Хофу.

— Разбойници ли? — повтори той недоумяващо. — Че какви разбойници има в Средната провинция?

— Това е официалната версия, изнесена от Зенко — отвърна Маи. — Но Зенко прикрива Кикута Акио. Носи се слух, че Акио и синът му са убили Таку, отмъщавайки за смъртта на Котаро. Сада е загинала с него.

— А дъщеря ми? — прошепна Такео с напиращи в очите му сълзи.

— Владетелю Отори, никой не знае къде е. Не е била убита по същото време, но дали е избягала, или е в ръцете на Акио…

— Дъщеря ми в ръцете на Акио? — повтори той вцепенен.

— Може да е избягала — предположи неуверено Маи. — Но не е успяла да стигне до Кагемура или Тераяма, нито другаде, където би могла да потърси убежище.

— Съпругата ми знае ли?

— Нямам представа, господарю.

Той усети, че има и още нещо, някаква друга причина, поради която момичето бе извършило това дълго пътуване, вероятно без разрешение от Племето и без знанието на никого, дори на Шизука.

— Но майката на Таку сигурно е била уведомена?

— И това не знам. Нещо се е случило с мрежата на Муто, господарю. Съобщенията се изпращат в грешна посока или се четат не от когото трябва. Хората говорят, че Муто искали да се върнат някогашните времена, когато Племето разполагало с действителна власт. Кикута Акио се е сближил със Зенко и мнозина от Муто одобряват новото им приятелство… казват, че било както някогашните отношения между Кенджи и Котаро, преди…

— Преди да се появя аз — отбеляза Такео мрачно.

— Не мога да кажа такова нещо, владетелю Отори. Всички във фамилията Муто са положила клетва за вярност към вас и Таку и Сада ви бяха предани. На мен това ми стига. Тръгнах от Хофу, без да кажа на никого, с надеждата да настигна господарката Шигеко и господаря Хироши, но те ме бяха изпреварили с няколко дни. Просто ги следвах, докато накрая се озовах в столицата. Шест седмици съм била на път.

— Много съм ти признателен — спомни си, че тя също бе опечалена. — И искрено съжалявам за смъртта на сестра ти, загинала, служейки на моето семейство.

Очите на Маи заблестяха на светлината на лампата, но останаха сухи.

— Нападнали са ги с пушки — отбеляза тя горчиво. — Никой не би могъл да ги убие с обикновено оръжие. Таку е бил уцелен във врата; сигурно е умрял за миг от загуба на кръв; същият куршум е съборил Сада от коня, но тя не е издъхнала от падането, гърлото й е било прерязано.

— Акио разполага с пушки? Откъде може да ги е взел?

— Цялата зима остана в Кумамото. Сигурно Араи са го снабдили; те търгуват с чуждоземците.

Той застина безмълвен, спомняйки си внезапно как бе сграбчил Таку за врата, когато се бе събудил и го бе хванал в стаята си в Шухо — по онова време Таку бе девет-десетгодишно момче; беше издул мускулите на врата си, за да се направи на по-голям и по-силен. Споменът, последван от много други, почти го смаза. Закри лице с ръка и положи неистово усилие да сподави риданията си. Скръбта му се усилваше от едва сдържан гняв към Зенко, когото бе пощадил, за да го види сега като съучастник в смъртта на брат му. „Таку смяташе, че Зенко трябва да бъде убит, спомни си той; така мислеше дори Шизука. А сега загубихме брата, от когото най-малко можехме да се лишим.“

— Владетелю Отори — обади се несигурно Маи. — Да повикам ли някого при вас?

— Не! — отвърна той, възвръщайки самообладанието си, преодолял мига на слабост. — Не си запозната с обстоятелствата около нас. Не казвай на никого! Нищо не трябва да попречи на планираните през следващите няколко дни събития. Ще се проведе състезание, в което ще участват дъщеря ми и владетелят Хироши. Не бива да си отвличат вниманието по никакъв начин. Не бива да научават за това преди края на надпреварата. Никой не бива да знае какво се е случило!

— Но вие трябва незабавно да се върнете в Трите провинции! Зенко…

— Ще се върна веднага щом мога, по-рано, отколкото бях планирал. Но не мога да оскърбя домакините си — владетеля Сага, самия император. Нито мога да позволя Сага да се досети за предателството на Зенко. В момента се ползвам с известно благоразположение… но това може да се промени във всеки един момент. Щом състезанието приключи и бъдем наясно с резултата, ще организирам връщането си. Това означава, че ще се изложим на риск да ни хванат дъждовете, но няма как. Ти ще пътуваш с нас, разбира се, но сега трябва да те помоля да стоиш настрана от тази къща. Шигеко може да те познае. Само до вдругиден. После ще трябва да кажа и на нея, и на Хироши.

Той се разпореди Маи да получи пари и да й се осигури подслон, след което тя си тръгна с обещанието да дойде след два дни.

Тъкмо бе напуснала резиденцията, когато Шигеко се върна заедно с Гемба. Бяха отишли да проверят конете, да подготвят седлата и юздите за следващия ден и да обсъдят стратегията си. Обикновено овладяна и спокойна, сега Шигеко сияеше от въодушевление заради събитията от изминалия ден и предстоящото състезание.

Такео изпита облекчение, тъй като при нормални обстоятелства тя би забелязала неговото мълчание и унилост; благодарен бе и на сумрака в стаята, който й попречи да види добре лицето му.

— Трябва да ти върна Джато, татко! — рече тя.

— Категорично не — отвърна той. — Получила си го лично от императора. Сега Джато е твой.

— Ама наистина, твърде ми е дълъг — възропта тя.

Такео се насили да се усмихне:

— При все това е твой.

— Ще го дам в храма, докато…

— Докато какво? — подкани я той.

— Докато твоят или моят син порасне достатъчно, за да го носи.

— Няма да му е за пръв път да си почива там — отвърна той. — Но Джато е твой и те утвърждава като наследница не само на Маруяма, но и на Отори.

Такео осъзна, че признанието на императора правеше въпроса с нейния брак още по-неотложен. Който станеше неин съпруг, щеше чрез нея да получи и Трите провинции, при това с благословията на императора. Каквито и да бяха изискванията на Сага, Такео нямаше да откликне незабавно, не и преди да се посъветва с Каеде.

Изпита непреодолим копнеж по Каеде, но не само по тялото й; неистовото желание, разпалвано от скръбта, бе и за нейната мъдрост, чистота и нежна сила. „Не представлявам нищо без нея“, помисли си. Копнееше да се върне у дома.

Не беше трудно да убеди Шигеко да се оттегли рано; Гемба също отиде да си легне, оставяйки го сам в очакване на една дълга нощ и на следващия ден, завладян от скръб и тревога, неспособен да обуздае чувствата си.

Четирийсета глава

Както винаги, Минору пристигна на разсъмване, следван от прислужниците, които носеха чай.

— Денят обещава да е хубав — отбеляза той. — Записах всичко, което се случи през вчерашния ден, така ще сторя и днес.

Когато Такео пое свитъка, без да отвърне, писарят добави колебливо:

— Владетелят Отори не изглежда добре.

— Спах лошо, това е всичко. Трябва да съм добре, трябва да продължа да омайвам и да впечатлявам. Не може да е другояче.

Минору повдигна леко вежди, озадачен от горчивината в тона му:

— Но нали визитата ви преминава с огромен успех?

— Ще разберем до края на деня — после Такео взе внезапно решение и заяви: — Ще ти продиктувам нещо. Не казвай нищо и го запази в пълна тайна. Трябва да си предупреден за необходимостта да уредим завръщането ни у дома по-рано от очакваното.

Минору приготви мастилницата и хвана четката, без да каже нито дума. Такео безстрастно разказа всичко, което бе научил от Маи предишната нощ, и Минору го записа.

— Съжалявам — каза той, когато свърши. Такео го погледна укорително. — Извинявам се за неумелостта. Ръката ми трепереше и написаното е неугледно.

— Няма значение, стига да е четливо. Прибери го на сигурно място — ще те помоля да ми го прочетеш по-късно, може би довечера или утре.

Минору се поклони. Такео усети безмълвното състрадание на своя писар; фактът, че бе споделил вестта за смъртта на Таку с друго човешко същество, му донесе известно облекчение.

— Владетелят Сага ви е пратил писмо — съобщи Минору, поднасяйки свитъка. — Трябва да го е писал предишната нощ. Оказва ви голяма чест.

— Нека го видя — почеркът отразяваше характера на този човек — дързък и властен, прям и отривист, с плътни черни щрихи. — Поздравява ме с милостта, проявена към мен от страна на императора, както и с успеха на моя дар, и ми пожелава успех за днес.

— Разтревожен е от популярността ви и се опасява, че дори и да загубите състезанието, императорът пак ще бъде благосклонен към вас.

— Ще се придържам към споразумението ни и ще се надявам той да стори същото — отвърна Такео.

— Но той очаква от вас да намерите някакъв начин да се измъкнете от него и затова не вижда защо той трябва да го спазва.

— Минору, станал си твърде циничен! Владетелят Сага е велик военачалник от древен клан. Той сключи това споразумение публично. Не може да го наруши, без да се опозори, както и аз!

— Точно това е начинът, по който военачалниците постигат величие — измърмори Минору.

Улиците бяха още по-многолюдни от предния ден и хората вече танцуваха буйно. Атмосферата бе трескава, денят бе по-горещ, с влажност, която предвещаваше проливни дъждове. И четирите страни около арената пред главното светилище бяха претъпкани със зрители — жени в пъстри роби, мъже в ярки одежди, деца. Всички държаха слънчобрани и ветрила. Върху червения пясък на външните кръгове чакаха ездачите. Хората на Сага бяха с червени ремъци на седлата и на гърдите, а на Шигеко — с бели. Самите седла бяха инкрустирани със седеф, гривите на конете — сплетени на плитки; перчемите и опашките им се вееха лъскави и копринени като коси на принцеса. Дебело жълто въже от слама разделяше външния кръг от вътрешния, в който пясъкът беше бял.

Такео чуваше лая на възбудените кучета откъм източния край на арената, където петдесетина бели кучета бяха затворени в малко ограждение, окичено с бели пискюли. В дъното на терена бе издигната копринена шатра за императора, който, също както предния ден, бе скрит зад бамбукова щора.

Такео бе отведен до едно място леко вдясно от тази шатра и бе посрещнат от благородници, воини и съпругите им, някои от които бе видял по време на тържествата предния ден. Въздействието на кирина вече бе очевидно — един мъж му показа продълговато копче от слонова кост, изрязано в неговата форма, а няколко жени носеха качулки, украсени с образа му.

Атмосферата бе като на излет сред природата — оживена и жизнерадостна — и той се опита да се включи в нея от все сърце. Но от време на време сцената сякаш избледняваше, небето потъмняваше и очите и мислите му се изпълваха с образа на Таку, застрелян в гръб.

Отново насочи вниманието си към живите — Шигеко, Хироши и Гемба. Двата бледосиви коня с черни гриви и опашки се различаваха рязко от черния жребец на Гемба. Конете пристъпваха спокойно около ринга. Сага бе възседнал грамаден дорест кон, а двамата му поддръжници — Окуда и Коно, яздеха черно-бял и кафяв. Лъковете и на тримата бяха огромни в сравнение с лъка на Шигеко, а стрелите им бяха окичени с бели и сиви пера на чапла.

Такео никога не бе наблюдавал отстрелване на кучета и сподвижниците му сега му разясниха правилата.

— Играчът може да се цели само в определени части от тялото на кучето — в гърба, краката и врата. Няма право на попадения в главата, меката част на корема или слабините и губи точки, ако по козината избие кръв или кучето умре. Колкото повече кръв, толкова по-лош изстрел. Става въпрос за съвършен контрол, който се постига много трудно, когато конят препуска в галоп, а кучето бяга.

Състезателите яздеха, подредени според ранга им — от най-ниския към най-високия. Първата двойка включваше Окуда и Хироши.

— Окуда ще започне пръв, за да ти покаже как става — заяви Сага на Хироши великодушно, тъй като втората позиция предлагаше известно преимущество.

Първото куче бе внесено в кръга; Окуда също влезе вътре, подкара коня си в галоп, пусна юздите на врата му, вдигна лъка си и нагласи стрелата.

Кучето бе освободено от ремъка му и веднага започна да подскача наоколо, лаейки по галопиращия кон. Първата стрела на Окуда изсвистя покрай ушите му, при което то излая стреснато и се отдръпна с подвита между краката опашка. Втората стрела го улучи в гърдите.

— Добър изстрел! — възкликна мъжът до Такео.

Третата стрела застигна бягащото куче и се заби в гърба му. Стрелата бе пусната твърде силно и по бялата козина изби кръв.

— Доста зле! — бе присъдата.

Такео усети как напрежението нараства в него, когато Хироши влезе в кръга и Кери се понесе в галоп. Познаваше коня почти откакто познаваше и младия мъж — от близо осемнайсет години. Можеше ли сивчо да издържи това състезание? Щеше ли да подведе своя ездач? Знаеше, че Хироши е изкусен с лъка, но можеше ли да се надпреварва с най-добрите стрелци на столицата?

Кучето бе пуснато. Вероятно бе наблюдавало съдбата на своя събрат и знаеше какво му се готви; моментално се втурна вън от кръга, устремено към останалите кучета. Първата стрела на Хироши се размина с него на една стъпка.

Животното бе хванато, върнато обратно и пуснато отново. Такео видя, че е обзето от ужас и ръмжи, оголило зъби.

„Сигурно помирисват кръвта и страха, помисли си той. Или общуват помежду си и се предупреждават едно друго.“ Този път Хироши бе по-подготвен, но стрелата отново пропусна целта си.

— По-трудно е, отколкото изглежда — отбеляза съседът на Такео със съчувствие. — Изисква години упражнение.

Такео се втренчи в кучето, когато го донесоха за трети път, като се опитваше да му внуши да седи мирно. Не искаше Хироши да го нарани, но пък държеше да отбележи поне едно попадение. Тълпата млъкна и зад тропота на галопиращия кон долови леко тананикане — звука, който Гемба издаваше, когато беше доволен.

Друго човешко същество не можеше да го чуе, но кучето го стори. Спря да се съпротивява и да лае и когато го пуснаха, не побягна, а седна и се протегна за миг, преди да стане отново и да поеме бавно нататък по кръга. Третата стрела на Хироши го уцели в хълбока, събори го на земята и го накара да излае, но без да пусне кръв.

— Това беше твърде лесно! Окуда ще спечели този рунд.

Така постановиха и съдиите. Вторият удар на Окуда, макар и с избилата кръв бе оценен по-високо от двата пропуска на Хироши.

Такео се подготвяше за следващо поражение… и тогава, както и да се представеше Шигеко, състезанието щеше да бъде загубено. Спря поглед върху Гемба, който вече не си тананикаше в благо настроение, а изглеждаше нащрек както никога. Черният кон под него също се бе напрегнал и се озърташе в непознатата обстановка с щръкнали уши и огромни очи. Владетелят Коно чакаше във външния кръг, яхнал своя грациозен и енергичен доралия. Такео знаеше, че Коно е добър ездач, а и конят му бе бърз.

Тъй като Хироши бе загубил първия рунд, този път бе ред на Гемба да започне. Следващото куче бе по-хрисимо и не изглеждаше уплашено от препускащия кон. Първата стрела на Гемба сякаш се понесе плавно във въздуха и кацна леко върху задницата на животното. Добър удар без никаква кръв. Вторият опит бе подобен, отново без капчица кръв. Но животното вече се уплаши и затича на зигзаг по терена. Третият изстрел на Гемба пропусна целта.

Коно излезе напред на дорестия си кон и препусна в зрелищен галоп по външния кръг, разпръсвайки около себе си червения пясък. Тълпата закрещя от възхита.

— Владетелят Коно е много вещ и обичан от хората — обясни на Такео съседът му.

— Наистина е удоволствие да го гледаш! — съгласи се вежливо Такео, като в същото време си мислеше: „Губя всичко, но въпреки това няма да покажа нито гняв, нито скръб.“

Кучетата в ограждението ставаха все по-възбудени; лаят им премина във вой и всяко следващо пуснато куче бе все по-необуздано от тревога. Въпреки това Коно отбеляза две съвършени попадения без капчица кръв. На третия опит доралията, превъзбуден от възторжените възгласи на тълпата, отскочи леко назад, докато Коно опъваше тетивата, и стрелата прелетя над главата на кучето и уцели страничната стена на дървения подиум отвъд. Няколко момчета скочиха долу и се сборичкаха за нея, след което щастливият победител я размаха над главата си.

След продължително съвещаване съдиите обявиха резултата от втория рунд за равен.

— Сега може да оповестят решението на императора — обяви мъжът, седящ до Такео. — Този начин е много популярен — така се взема решение цялото състезание да завърши наравно.

— Не ми се струва много вероятно, тъй като смятам, че владетелят Сага е смятан за най-вещия в този спорт.

— Прав сте, разбира се, аз просто не исках да… — човекът изглеждаше силно смутен и след няколко мига неловко мълчание се извини, като се отдалечи, за да се присъедини към друга група. Заговори с тях шепнешком, но Такео чу думите му съвсем ясно. — Наистина, непоносимо ми е да седя до владетеля Отори, докато той посреща собствената си смъртна присъда. Не мога да се наслаждавам на състезанието от жалост към него!

— Говори се, че това състезание е извинение за него да се оттегли от властта, без да е победен в битка. Той не възразява, тъй че няма защо да го съжаляваш.

После над цялата арена се възцари тишина, когато Шигеко влезе в кръга и Ашиге се впусна в галоп. Нямаше сили да я гледа, при все това не можеше да откъсне очи от нея. След мъжете състезатели тя изглеждаше мъничка и крехка.

Въпреки въодушевлението на тълпата, необуздания лай на кучетата и нарастващото напрежение кон и ездач изглеждаха съвършено спокойни. Конят се носеше бърз и грациозен, а младата жена на седлото яздеше с изправен гръб и ведро изражение. Миниатюрният й лък и стрели предизвикаха възклицания на изненада, които преминаха във възхита, когато първата леко мушна кучето отстрани. То се опита да я захапе, сякаш беше муха, но изобщо не изпита болка, нито уплаха, а после сякаш усети, че това е игра, и то такава, която му доставяше удоволствие. Шигеко се приведе и пусна втората стрела съвсем леко, все едно погали кучето по врата. То поклати глава и размаха опашка.

Шигеко пришпори коня и се устреми в бърз галоп, а кучето се втурна след тях с отворена уста, веещи се уши и щръкнала опашка. Обиколиха арената три пъти по този начин, след което тя закова коня пред императора. Кучето седна зад нея, дишайки тежко. Шигеко стори дълбок поклон и отново се понесе в галоп, обикаляйки все по-близо до кучето, което седеше и я наблюдаваше, въртейки глава с изплезен розов език. Третата стрела летеше по-бързо, но пак така леко уцели кучето с едва доловим звук точно под главата.

Такео бе завладян от искрено възхищение към нейната сила и вещина, направлявана съвършено и съпроводена с нежност. Усети как ъгълчетата на очите му пламват, и изпита страх, че гордостта ще отприщи онова, което скръбта не бе успяла. Навъси се и после придоби безстрастно изражение; по лицето му не трепваше нито мускул.

Сага Хидеки — последният състезател — вече навлизаше в посипания с бял пясък кръг. Дорестият кон дърпаше юздите, съпротивявайки се на своя ездач, но мъжът притежаваше такава сила, че го овладя с лекота. Носеше черна роба с извезани на гърба пера на стрела, а бедрата му бяха защитени с еленова кожа, чиято къса черна опашка стигаше почти до земята. Щом Сага вдигна лъка си, тълпата ахна; той пусна стрелата си и всички зрители притаиха дъх. Конят препускаше мощно, а от устата му излизаше пяна. Пуснаха кучето; с лай и вой то се понесе по арената. Първата стрела на Сага летеше толкова бързо, че бе невъзможно да се проследи с поглед. Прицелът беше съвършен; тя уцели кучето отстрани и го събори. Животното с мъка се изправи на крака, замаяно и останало без дъх. За Сага не беше трудно да го уцели отново с втора стрела без капка кръв.

Слънцето клонеше на запад, а с удължаването на сенките жегата нарастваше. Въпреки че наоколо се носеха викове, вой на кучетата и крясъци на деца, Такео бе обладан от ледено спокойствие, което посрещна с охота, защото то потисна всичките му емоции, полагайки върху тях замръзнала ръка, без да прави разлика между скръб, съжаление и ярост. Той наблюдаваше безстрастно как Сага отново обиколи арената в галоп — един мъж, владеещ до съвършенство мисъл и тяло, кон и оръжие. Картината стана нереална като в сън. Последната стрела се устреми напред и отново уцели кучето отстрани с тъп, приглушен звук. „Трябва да е избила кръв“, помисли си той, но нищо не опетни бялата козина, нито светлия пясък.

Зрителите застинаха в мълчание. Такео почувства как всички очи се извръщат към него, макар че той не поглеждаше към никого. Усети вкуса на поражението в гърлото и в корема си, горчив и парещ. Сага и Шигеко трябваше да са поне наравно. Две равенства и една победа — за краен победител щеше да бъде обявен Сага.

Но изведнъж буквално пред очите му, все едно сънят продължаваше, белият пясък на арената започна да се обагря в червено. Кучето кървеше жестоко, едновременно от устата и от аналното отверстие. Зрителите ахнаха стъписани. Кучето изви гръбнак, разклати глава, пръсвайки дъга от кръв върху белия пясък, изскимтя веднъж и умря.

Такео имаше чувството, че виковете и приветствените възгласи долитат до него от огромно разстояние. Бавно се изправи на крака, вперил поглед в края на арената, където императорът седеше зад бамбукова преграда. Състезанието бе приключило наравно, сега последната дума имаше негово величество. Постепенно тълпата утихна. Състезателите чакаха безмълвни и неподвижни — червеният отбор на източната страна, белият на западната, а дългите сенки от конските нозе бяха набраздили арената. Откъм ограждението все още се носеше кучешки лай, но освен него не се чуваше нито звук.

Такео осъзна, че в хода на състезанието хората наоколо се бяха отдръпнали, тъй като не желаеха да станат непосредствени свидетели на унижението му, нито да споделят злочестата му съдба. Сега, оставен сам, очакваше да чуе резултата.

Зад бамбуковата преграда се разнесе шепот, но Такео съзнателно запуши уши за изречените думи. Едва когато се появи министърът, който отправи поглед първо към Шигеко, а после с повече напрежение и към Сага, в съзнанието му проблесна първият лъч надежда.

— Тъй като състезателите на владетелката Маруяма не проляха никаква кръв, императорът присъжда победата на белия отбор!

Такео падна на колене и после се простря на земята. Тълпата закрещя одобрително. Когато вдигна глава, видя, че пространството около него се бе изпълнило с хора, които прииждаха да го поздравят, да застанат близо до него. Щом вестта се разпространи из арената и отвъд нея, прозвуча нова песен.

Владетелят Отори в столицата се яви;

Конете му земята наша съживяват.

Дъщеря му победа велика спечели;

Владетелката Маруяма не проля ни капка кръв.

Пясъкът е все тъй бял, бели са и кучетата.

Белите ездачи победиха.

Трите провинции живеят в мир,

В мир ще пребъдат и Осемте острова!

Такео погледна към Сага и видя, че военачалникът също го гледа. Очите им се срещнаха и Сага сведе глава в признание на победата.

„Събитията не се развиха според очакванията му, каза си Такео и си спомни думите на Минору. Възнамеряваше да ме отстрани без бой, но се провали. Сега с радост ще се възползва от всяка възможност да не спази обещанието си.“

Владетелят Сага бе подготвил голямо празненство в чест на очакваната си победа; тържеството се състоя, но за разлика от искрената радост по улиците на града веселието на част от участниците не бе особено искрено. При все това преобладаваше вежливостта и Сага не пестеше комплиментите си към владетелката Маруяма, давайки да се разбере, че понастоящем бракът помежду им за него е по-желан от всякога.

— Ще станем съюзници и вие ще бъдете мой тъст — каза той през смях с пресилена веселост. — Макар че май съм по-възрастен от вас с няколко години.

— За мен ще бъде голямо удоволствие да ви нарека свой син — отвърна Такео с лека тръпка на изненада, когато думата излезе от устата му. — Но се налага да забавим обявяването на годежа, докато дъщеря ми потърси мнението на своя клан, включително на майка си — той хвърли поглед към владетеля Коно, питайки се каква ли бе истинската му реакция, скрита под маската на вежливостта, какво ли съобщение щеше да прати на Зенко за резултата от състезанието и какво ли правеше Зенко в този момент.

Празненството продължи до късно през нощта. Луната бе изгряла, небето бе осеяно с огромни звезди, чиято светлина изглеждаше разсеяна и мъждива от влагата във въздуха.

— Трябва да ви помоля да отложите още малко съня си — рече Такео, след като се върнаха във временната си резиденция и той отведе Шигеко, Гемба и Хироши в най-уединеното помещение на къщата.

Всички врати бяха отворени; в градината бълбукаше вода и от време на време се долавяше бръмчене на някой комар. Такео нареди да повикат Минору.

— Татко, какво се е случило? — попита Шигеко напрегнато. — Получил си лоши вести от къщи… да не е нещо с мама? Или с бебето?

— Минору има да ви прочете нещо — отвърна той и даде знак на писаря да започне.

Той зачете безстрастно, по своя обичаен, лишен от емоции начин, което обаче не направи вестите по-малко потресаващи. Шигеко се разплака открито. Хироши седеше с пребледняло лице, все едно бе ударен в гърдите и бе останал без въздух. Гемба подсмръкна шумно и възкликна:

— И ти си крил това цял ден?

— Не исках нищо да ви разсейва. Не очаквах да спечелите. Как бих могъл да ви благодаря? Бяхте възхитителни! — Такео се просълзи от вълнение.

— За щастие императорът бе достатъчно впечатлен от теб, за да не пожелае да рискува да оскърби боговете, обявявайки поражението ти. Всичко се съчета, за да го убеди, че ти се ползваш с благословията на небето.

— Помислих го за достатъчно светски, за да види в мен изпитание за мощта на Сага — отвърна Такео.

— Това също — съгласи се Гемба. — Разбира се, той е божествено създание… но не е по-различен от нас, движен в действията си от смесица от идеализъм, прагматизъм, стремеж за самосъхранение и добри намерения!

— Вашата победа ни купи благоволението му — рече Такео. — Но смъртта на Таку означава, че трябва да се приберем възможно най-скоро. Трябва незабавно да се разправя със Зенко.

— Да, чувствам, че е време да се връщаме — каза Гемба. — Не само заради Таку, но и за да предотвратим по-нататъшни усложнения. Има и друго, което не е наред.

— Нещо с Мая ли? — попита Шигеко със стаен в гласа й страх.

— Може би — отвърна Гемба, без да каже нищо повече.

— Хироши — рече Такео, — ти загуби най-близкия си приятел… дълбоко съжалявам.

— Опитвам се да потисна желанието си за отмъщение — отвърна Хироши с рязък глас. — Единственото, което искам, е смъртта на Зенко, както и на Кикута Акио и неговия син. Поривът ми е да тръгна незабавно и да ги издиря… но цялото ми обучение в Пътя на хоо е да се въздържам от насилие. При все това как иначе да се разправим с тези убийци?

— Ще ги накажем — отвърна Такео, — но ще го сторим справедливо и те ще бъдат екзекутирани според закона. Аз бях признат от императора, управлението ми бе потвърдено от негово божествено величество. Зенко вече няма законни основания да оспорва властта ми. Ако откаже подчинение, ще го победим в сражение и той ще сложи край на живота си. Акио ще бъде обесен като най-обикновен престъпник, какъвто си е. Но трябва да тръгнем бързо.

— Татко — каза Шигеко, — знам, че си прав. Но едно прибързано заминаване няма ли да е оскърбително за владетеля Сага и за императора? А и честно казано, тревожа се за кирина. Доброто му здраве е основно за престижа ти. Ако тръгнем така внезапно, ще се изнерви. Надявах се да го видя успокоен, преди да заминем… Може би трябва да остана тук с него?

— Не, няма да те оставя в ръцете на Сага — отвърна той с разпаленост, която учуди всички. — Трябва ли да отстъпя всичките си дъщери на враговете си? Дадохме кирина на императора. Той и дворът му са отговорни за него. Трябва да заминем преди края на седмицата, така ще можем да пътуваме на нарастваща луна.

— Ще яздим в дъжд, тъй че може изобщо да не видим луната — измърмори Хироши.

Такео се обърна към Гемба:

— Гемба, досега ти проявяваше завидна проницателност. Ще продължат ли боговете да бъдат благосклонни към нас, като забавят проливните дъждове?

— Ще видим какво можем да направим — обеща Гемба, усмихвайки се през сълзи.

Четирийсет и първа глава

Откакто Такео я бе помолил да оглави Племето, Муто Шизука бе пропътувала Трите провинции надлъж и нашир, за да посети лично тайните села в планината и къщите на търговците в градовете, където членовете на фамилията й наред с традиционните дейности, като варене на оризово вино, подквасване на соеви продукти или лихварство, извършваха наблюдения и шпиониране, събиране на информация и на компромати, осигуряване на покровителство или принуждаване и убеждаване под различни форми. Древните йерархии на Племето все още бяха в сила и заради отколешната преданост към семейството много от членовете му ревниво пазеха своите тайни.

Обикновено посрещаха Шизука вежливо и с уважение, но въпреки това тя си даваше сметка, че новото й положение предизвиква известна изненада и даже негодувание. Ако Зенко я бе подкрепил, можеше да е другояче, но тя знаеше, че докато е жив, всяко недоволство сред фамилията Муто щеше да бъде използвано за подбуждане на открито неподчинение. По тази причина се чувстваше задължена да поддържа връзка с всичките си роднини, да се опитва да ги задържи на своя страна, да спечели предаността и подкрепата им срещу по-големия си син.

Тя самата знаеше твърде добре как бе възможно да се пазят тайни и как сред членовете на Племето можеше да се разрази неподчинение; преди много години бе разкрила пред владетеля Шигеру принципите на организация и действие на Племето и неговите прецизни архиви бяха дали възможност на Такео да ги надхитри и да ги държи под контрол. Кенджи знаеше за действията й и бе избрал да си затвори очите за онова, което можеше да се определи единствено като предателство, но от време на време тя се питаше кой друг можеше да я подозира. Хората в Племето имаха дълга памет, а когато се отнасяше за отмъщение, можеха да бъдат и търпеливи, и безмилостни.

Месец след като Каеде роди и скоро след като Такео замина за столицата, Шизука отново взе да се подготвя за път — първо до Ямагата, после до Кагемура в планините зад Ямагата и от там до Хофу.

— Каеде и момченцето изглеждат съвсем здрави, затова си мисля, че бих могла да замина преди проливните дъждове — каза тя на Ишида. — Ти си тук и ще се грижиш за тях; тази година няма да пътуваш, докато Фумио отсъства.

— Бебето е много силно — съгласи се Ишида. — Има новородени, при които връзката им с този живот е толкова слаба, че остават в него само за кратко и после неочаквано го напускат. Но този момък ми изглежда боец.

— Ще стане истински воин — рече Шизука. — Каеде го обожава!

— Не съм виждал майка, така обсебена от четвъртото си дете — призна Ишида.

Каеде не позволяваше да я разделят от бебето. Кърмеше го, приспиваше го и го повиваше сама.

— Как ще се казва? — попита я Шизука.

— Още не сме решили — отвърна Каеде. — Такео харесва Шигеру, но името навежда на тъжни мисли, а и вече си имаме Шигеко. Може би някое друго име на Отори — Такеши или Такеоши. Но това ще стане едва след като навърши две години. Затова сега го наричам моето малко лъвче.

Шизука си спомни как бе обожавала собствените си синове, докато бяха малки, и се замисли за разочарованията и тревогите, които й причиняваха сега.

Когато се бе омъжила за Ишида, се бе надявала да се сдобие с още едно дете — момиче, но годините бяха минали и тя не бе заченала отново. Сега вече нямаше особен шанс за осъществяване на надеждите й, а и вече не го искаше. Ишида нямаше деца от предишния си брак; съпругата му бе починала преди много години и макар че бе искал да се ожени повторно, тъй като определено харесваше жените, не бе успял да го стори по-рано, защото никоя не бе получила одобрението на владетеля Фудживара. Като съпруг беше любвеобилен и мил и както Шизука бе казала на Такео, щеше да се чувства достатъчно щастлива да си живее спокойно с него в Хаги и да продължи да бъде компаньонка на Каеде. Но бе дала съгласието си да оглави фамилията Муто, от което следваше, че макар и формално, заставаше начело на Племето, и сега тази задача поглъщаше цялата й енергия и време. Означаваше също, че има куп въпроси, които нямаше право да обсъжда с Ишида. Обичаше доктора и се възхищаваше на редица негови качества, но дискретността не бе сред тях. Той говореше твърде свободно за всичко, което представляваше интерес за него, и трудно правеше разлика между обществени и лични теми — проявяваше изключителна любознателност относно света и неговите обитатели — човешки същества и животни, растения, скали и минерали, и би обсъждал най-новите си открития и теории с всеки срещнат. Оризовото вино развързваше езика му още повече и той неизменно забравяше какво бе дрънкал предишната нощ. Харесваше всички удоволствия на мирния живот — изобилната храна, свободата да пътува, общуването с чуждоземците, удивителните неща, които носеха от другия край на света — до такава степен, че не проумяваше факта, колко крехък е мирът, как се намира под постоянна заплаха, че не всеки заслужава доверие, че врагове може да има дори и в собственото му семейно обкръжение…

По тази причина Шизука не споделяше с него тревогите си за Таку и Зенко, а самият Ишида почти бе забравил онази нощ в Хофу, когато с пиянски ентусиазъм бе изложил пред Зенко, Хана и владетеля Коно своите теории за силата на човешката мисъл и за самопораждащия се ефект от вярата в пророчества и по какъв начин всичко това се проявяваше у Такео.

Сунаоми и Чикара се натъжиха, че баба им заминава, но се зарадваха, че преди края на месеца в Хаги щеше да пристигне майка им Хана. Пък и бяха твърде заети с обучение и тренировки, за да тъгуват дълго. Откакто се намираха в Хаги, Шизука ги наблюдаваше отблизо за някакви проявления на каквито и да било умения на Племето, но момчетата изглеждаха като обикновени синове на воини, не по-различни от връстниците си, с които играеха и учеха.

На изпроводяк Каеде я прегърна и й подари нова наметка с качулка и една от кобилите, която Шизука често бе яздила напоследък. Беше по-лесно да се сдобие с кон, отколкото със спътник, и тя се улови, че тъгува за Кондо Киичи, който щеше да е идеален за едно такова пътуване с бойните си умения и безпрекословната си вярност. Съжаляваше за смъртта му и тъй като той нямаше деца, лично се нае да почита духа му и да се моли за него.

Нямаше нужда от скритост или предрешаване, но възпитанието й я бе направило предпазлива и тя отказа предложението на Каеде за ескорт от воини на Отори. Накрая избра Бунта, който от години бе неин информатор в Маруяма. Той бе работил като коняр за владетелката Наоми, бе в Инуяма по време на смъртта й и бе останал там през войната. По тази причина бе избегнал чистката, която Такео бе провел сред семействата на Племето в Маруяма, макар че бе загубил много роднини там. След земетресението бе намерил начин да се установи в Хаги и оттогава бе на служба при Отори. Бе няколко години по-млад от нея, принадлежеше към фамилията Имаи и макар че на пръв поглед изглеждаше мълчалив и покорен, владееше някои необикновени умения — вещ джебчия, омаен разказвач и слушател, непобедим в уличните борби и майстор на боя с голи ръце, способен да понесе нечовешки количества алкохол, без да загуби ума си. Общото им минало бе създало здрава връзка помежду им и тя чувстваше, че може да му се довери.

През цялата зима й бе носил сведения, а със стапянето на снеговете бе заминал по нейна молба в Ямагата, за да установи, както сам се бе изразил, накъде духа вятърът. Вестите, с които се бе върнал, бяха обезпокоителни — Таку все още бе в Хофу; Зенко се бе замесил сериозно с Кикута и се бе провъзгласил за глава на фамилията Муто, а в самата фамилия бе настъпило разцепление. Това бяха проблемите, които бе обсъдила с Такео преди заминаването му, но двамата не бяха успели да стигнат до някакви решения. Раждането на бебето и подготовката за пътуването до Мияко бяха погълнали цялото му внимание. Сега тя се чувстваше задължена да действа самостоятелно — да стори всичко възможно, за да запази Муто като верни поддръжници на Такео и да обезпечи безопасността на близначките Мая и Мики.

Шизука ги обичаше така, все едно бяха дъщерите, които никога не бе имала. Беше се грижила за тях, докато Каеде се възстановяваше след раждането им; беше надзиравала цялото им обучение по законите на Племето; беше ги бранила и закриляла от всички, които им желаеха злото.

Имаше и още една цел, за която не беше сигурна, че щеше да има сили да изпълни — онази, която бе изказала пред Такео, а той бе отхвърлил. Не можеше да не си спомни един друг военачалник от миналото — Ийда Садаму — и заговора за убийството му. За съжаление светът отдавна вече не бе толкова прост и ясен. Тя беше заявила на Такео, че като глава на фамилията Муто и стар приятел на Отори се чувства длъжна да го предупреди, че трябва да се отърве от Зенко. Все още смяташе така, когато разсъждаваше разумно. Но замислеше ли се като майка… „Такео ми каза, че няма да отнеме живота на Зенко. Не се налага да действам против волята му. Никой не може да очаква това от мен.“ Но с някаква скрита част от съзнанието си знаеше, че трябва да го направи.

Синът на Бунта — петнайсет-шестнайсетгодишно момче — тръгна с тях. Грижеше се за конете, купуваше храната и яздеше пред тях, за да урежда нужното на следващото място за престой. Времето беше хубаво, пролетната сеитба беше приключила, оризовите ниви бяха обагрени в бледозелено от разсадите и в синьо от отражението на небето. Пътищата бяха безопасни и добре поддържани, градовете — ведри и благоденстващи, а храната — обилна и вкусна, тъй като по междуградските пътища странноприемниците с конюшни се надпреварваха да приготвят местни лакомства и специалитети.

Шизука за пореден път се възхити на постигнатото от Такео и Каеде, на охолството и доволството в страната им и изпита дълбока тъга заради жаждата за власт и отмъщение, която заплашваше да ги унищожи. Защото не всички се радваха на мира и стабилността в страната. В Цувано роднините, при които отседна, недоволстваха, че сега, когато толкова много хора се занимаваха с търговия, няма нищо за шпиониране. В Ямагата пък, в някогашната къща на Кенджи, която понастоящем притежаваше братовчед й Йошио, разговорът вечерта се насочи към добрите стари времена, когато Кикута и Муто били приятели и всички се страхували от тях и ги почитали.

Шизука се знаеше с Йошио, откакто се помнеше. Той бе от момчетата, които тя редовно надвиваше и надхитряше в детските години при учебните им схватки в тайното селце. Сега той разговаряше с нея непринудено и открито. Тя не беше сигурна дали можеше да разчита на подкрепата му, но въпреки това й допадаше, че поне е честен с нея.

— Беше друго, докато Кенджи беше жив — рече той. — Всички го уважаваха и разбираха основанията му да сключи мир с Отори. Такео разполагаше с информация, която можеше да унищожи Племето, както почти успя да стори в Маруяма. Тогава за нас това беше изгодно — спечели ни време и съхрани силите ни. Но все повече хората говорят, че трябва да се вслушаме в изискванията на Кикута за справедливост. Напускайки Племето и убивайки главата на фамилията, Такео е извършил най-тежките престъпления. През всичките тези години не си е получил заслуженото, но сега, при съществуващия съюз между Акио и Араи Зенко, справедливостта трябва да възтържествува.

— Кенджи положи клетва за вярност към Такео от името на цялата фамилия Муто. Понастоящем съм глава на фамилията Муто не само защото Такео ме е наложил на този пост, но и защото такова бе желанието на Кенджи.

— Само че Кенджи не може да се обади от гроба, колко удобно… Що се отнася до повечето от нас… откровен съм с теб, Шизука, винаги съм те харесвал и съм ти се възхищавал, макар че ти беше непоносимо дете, но с възрастта се промени, даже по едно време беше доста хубавичка! — той се ухили и й наля още вино.

— Спести ми комплиментите си — отвърна тя, изпивайки виното си на един дъх. — Вече съм твърде стара за това!

— Пиеш като мъж и се биеш като мъж! — той врътна глава с възхищение.

— Мога и да управлявам като мъж — увери го тя.

— Не се съмнявам. Но както вече ти казах, хората в Племето негодуват, задето Такео те е наложил. Делата на фамилията никога не са били решавани от военачалници…

— Такео далеч не е просто военачалник! — възрази Шизука.

— А как се е сдобил с власт? Като всеки друг военачалник — като се е възползвал от възможностите, разправил се е безмилостно с враговете си и е предал онези, на които се е клел във вярност.

— И това е единственият начин, по който може да бъде описан?

— Това е начинът на Племето — отвърна Йошио с широка усмивка.

Шизука се ядоса:

— Доказателствата за управлението му са навсякъде около нас — плодородни земи, здрави деца, богати търговци…

— Потиснати воини и безработни шпиони — възрази Йошио, изгълта виното си и напълни купичките им за пореден път. — Бунта, много си мълчалив. Кажи на Шизука, че съм прав.

Бунта поднесе купичката към устните си и докато отпиваше, се взря над ръба й в Шизука. После каза:

— Не е само задето си наложена от Такео, а и защото си жена. Освен това към теб има и други подозрения, много по-тежки.

Йошио вече не се усмихваше, а седеше със стиснати устни, втренчен в пода.

— Хората се питаха как Такео е разбрал къде да открие членовете на Племето в Маруяма, след като не е стъпвал там през живота си. Имаше слухове, че владетелят Шигеру е записвал информация за Племето години наред; всички бяха наясно, че двамата с Кенджи са приятели, но Шигеру знаеше много повече за Племето, отколкото би научил от Кенджи. Някой го е снабдявал с информация — когато Бунта млъкна, двамата мъже се втренчиха в нея, но тя не каза нищо. — Хората говорят, че си била ти и че Такео те е направил глава на фамилията Муто, за да те възнагради за годините предателство — завърши той. Думата увисна във въздуха като удар, който всеки миг щеше да се стовари върху нея. — Прости ми — добави Бунта припряно. — Не казвам, че съм един от тях, просто искам да те предупредя. Разбира се, Акио ще се възползва от тези слухове, което може да се окаже твърде опасно за теб.

— Всичко това бе толкова отдавна — отбеляза Шизука с привидна непринуденост. — По време на управлението на Ийда и през гражданската война, когато мнозина са действали по начин, който може да бъде определен като предателство. Бащата на Зенко се обърна срещу Такео, след като бе сключил съюз с него, но кой би могъл да го обвини? Всички знаеха, че, рано или късно, Араи ще се опълчи срещу Такео в борба за надмощие на Трите провинции. Отори победиха, а Племето тръгна с победителя, както постъпваме винаги; ще го правим и занапред.

— Ъхъ — изръмжа Йошио. — Сега май Араи отново ще се изправят срещу Отори. Каквото и да се случи на състезанието в Мияко, никой не смята, че Такео кротко ще се оттегли в изгнание. Ще се върне и ще се бие. Може да победи Зенко на Запад или Сага на Изток, макар че е по-малко вероятно, но не може да победи и двамата. А ние ще тръгнем с победителя…

— А после Кикута ще изпълнят отдавна чаканото отмъщение — рече Бунта. — За да покажат, че никой не може да избяга от Племето безнаказано — Шизука чу тези думи като призрачно ехо, тъй като бе казала същото относно бъдещето на Такео още преди години, докато разговаряше с Каеде в Тераяма. Бунта продължи: — Ти можеш да спасиш себе си, Шизука, а вероятно и Муто. Трябва само да признаеш Зенко за глава на фамилията. Отделяме се от Такео, преди да е претърпял своето поражение; няма да позволим да ни повлече със себе си, а каквито и тайни да се крият в миналото ти, ще си останат там.

— Таку никога няма да се съгласи на това! — възкликна тя, изказвайки гласно мислите си.

— Ще го стори, ако му наредиш като глава на фамилията и като негова майка. Той няма избор. Все пак Таку е разумен човек. Ще разбере, че е за добро. Зенко ще стане васал на Сага, Племето отново ще се обедини, ще си върнем властта и тъй като Сага възнамерява да постави Осемте острова под свое господство, ще се сдобием с интересна и доходна работа за години напред…

„А на мен няма да ми се налага да диря начин да премахна собствения си син“, прокънтя в главата й.

На следващия ден Шизука пое към Кагемура — тайното селище на Муто. Беше точно след пълнолуние; тя яздеше в мрачно настроение, обезпокоена от разговора предишната нощ, опасявайки се, че там, където отиваше, роднините й щяха да са на същото мнение и щяха да я подтикват да се присъедини към тях. Бунта не бе особено разговорлив и тя се улови, че изпитва яд и се чувства притеснена в негово присъствие. Откога ли я подозираше? От мига, в който бе започнал да й носи информация за връзката на Шигеру с Маруяма Наоми? Години наред бе живяла със страха, че предателството й към Племето ще бъде разкрито, но откакто си бе признала пред Кенджи и бе получила неговото одобрение и опрощение, страхът й се бе разсеял. Сега миналото я връхлетя отново, изостри бдителността й, принуди я да се подготви за отбрана и да очаква, че всеки момент можеше да й се наложи да се бие за живота си, което не й се бе случвало от години. Улови се, че преценява Бунта и момчето и разсъждава как да ги надвие, ако я нападнат. Не бе допуснала уменията й да закърнеят, все още тренираше всеки ден, както бе правила през целия си живот, но вече не беше млада; владееше меча по-добре от повечето мъже, но знаеше, че не може да им съперничи по сила.

Пристигнаха в странноприемницата по здрач, а на следното утро станаха рано, оставиха момчето с конете и поеха през планината пеша, както Шизука бе сторила навремето с Кондо. Тя бе спала леко, нащрек при всеки звук и се чувстваше още по-потисната. Утрото бе мъгливо, а небето — забулено с облаци. Обзе я почти непреодолимо желание да се разплаче. Не преставаше да мисли за Кондо — бяха спали заедно на същото това място; не беше влюбена в него, но той я бе затрогнал по някакъв начин; беше го съжалила, а после той се бе появил в момент, когато тя вече смяташе, че животът й отива към своя бавен и мъчителен завършек, за да изгори в пламъците буквално пред очите й. Муден, трезв и разумен по природа, образът му сякаш бе придобил почти непоносимо трагично благородие. Колко вълнуващ бе в отношението си към нея, колко прекрасен! Защо сега бе тъй развълнувана от спомена за него? Все едно духът му се устремяваше към нейния, искаше да й каже нещо, да я предупреди.

Дори при вида на тайното селище на Муто, изникнало внезапно в скритата долина, тя не можа да се зарадва както обикновено. Когато пристигнаха, бе късен следобед и макар че по пладне слънцето се бе появило за кратко, сега залязваше зад стръмните планински върхове, а мъглата отново обгръщаше долината. Беше студено и тя беше доволна, че бе облечена в плътно наметало с качулка. Портите на селото бяха залостени и както й се стори, ги отвориха с неохота. Дори къщите й изглеждаха някак затворени и враждебни, дървените стени бяха потъмнели от влага, а покривите бяха затиснати с камъни.

Баба й и дядо й бяха умрели преди години; в старата им къща сега живееха семейства на възрастта на синовете й, които си имаха малки дечица; не познаваше добре никого от тях, макар че знаеше имената им, дарбите им и повечето подробности от живота им.

Кана и Мияби, които вече се бяха сдобили с внуци, все още поддържаха домакинството и те поне я поздравиха с неподправено удоволствие. Шизука не беше особено сигурна в искреността, с която я посрещнаха останалите възрастни, макар че децата бяха развълнувани от пристигането й, особено Мики.

Не бяха минали и два месеца, откакто Шизука се беше разделила с нея, но сега бе изненадана от промяната в момичето. Мики се бе източила и отслабнала, тъй че сега изглеждаше издължена и изтъняла. Чертите на лицето й се бяха изострили, а очите й блестяха, хлътнали в орбитите.

Когато се събраха в кухнята, за да приготвят вечерята, тя попита Кана:

— Мики боледувала ли е? — тъй като пролетта често бе времето на внезапни трески и стомашни неразположения.

— Не ти е мястото тук! — сгълча я Кана. — Ти си почетният гост, трябва да седиш с мъжете.

— Ей сега ще отида при тях. Само ми кажи за Мики.

Кана се обърна да погледне момичето, което седеше до огнището и бъркаше супата в едно метално котле, окачено над огъня на желязна кука с форма на риба.

— Много е отслабнала — съгласи се тя, — но не се е оплаквала от нищо, нали дете?

— Тя никога не се оплаква — добави Мияби през смях. — Жилава е като мъж. Ела тук, Мики, нека Шизука ти пипне ръцете.

Мики се подчини безмълвно и коленичи до Шизука. Шизука сключи пръсти около ръката й малко под рамото. Усети я като стомана, почти без плът, само мускули и кост.

— Наред ли е всичко?

Мики кимна едва забележимо.

— Ела да се поразходим, можеш да ми разкажеш какво те тормози.

— С никого не иска да говори, но на теб ще ти каже — рече тихо Кана.

— Шизука — прошепна Мияби, — бъди нащрек. Младите мъже… — тя хвърли поглед към голямата стая на къщата, откъдето се чуваха мъжки гласове, приглушени и неясни, макар че Шизука успя да различи гласа на Бунта. — Има известно недоволство — добави Мияби глухо, очевидно от страх да не я чуят.

— И аз така разбрах. Същото е в Ямагата и в Цувано. От тук отивам в Хофу, където ще обсъдя положението със синовете си. Заминавам след ден-два.

Мики слушаше безмълвно, все така коленичила до нея. Шизука долови лекото поемане на дъх и почувства как тя се напрегна. Прегърна я, стъписана от остротата и крехкостта на костите под кожата, наподобяващи птиче крило.

— Ела, сложи си сандалите. Ще отидем до светилището и ще се поклоним на божествата.

Кана даде на Мики няколко оризови питки за приношение. Шизука загърна раменете й с наметалото си с качулка; навън бе станало още по-студено. Обкръжена от огромен ореол, луната пръскаше мъждива светлина през мъгливия въздух и хвърляше сенки през улицата и под дърветата, които растяха около светилището. Макар че беше два дни след пълнолунието на четвъртия месец, високо в планината все още беше твърде мразовито, за да се чуят жаби и цикади. Обаждаха се само бухали, подхванали отривистата си любовна песен.

Светилището бе осветено с две лампи — по една от всяка страна на олтара. Мики остави питките пред статуята на Хачиман, после двете плеснаха с ръце и се поклониха три пъти. Шизука се бе молила тук преди много време за Такео и Каеде и сега отправи същото прошение, помоли се и за душата на Кондо и му изрази благодарността си.

— Божествата ще закрилят ли Мая? — попита Мики, втренчена в изваяните черти на статуите.

— Ти помоли ли ги?

— Да, всеки път го правя. И татко. Но не разбирам как могат да откликнат на молитвите на всички, когато хората искат различни неща. Аз се моля татко да е жив и здрав, но пък мнозина се молят за неговата смърт.

— Затова ли си толкова отслабнала, защото се тревожиш за баща си?

— Ще ми се да бях с него. И с Мая.

— Последния път, когато те видях, беше толкова спокойна и се справяше чудесно. Какво се е случило оттогава?

— Не мога да спя добре. Страх ме е от сънищата.

— Какви сънища? — подкани я Шизука, тъй като Мики млъкна.

— Сънищата, в които съм с Мая. Тя е котката, а аз съм нейната сянка. Тя ми взема всичко и аз трябва да я следвам. Когато се опитвам да остана будна, чувам какво си говорят мъжете, а те винаги обсъждат едно и също — фамилията Муто, дали е редно господарят да е жена, Зенко, Кикута. Едно време ми харесваше да идвам тук. Чувствах се в безопасност и всички ме харесваха. Сега мъжете млъкват, когато минавам покрай тях, децата ме избягват. Какво става, Шизука?

— Мъжете винаги недоволстват за едно или друго. Ще им мине — отвърна Шизука.

— Не е само това — възрази Мики разпалено. — Става нещо лошо. Мая е в ужасна беда. Знаеш колко сме свързани — винаги чувстваме какво става с другата. И винаги е било така. Сега усещам, че вика за помощ, но не знам къде е.

— В Хофу, с Таку и Сада — отвърна Шизука с увереност, която прикриваше собственото й безпокойство, тъй като беше истина, че между близначките съществуваше почти свръхестествена връзка и те сякаш можеха да си четат мислите от разстояние.

— Ще ме вземеш ли със себе си, когато тръгнеш за Хофу?

— Може би трябва — „Наистина, каза си, длъжна съм. Не мога да я оставя тук, за да бъде използвана по какъвто и да било начин срещу Такео. Колкото по-скоро говоря с Таку и Зенко, толкова по-добре. Трябва да уредим въпроса с водачеството, преди това недоволство да стане неуправляемо.“ А на глас изрече: — Тръгваме вдругиден.

Шизука прекара следващия ден в разговори с младите мъже, които сега представляваха основното ядро на фамилията Муто. Те се отнесоха с почит към нея и я изслушаха учтиво, тъй като произходът, историята и дарбите й предизвикваха уважението им, а в някои случаи дори страх. Тя изпита облекчение, че въпреки възрастта си и ниския си ръст все още бе способна да им наложи волята си. Повтори намерението си да обсъди със Зенко и Таку въпроса за водачеството и подчерта, че няма да се откаже от поста си глава на рода, преди владетелят Такео да се завърне от Изток, че такова е било желанието на Кенджи и че очаква пълно подчинение от всички тях в съответствие с традициите на фамилията Муто.

Никой не изрази несъгласие и никой не възрази, когато им съобщи, че Мики ще тръгне с нея, но два дни по-късно, вече на път обратно за Ямагата, след като си бяха прибрали конете, Бунта каза:

— Естествено, в селото вече знаят, че им нямаш доверие. Ако им вярваше, щеше да оставиш Мики там.

— В момента нямам доверие на никого — яздеха рамо до рамо, а Мики яздеше отпред, на един кон с момчето на Бунта. Шизука възнамеряваше да вземе за нея още един кон от конюшните на владетеля Мийоши в Ямагата. Така и двамата щяха да са по-подвижни и в по-голяма безопасност. Тя се обърна и погледна спътника си право в очите, предизвиквайки го: — Греша ли? Трябва ли да ти имам доверие?

— Ще бъда откровен с теб. Всичко се свежда до това, какво ще реши Племето. Не възнамерявам да ти прережа гърлото, докато спиш, ако това имаш предвид. Познаваме се отдавна… а и бездруго никога не ми е допадало да убивам жени…

— Значи ще ме уведомиш, преди да ме предадеш? — попита тя.

Той леко присви очи.

— Да.

— Отпрати Бунта и сина му — каза Мики по-късно, след като вече бяха пристигнали в Ямагата и в момента бяха сами. Вместо да отседне в къщата на Муто при Йошио, Шизука бе отишла в крепостта, където съпругата на Кахей ги посрещна радушно, опита се да ги убеди да останат по-дълго и когато усилията й се оказаха безуспешни, предложи да им осигури ескорт и допълнителен кон.

— Трудно е да се вземе правилното решение — отвърна Шизука. — Ако ги пратя обратно, докато съм на път, повече няма да имам никаква връзка с фамилията Муто, а и още повече ще отдалеча Бунта от себе си; приема ли предложението на владетелката Мийоши, това означава, че оттук нататък ще пътуваме съвсем открито… ти като дъщеря на владетеля Отори — Мики посрещна това предложение с гримаса. Шизука се засмя. — Решенията никога не са толкова лесни, колкото си мислиш.

— Защо да не продължим само двете?

— Две жени, които пътуват сами, без прислуга или ескорт, биха привлекли ненужно внимание…

— Ех, да се бяхме родили момчета! — възкликна Мики.

Макар че се постара да прозвучи като шега, Шизука съзря зад думите й дълбока тъга. Помисли си за Каеде и за обожанието, което тя изпитваше към сина си, за силната любов, която никога не бе проявявала към своите дъщери близначки, усети самотата на момичетата, които растяха в два свята. Ако фамилията Муто се обърнеше срещу баща им, момичетата щяха да бъдат премахнати заедно с него.

— Бунта и синът му ще дойдат с нас в Хофу. Когато стигнем там, Таку ще уреди всички да сме в безопасност!

Мики кимна и се усмихна с усилие. Шизука се улови, че съжалява за думите си, сякаш с тях можеше да предизвика боговете и да си навлече гнева им.

Същата нощ имаше леко земетресение, от което постройките се заклатиха, а в някои части на града избухнаха пожари. Въздухът все още бе наситен с прах и дим, когато потеглиха с два допълнителни коня, единия от които яздеше един коняр на Мийоши. Както се бяха уговорили, се срещнаха с Бунта и сина му на брега на рова, току пред портите на крепостта.

— Имаш ли някакви вести от Таку? — обърна се Шизука към Бунта с мисълта, че синът й може би поддържаше връзка с фамилията Муто.

— Йошио не е получавал новини от последното новолуние, разполага само със сведения, че Таку все още е в Хофу — при тези думи Бунта се ухили многозначително и намигна на сина си, който се засмя.

„Нима всички вече знаят за увлечението му по Сада?“, запита се Шизука, усещайки, че в гърдите й се надига вълна на раздразнение към по-малкия й син.

Но през първата нощ от пътуването им, след като Шизука и Мики си бяха легнали, Бунта дойде при вратата и я повика тихо. Беше останал да се черпи с разни други пътници в някаква кръчма в малкото градче. Шизука усети мириса на вино в дъха му.

— Ела отвън. Току-що научих лоши вести — не беше пиян, но виното бе притъпило чувствата му и бе отвързало езика му.

Тя извади кинжала си изпод възглавницата, тикна го под нощната си роба и се загърна с наметалото си. Последва го до края на верандата. Нямаше луна; градчето бе потънало в тишина, тъй като пътниците гледаха да си откраднат няколко часа сън, преди зората отново да ги проводи на път. Беше твърде тъмно, за да може да различи изражението му.

— Може би е само слух, но реших, че ще искаш да го узнаеш — замълча за момент и после рече неловко: — Вестите не са добри, ще трябва да се подготвиш.

— Какво се е случило? — попита тя, а гласът й прозвуча по-силно, отколкото бе предполагала.

— Синът ти Таку е бил нападнат на пътя, явно от разбойници. Той и жената с него… Сада… са били убити.

— Не може да е истина! — възкликна тя. — Какви са тези разбойници в Средната провинция?

— Никой не знае подробности. Но хората говореха за това в кръчмата.

— Хора от Племето? Муто?

— Муто и Курода — после добави смутено: — Съжалявам.

„Той знае, че е истина“, каза си Шизука и самата тя го усети. Когато бе почувствала такава скръб по пътя към Кагемура, когато бе усетила духа на Кондо до себе си, мъртвите са я викали и ето сега Таку бе сред тях. „Това ще ме убие“, бе следващата й мисъл, тъй като болката вече бе тъй силна, че тя не виждаше как би могла да оцелее, как би могла да продължи да живее в един свят, в който сина й вече го нямаше. Бръкна в робата си за кинжала с намерението да го забие в гърлото си, очаквайки с охота физическата болка, която щеше да сложи край на мъката й. Но нещо я възпря. Сниши глас с мисълта, че Мики спи съвсем наблизо.

— Мая, дъщерята на владетеля Отори, бе поверена на грижите на Таку. И тя ли е мъртва?

— Никой не спомена нищо за нея — отвърна Бунта. — Едва ли някой е знаел, че е с тях, освен Муто в Маруяма.

— А ти знаеше ли?

— Чух, че някакво дете, което наричаха Котето, е с Таку. Сам се сетих кое може да е.

Шизука не отвърна. Полагаше отчаяни усилия да се овладее. В съзнанието й изникна образ от миналото, на Кенджи, от деня, в който бе разбрал за смъртта на дъщеря си в ръцете на Кикута. „Вуйчо, призова тя духа му, знаеш как страдам, сега и аз чувствам болката ти. Дай ми сили да продължа да живея, както стори ти. Мая. Трябва да мисля за Мая. Няма да мисля за Таку, не още. Трябва да спася Мая.“

— Ще продължаваме ли за Хофу? — попита Бунта.

— Да, трябва да установя истината — тя си помисли за всички ритуали, които трябваше да бъдат изпълнени за мъртвите, запита се къде ли са погребани телата, усети как мъката стегна стоманените си обръчи около гърдите й при мисълта за трупа на сина й там, в земята, в черния мрак. — Зенко в Хофу ли е? — попита, удивена, че думите й прозвучаха спокойно и ясно.

— Да. Преди седмица жена му била потеглила с кораб за Хаги, но той все още бил там. Надзиравал уреждането на търговията с чуждоземците. Разправят, че много се сближил с тях.

— Зенко трябва да знае. Ако са били разбойници, той е отговорен да бъдат заловени и наказани, както и да бъде спасена Мая, ако все още е жива — но още докато говореше, вече знаеше, че синът й не е бил убит случайно от някакви си разбойници. А никой от Племето не би посегнал на Таку… никой освен Кикута. Акио бе прекарал зимата в Кумамото и поддържаше връзка със Зенко… Не, не можеше да повярва, че Зенко бе замесен в убийството на собствения си брат. Нима щеше да загуби и двамата си синове? „Не бива да го осъждам, преди да говоря с него“, рече си тя.

Бунта я докосна предпазливо по ръката:

— Има ли нещо, което бих могъл да направя? Да ти донеса ли чай или вино?

Тя се отдръпна от него, съзирайки нещо повече от съчувствие в жеста му, внезапно обладана от омраза към всички мъже за тяхната похот и убийствено насилие.

— Бих искала да остана сама. Тръгваме призори. Не казвай нищо на Мики. Аз ще реша кога да й съобщя.

— Наистина много съжалявам — рече той. — Всички обичаха Таку. Ужасна загуба.

Когато стъпките му заглъхнаха, тя се свлече на верандата, загърна се с наметалото, все още стискайки в ръка ножа, чиято позната тежест бе единствената й утеха, нейното средство за бягство от света на болката. Тогава чу едва доловими стъпки по дъските. Мики допълзя до нея и се сгуши в прегръдките й.

— Мислех, че спиш — рече Шизука, притисна момичето до себе си и го погали по главата.

— Стъпките му ме събудиха и после вече не можех да не слушам — слабото й тяло трепереше. — Мая не е мъртва. Ако беше, щях да усетя.

— Къде е? Можеш ли да я откриеш?

Шизука си помисли, че ако съсредоточи вниманието си върху Мая, върху живите, няма да рухне. А с острата си чувствителност Мики сякаш го разбра. Не каза нищо за Таку, но помогна на Шизука да се изправи.

— Ела да си легнеш — рече, все едно Шизука бе детето, а тя — възрастната. — Дори и да не заспиш, ще си починеш. А аз искам да заспя, защото Мая ми говори в сънищата. Рано или късно ще ми каже къде е, и тогава ще отида и ще я намеря.

— Трябва да се върнем в Хаги. Трябва да те отведа при майка ти.

— Не, трябва да отидем в Хофу — прошепна Мики. — Мая е още в Хофу. Ако някой ден видиш, че ме няма, не се безпокой за мен. Аз ще съм с Мая.

Двете си легнаха и Мики се сгуши в Шизука, положила ръка върху гърдите й. Тя сякаш заспа, но Шизука лежеше будна и размишляваше за живота на сина си. Всички жени в Племето и онези, които принадлежаха към воинската класа, бяха принудени да свикват с вероятността за ранната насилствена смърт на мъжките си рожби. Момчетата бяха възпитавани да нямат страх от смъртта, а момичетата се обучаваха да не показват слабост или мъка. Да се страхуваш за нечий живот, означаваше да искаш по някакъв начин да привържеш този човек към себе си, а тя бе виждала как прекомерната и покровителствена майчина любов превръща момчетата в страхливци или ги тласка към безразсъдство. Таку беше мъртъв и тя скърбеше за него, но знаеше, че смъртта му може да означава само едно — той не е предал Такео, а е бил убит заради предаността му към него. Значи не бе умрял случайно или напразно.

По този начин съумяваше да се утешава и да си вдъхва сили през следващите няколко дни, докато яздеха към Хофу. Беше твърдо решена да не пристигне там като съсипана и скърбяща майка, а като главата на фамилия Муто; нямаше да покаже слабост, а щеше да разбере как бе загинал синът й, и щеше да въздаде справедливост на убийците.

Времето стана горещо и душно, дори морският бриз не можеше да разхлади пристанищния град. Падналите напролет дъждове бяха оскъдни и хората с тревога вещаеха необичайно знойно лято, вероятно дори суша, макар че повече от шестнайсет години това не се беше случвало. Проливните дъждове бяха падали навреме и се бяха изливали години наред, тъй че много млади хора никога не бяха изпитвали обичайните за засушаването трудности.

В града се чувстваше безпокойство, което не се дължеше само на душното време. Ежедневно пълзяха слухове за какви ли не зловещи знамения — лица на обречени, зърнати сред отблясъци от фенери край храма Дайфукуджи; ято птици, изписали на небето знаци, вещаещи нещастие… Още щом пристигнаха, Шизука усети искрената скръб и гнева на гражданите, предизвикани от смъртта на Таку. Тя не отиде в къщата на Араи, а остана в разположената недалеч от „Умедая“ странноприемница с изглед към реката. През първата нощ ханджията й каза, че Таку и Сада били погребани в Дайфукуджи. Тя прати Бунта да уведоми Зенко, че е пристигнала. На следното утро стана рано, без да буди Мики, чиито устни, ръце и крака потръпваха в неспокоен сън, и пое покрай речния бряг към яркочервения храм, който бе разположен сред свещените дървета и гледаше към морето, за да поздравява пристигащите в Средната провинция моряци с добре дошли у дома. От вътре се чуваше припяването на монасите и тя долови свещените звучни слова от сутрата за мъртвите.

Двама монаси пръскаха дъските с вода, преди да ги пометат. Единият от тях разпозна Шизука и каза на другия:

— Придружи господарката Муто до гробището. Аз ще уведомя игумена.

Под грамадните дървета се усещаше лека хладина. Монахът я отведе до наскоро изкопаните гробове, които още не бяха покрити с камъни; отстрани горяха лампи, а пред тях някой бе оставил приношение от цветя — морави перуники. Тя направи усилие да си представи тленните останки на сина си под земята. Силното му гъвкаво тяло вече бе неподвижно, а пъргавата му язвителна мисъл — угаснала завинаги. Духът му вероятно бродеше неспокойно между световете в търсене на справедливост.

Вторият монах се върна с тамян, а после, когато Шизука коленичи в безмълвна молитва, пристигна самият игумен и коленичи до нея. Известно време двамата останаха в мълчание, след което мъжът подхвана същата сутра за мъртвите.

Очите й се напълниха със сълзи, които се затъркаляха по страните й. Древните слова се извисиха към купола на дърветата и се смесиха с утринната песен на врабчетата и нежното гукане на гълъбите. По-късно игуменът я заведе в стаята си и й поднесе чай.

— Заел съм се лично да уредя изсичането на надгробния камък. Сметнах, че това би било желанието на владетеля Отори.

Тя впери поглед в него. Познаваше го от няколко години, но винаги го бе виждала във ведро настроение, способен както да се шегува с моряците на техния груб жаргон, така и да съчинява елегантни хумористични стихове с Такео, Каеде и доктор Ишида. Сега лицето му бе изопнато, а изражението му — сериозно.

— А нима брат му, владетелят Зенко, не се е заел с всичко това? — попита тихо тя.

— Опасявам се, че господарят Зенко е попаднал под влиянието на чуждоземците; не го е оповестил публично, но всички говорят за това. Приел е тяхната религия и сега я проповядва като единствената истинска вяра. Това го прави непригоден да влиза в нашите храмове и светилища и да изпълни необходимите церемонии за брат си — Шизука се втренчи в игумена, неспособна да повярва на ушите си. — Решението му предизвика голям смут — продължи игуменът. — Появиха се знамения и поличби, че боговете са оскърбени. Хората се страхуват, че ще бъдат наказани заради действията на господаря Араи. Чуждоземците пък твърдят точно обратното — че техният върховен бог Деус ще възнагради Зенко и всички, които се присъединят към него. А това включва повечето от личните му васали, на които е било заповядано или да си сменят религията, или да се простят с живота си.

— Пълно безумие — рече Шизука, решавайки да говори със Зенко възможно най-скоро. Не изчака да я извикат на аудиенция, а след като се върна в странноприемницата, се облече подобаващо и си поръча паланкин.

— Чакай ме тук — рече на Мики. — Ако не се върна до довечера, иди в Дайфукуджи, там ще се погрижат за теб — момичето я прегърна с необичайно вълнение.

Зенко излезе при стъпалата на верандата още щом поставиха паланкина на земята от вътрешната страна на портите. За момент на Шизука й олекна и даже си помисли, че го е преценила неправилно. Първите му думи бяха на съчувствие, последвани от изразяване на удоволствието му, че я вижда, и от изненада, че не е дошла направо при него.

Погледът й спря върху броеницата, която синът й носеше около врата — символ на чуждоземската религия, — и върху кръста, който висеше на гърдите му.

— Тази ужасна вест потресе всички ни — каза той, докато я въвеждаше в личните си помещения с изглед към градината. На верандата си играеше най-малкият му син, надзираван от бавачката. — Ела и поздрави баба си — викна Зенко и момчето послушно влезе в стаята и коленичи пред нея. Шизука го виждаше за пръв път — беше около двегодишен. — Както знаеш, съпругата ми замина за Хаги, за да прекара известно време със сестра си. Не й се щеше да остави малкия Хиромаса, но аз реших, че поне един от синовете ми трябва да бъде при мен.

— В такъв случай признаваш, че рискуваш живота на другите си деца? — попита тихо тя.

— Майко, Хана ще бъде с тях до две седмици. Не мисля, че ги грози някаква опасност. А и бездруго не съм направил нищо лошо. Ръцете ми са чисти — той ги вдигна пред нея и после хвана ръчичките на детето. — По-чисти от ръцете на Хиромаса — подразни го той.

— Той има дланите на Кикута! — възкликна Шизука озадачена. — Защо не си ми казал?

— Интересно, нали? Кръвта на Племето никога не може да бъде унищожена — той й се усмихна широко и махна към прислужничката да отведе детето. — Напомня ми Таку — продължи след известна пауза и избърса очи с ръкав. — За мен е поне малка утеха, че бедният ми брат продължава да живее в сина ми.

— Може би ще ми кажеш кой отне живота му — рече Шизука.

— Разбойници очевидно. Какво друго обяснение може да има? Ще ги заловя и ще ги пратя на съд. Естествено, в отсъствието на Такео от страната има отчаяни мъже, които стават дръзки и излизат на светло… — личеше си, че не го е грижа дали тя му вярваше или не.

— Ами ако ти заповядам да ми кажеш истината?

Той отмести поглед и отново скри лице в ръкава си, но тя имаше чувството, че не плаче, а се смее, изненадан и тържествуващ от собствената си дързост.

— Нека не говорим за заповеди, майко. Ще изпълня докрай синовния си дълг към теб, но във всички останали отношения смятам, че е редно ти да се подчиняваш на мен, защото съм и Муто, и Араи.

— Аз служа на Отори — отвърна тя. — Същото правеше и Кенджи, в това си се клел и ти.

— Да, служиш на Отори — каза той вече с нескрит гняв. — Това е проблемът от години. Откъдето и да погледнем историята на възхода на Отори, виждаме твоята ръка — в гоненията, на които Такео подложи Племето, в убийството на баща ми, дори в смъртта на владетеля Фудживара… какво те накара да разкриеш тайните на Племето пред Шигеру?

— Това ли те интересува? Ще ти кажа! Исках по-добър свят за теб и за Таку. Смятах, че трябва да живеете в света на Шигеру, не в света на Араи и на Племето. Такео и Каеде създадоха този свят. Няма да ти позволим да го унищожиш.

— С Такео вече е свършено. Да не мислиш, че императорът ще го удостои с благосклонността си? Ако изобщо се върне, ние ще го убием и аз ще бъда утвърден като върховен владетел на Трите провинции. Това е мое право и съм готов за него.

— Готов ли си да се биеш срещу Такео, Кахей, Сугита, Сонода… и повечето воини от Трите провинции?

— Това няма да е битка, а разгром. Със Сага на Изток и допълнителната подкрепа, която имаме от чуждоземците… — и той потупа кръста на гърдите си, — с техните оръжия и кораби Такео ще бъде разбит. Той всъщност не е кой знае какъв воин — всичките му прочути битки са спечелени по-скоро с късмет, отколкото с умение — после сниши глас: — Майко, мога да те защитя до някаква степен, но ако продължаваш да ме предизвикваш, няма да мога да удържа фамилията Кикута. Те настояват да бъдеш наказана за годините ти на неподчинение към Племето.

— Преди това аз сама ще сложа край на живота си! — възкликна тя.

— Така може би е най-добре — отвърна той, като я погледна право в очите. — Ами ако ти заповядам да го сториш сега?

— Девет месеца те носих под сърцето си — тя внезапно си спомни деня, в който бе отишла при Кенджи да подири позволението на Племето да даде живот на това дете. То бе нейният дар към любимия й — колко горд беше баща му! А сега и бащата, и синът вече бяха пожелали смъртта й. Изпълниха я гняв и тъга, година плач нямаше да ги уталожи. Усети как разумът й заплашва да се поддаде на лудостта. „Ще ми се да можех да се самоубия“, помисли си, изкушена от унищожителната сила на смъртта. Единствено съдбата на близначките я възпираше. Искаше да попита за Мая, но се страхуваше да не разкрие нещо, което Зенко може би не знаеше. По-добре да мълчи, да направи онова, което бе правила цял живот — да се преструва, докато действа, както смята, че е най-добре. Направи огромно усилие да потисне емоциите си и да придобие онова нежно изражение, което бе използвала толкова често. — Зенко, ти си първородният ми син и единственото ми желание е да ти бъда майка. Ще обмисля всичко, което ми каза. Дай ми ден-два. Нека уредя подробностите около паметника на брат ти. Не мога да взема решение, когато съзнанието ми е замъглено от скръб… — за момент си помисли, че той ще й откаже; прецени разстоянието до градината и зида, но в мълчанието й се стори, че чува дишане на мъже — зад преградите и в храстите навън имаше скрити стражи. „Наистина ли се е страхувал, че съм дошла да го убия? След като Таку е погребан току-що?“ Нямаше големи шансове да избяга. Щеше да стане невидима; ако стражите се втурнат след нея, ще обезоръжи някой от тях, ще му вземе меча…

У него се задействаха някакви остатъци от уважение и почит.

— Добре — съгласи се. — Ще наредя на стражите ми да те съпроводят. Не се опитвай да им избягаш и в никакъв случай не напускай Хофу. Когато траурът ти свърши, или се присъединяваш към мен, или се самоубиваш.

— Ще дойдеш ли да се помолиш за брат си?

Той отправи към нея смразяващ поглед, след което нетърпеливо поклати глава. Тя не искаше да го притиска, защото се опасяваше, че ще я задържи там, ако се наложеше, дори и със сила. Поклони се покорно, усещайки как гневът бушува безсилно в гърдите й. Когато си тръгна, в отдалечения край на верандата чу гласове; обърна глава и видя Дон Жоао със своята преводачка Мадарен да вървят към нея. Бяха пременени в нови великолепни одежди, дори и Мадарен, и вървяха с новопридобита увереност.

Шизука поздрави хладно Дон Жоао и после заговори на Мадарен, без да използва любезности, давайки израз на гнева, който бе сдържала с такива усилия:

— Какво правиш тук ти, а?

Мадарен се изчерви от тона й, но се овладя и отвърна:

— Изпълнявам волята Божия, както всички.

Шизука не отговори, а се качи в паланкина. Докато шестима от хората на Зенко я отнасяха в рязък тръс, тя прокле чуждоземните заради ненавременната им намеса в тукашните дела. Почти не си даваше сметка за думите, които се изливаха от устата й; гневът и скръбта я бяха направили непоследователна, тя чувстваше как я тласкат към лудостта.

Паланкинът спря и бе спуснат на земята пред странноприемницата, но тя не слезе веднага; искаше й се да остане там, в това малко пространство, така подобно на ковчег, и повече никога да не се занимава с живите. Накрая мисълта за Мики я принуди да излезе на бронзовата светлина.

Бунта седеше на верандата в позата, в която го беше оставила, но стаята бе празна.

— Къде е Мики? — попита тя рязко.

— Вътре — отвърна той изненадан. — Никой не е минавал покрай мен, нито на влизане, нито на излизане.

— Кой я е взел? — сърцето на Шизука заби на пресекулки от ужас.

— Никой, кълна ти се.

— По-добре не ме лъжи — каза тя, влезе отново в стаята и напразно претърси всяко ъгълче за тънкото телце, което можеше да се свие така, че да се мушне в най-тясното пространство. Стаята беше празна, но в единия край забеляза някаква драскулка върху дървената греда. Два полукръга с дъгите един към друг и отдолу една окръжност. — Отишла е да намери Мая! — Шизука коленичи на пода, опитвайки се да успокои ударите на сърцето си. Мики беше заминала — станала е невидима, промъкнала се е покрай Бунта, излязла е навън и е отишла в града — нещо, на което бе обучена в годините, прекарани в Племето. На този етап Шизука не можеше да стори нищо за нея.

Дълго остана коленичила, чувствайки как жегата на деня я обгръща все по-силно; между гърдите и под подмишниците й плъзнаха струйки пот. Чу стражите да подвикват нетърпеливо един към друг и осъзна, че шансовете й все повече намаляват. Не можеше да изчезне и да остави Таку без траур, но трябваше ли да стои в Хофу, докато или синът й, или Кикута организираха смъртта й? Нямаше време да търси връзка с фамилията Муто и да ги призове на помощ, а и дали щяха да откликнат, след като Зенко вече претендираше за водачество в рода?

Тя призова мъртвите за утешение — Шигеру, Кенджи, Кендо и Таку. Скръбта и безсънието бяха почнали да искат своята дан. Почувства ледения им дъх върху себе си, когато я приканиха с въздишка: „Моли се за нас! О, моли се за нас!“

Изтощеното й съзнание се вкопчи в тази възможност. Щеше да отиде в храма и да жалее мъртвите, докато или станеше една от тях, или те й кажеха какво да прави.

— Бунта — повика го тя. — Имам една последна задача за теб. Иди и ми намери остри ножици и бяла роба.

Той се появи на прага с посивяло от стъписване лице.

— Какво се е случило? Не ми казвай, че си решила да сложиш край на живота си.

— Просто направи това, което ти казвам. Трябва да отида до храма и да уредя надгробния камък за Таку и погребалните церемонии. След като ми донесеш онова, за което те помолих, прави каквото искаш. Освобождавам те от служба при мен.

Щом Бунта се върна, тя му нареди да чака отвън. Разгъна вързопа и извади ножиците. Развърза косите си, раздели ги на две и ги отряза последователно, поставяйки внимателно дългите кичури на постелката. С изненада отбеляза колко многобройни бяха станали белите нишки в тях. После подстрига късо останалата част от косите си, чувствайки как косъмчетата се сипят по нея като прах. Изтупа ги и облече бялата роба. Взе оръжията си — меч, кинжал, гарота и кръглите ножове за хвърляне — и ги постави на пода между двете стиски коси. Поклони се доземи, изразявайки своята благодарност за оръжията и за целия си живот до момента; после си поиска купичка чай, изпи течността и с рязко движение на двете си силни ръце счупи купичката на две.

— Няма да пия отново.

— Шизука! — възрази Бунта откъм прага, но тя не му обърна внимание.

— Да не е обезумяла? — чу шепота на сина му. — Горката жена!

С бавни, но решителни стъпки се отправи към предната част на странноприемницата. Новината за посещението й при Зенко се бе разпространила и отвън се бе събрала малка тълпа. Когато се качи в паланкина, я последваха нататък по пътя покрай речния бряг към Дайфукуджи. Стражите на Зенко се почувстваха неловко от това шествие и на няколко пъти се опитаха да разгонят тълпата, но тя нарастваше и ставаше все по-неуправляема и враждебна; мнозина побягнаха надолу към реката, тъй като бе време на отлив и грабвайки камъни от насипа, започнаха да замерят с тях стражите, успявайки да ги принудят да отстъпят от портите на храма. Носачите оставиха паланкина на земята пред вратите и тя бавно влезе в главния двор. Движеше се така, все едно се носеше във въздуха. Тълпата се скупчи на входа. Тя седна на земята, кръстосвайки крака в позата на светците, и най-накрая си позволи да избухне в сълзи заради смъртта на единия си син и предателството на другия.

Погребалните ритуали течаха, докато тя седеше там; надгробният камък бе гравиран и положен. Дните минаваха, но тя не помръдваше, като нито ядеше, нито пиеше. На третата нощ заваля леко и хората взеха да говорят, че небесата я хранели. От този миг нататък валеше всяка нощ; през деня често се виждаха птици, които пърхаха с криле около главата й.

— Хранят я със зрънца просо и мед — съобщиха монасите.

Жителите на града говореха, че самото небе плачело за опечалената майка, и изразиха своята признателност за предотвратената опасност от суша. Популярността на Зенко намаляваше, докато луната на петия месец нарастваше и все повече изпълваше своя диск.

Четирийсет и втора глава

Дни наред Мая скърбеше за изгубените коне, неспособна да се взре в по-голямата загуба. Шигеко й бе заръчала да се грижи за тях и тя ги бе освободила. Отново и отново преживяваше мига, в който бе пуснала юздите на кобилите и те бяха избягали. Съжаляваше горчиво за тях, както и за необяснимата си неспособност да се движи или да се защитава. Това бе третият път, в който се изправяше пред истинска опасност… след нападението в Инуяма и сблъсъка с баща й… и чувстваше, че в решителни моменти се проваля въпреки годините обучение в Племето.

Разполагаше с достатъчно време да размишлява над преживяното. Когато дойде в съзнание, гърлото я болеше и й се гадеше. Установи, че се намира в малка, мъждиво осветена стая, която разпозна като едно от тайните помещения в някаква къща на Племето. Такео често бе разказвал на дъщерите си истории за времето, когато от Племето го бяха държали в такива стаи, и сега споменът я успокои и утеши. Беше решила, че Акио ще я убие незабавно, но той не го стори… държеше я с някаква определена цел. Тя знаеше, че може да избяга по всяко време, тъй като котето не беше ограничено от врати и стени, но още й беше рано. Искаше да остане близо до Акио и Хисао; никога нямаше да им позволи да убият баща й; преди това тя лично щеше да им отнеме живота. Ето защо потисна първо гнева си, а после и страха си и се зае да научи за тях каквото можеше.

Първоначално виждаше Акио само когато й носеше храна и вода; храната беше оскъдна, но тя не усещаше глад. Всеки път беше установявала, че колкото по-малко ядеше, толкова по-лесно й беше да става невидима и да раздвоява образа си. Упражняваше се в това, докато беше сама, понякога дори като се заблуждаваше и виждаше Мики облегната на отсрещната стена. Не говореше с Акио, но го изучаваше, както и той нея. Знаеше, че той не можеше да става невидим, нито притежаваше приспиващия поглед на Кикута, но можеше да улавя присъствието на човек в състояние на невидимост и да преодолява опитите да бъде приспан. Имаше бързи рефлекси, беше неимоверно силен и напълно лишен от жалост или от което и да било от по-нежните човешки чувства.

Два-три пъти на ден една от прислужничките в къщата я придружаваше до нужника; освен нея не виждаше никого. На свой ред Акио почти не разговаряше с нея. Но след като бе стояла затворена близо седмица, късно една вечер той се появи, коленичи пред нея, хвана ръцете й и ги обърна с дланите нагоре. Тя усети виното в дъха му, а и речта му бе неестествено забавена.

— Очаквам да ми отговаряш честно, тъй като съм господарят на твоето семейство. Имаш ли някое от уменията на баща си?

Тя поклати глава и още преди края на движението усети как главата й се отмята назад и й притъмнява пред очите от плесницата му. Не беше видяла ръката му да помръдва.

— Вече се пробва да ми приковеш погледа! Сигурно владееш съня на Кикута. Освен това те видях как ставаш невидима в странноприемницата. Притежаваш ли остър слух? — тя кимна, защото не искаше да я убие намясто, но не му каза нищо за котето. — А къде е сестра ти?

— Не знам.

Макар че този път го очакваше, не успя да се отдръпне достатъчно бързо, за да избегне втория удар. Акио се хилеше, все едно играеше някаква игра.

— В Кагемура с фамилията Муто.

— Тъй ли? Че тя не е Муто, а Кикута. Мисля, че мястото й е тук, при нас.

— Муто никога няма да ти я дадат.

— При тях са настъпили известни промени. Смятах, че си го разбрала. В крайна сметка Племето винаги запазва единството си. Това е начинът ни за оцеляване — той почука с нокти по зъбите си. Горната част на дясната му ръка носеше белег от стара рана, който започваше от китката и свършваше в основата на палеца му. — Видя как убих онази вещица Сада. Няма да се поколебая да сторя същото и с теб.

Тя не отговори; беше по-заинтригувана от собствената си реакция — бе изненадана, че не се страхува от него. До този момент не беше осъзнала, че също както баща си притежава безстрашието на Кикута.

— Както разбрах — продължи той, — майка ти няма да стори нищо, за да те спаси, но баща ти те обича.

— Не е истина — излъга Мая. — Баща ми не се вълнува особено от мен и сестра ми. Воинската класа мрази близначките и ги смята за позор. Просто баща ни е мекушав по природа, това е.

— Винаги е бил лигльо — рече Акио и тя съзря слабостта в него, дълбоката омраза и завист, които изпитваше към Такео. — Може би ти ще ми го доведеш.

— Само ако възнамерява да те убие — отвърна тя.

Акио се засмя и стана:

— Но той никога няма да убие Хисао!

Тя се улови, че отново мисли за Хисао. През последната половин година й се наложи да понесе факта, че той е син на баща й, неин полубрат, за когото не говореше никой и за чието съществуване, беше сигурна, майка й нямаше и най-малка представа. Не по-малко сигурна беше, че Хисао не знаеше кой е истинският му баща. Беше нарекъл Акио „татко“, беше се втренчил в нея недоумяващо, когато му бе заявила, че е негова сестра. В главата й за пореден път прозвуча гласът на Сада: „Значи момчето наистина е син на Такео?“ И отговорът на Таку: „Да, и според пророчеството е единственият човек, който може да сложи край на живота му.“

Нейният все още наполовина развит характер притежаваше непреклонност, наследена от Кикута, който я правеше безпощадно целеустремена. За нея равновесието беше просто — ако Хисао умреше, Такео щеше да живее вечно.

Освен тренировъчните упражнения, които си правеше прилежно, тя нямаше с какво да се занимава и често блуждаеше между будното състояние и съня, изпълнен с живи образи. Сънуваше Мики, чийто образ бе тъй ясен, че когато отвореше очи, не можеше да повярва, че сестра й не е в стаята при нея. Сънуваше и Хисао; коленичеше до него, докато спеше, и шепнеше в ухото му: „Аз съм твоя сестра.“ Веднъж даже сънува, че котето лежи до него, и през козината му почувства топлината на тялото му.

Хисао сякаш обсеби съзнанието й — искаше да научи всичко за него. Започна да си прави опити, приемайки формата на котето през нощта, докато всички в къщата спяха, първоначално от време на време, тъй като искаше да го запази в тайна от Акио, а после с все по-нарастваща увереност. През деня беше затворник, но през нощта бродеше свободно из къщата, наблюдаваше всички обитатели и влизаше в сънищата им. Виждаше страховете и надеждите им и много от тях предизвикваха искреното й презрение. Прислужничките се оплакваха от призраци, разправяха как чувствали нечий дъх върху лицето си или мека топла козина до себе си в леглото, как чували някакво грамадно същество да стъпва с меки лапи по пода. Из целия град се случваха странни неща, появяваха се знамения и видения.

Акио и Хисао спяха в една стая в дъното на къщата отделно от другите мъже. Мая отиде там в най-тихата и тъмна част на нощта, точно преди зазоряване, за да наблюдава как Хисао спи, понякога в прегръдките на Акио, понякога сам. Спеше неспокойно, мяташе се и бълнуваше. Сънищата му бяха зловещи и накъсани, но будеха любопитството й. Понякога той се будеше и не можеше да заспи отново; тогава отиваше в една малка постройка в задната част на къщата, от другата страна на двора, където имаше работилница за коване и поправяне на домакински принадлежности и оръжия. Мая го следваше и наблюдаваше, отбелязвайки мислено предпазливите му, изключително прецизни движения, ръцете му — умели и сръчни, и неимоверната му отдаденост в процеса на изобретяване и изпробване.

Чуваше откъслечните разговори на прислужничките, но те никога не разговаряха с нея. Освен по време на разходките до нужника тя почти не ги виждаше, но един ден вместо Акио при нея дойде млада жена — на възраст горе-долу колкото Шигеко. Тя се втренчи в Мая с нескрито любопитство. Мая й заяви:

— Не ме зяпай така. Да знаеш, че съм много силна.

Момичето се изкиска, но не отмести поглед.

— Изглеждаш като момче.

— Знаеш, че съм момиче — отвърна рязко Мая. — Не си ли ме виждала да пикая? — използваше момчешки език и момичето се засмя. — Как се казваш?

— Нори — прошепна тя.

— Нори, сега ще ти покажа колко съм силна. Ти сънуваше някаква кърпа; беше завила в нея оризови питки, но когато ги отви, видя, че по тях са плъзнали червеи.

— Ама аз не съм казала на никого! — ахна момичето, но пристъпи по-близо до нея. — Откъде знаеш?

— Знам много неща. Погледни ме в очите — задържа погледа на момичето за миг, който й стигаше, за да види, че Нори е суеверна и доверчива… видя и още нещо, нещо за Хисао… Главата на момичето клюмна напред, щом Мая прекрати силата в погледа си. После я плесна по двете страни, за да я свести, и прислужничката се втренчи в нея замаяна. — Истинска глупачка си, ако обичаш Хисао — отсече Мая.

Момичето се изчерви.

— Мъчно ми е за него — прошепна тя. — Баща му е толкова суров с него и той често не е добре…

— В какъв смисъл не е добре?

— Понякога има ужасно главоболие. Повръща и престава да вижда. Днес е болен. Господарят Кикута се ядоса, защото трябваше да се срещнат с владетеля Зенко… а сега Акио отиде сам.

— Може би ще успея да му помогна — рече Мая. — Защо не ме заведеш при него?

— Не мога! Акио ще ме убие, ако разбере!

— Отведи ме до клозета — каза Мая. — Затвори тази врата, но не я залоствай. Аз ще се промъкна в стаята на Хисао. Не се тревожи, никой няма да ме види. Но ти трябва да внимаваш за Акио. Предупреди ме, когато се върне.

— Няма да причиниш болка на Хисао, нали?

— Той е мъж, а аз съм само на четиринайсет години… даже още не съм жена. Нямам оръжие. Как бих могла да го нараня? Както и да е, казах ти, че искам да му помогна — още докато говореше, тя си припомняше всичките начини за убиване на човек с голи ръце, на които я бяха обучили. Прокара език по устните си; гърлото й беше пресъхнало, но иначе беше спокойна. Той беше неразположен, слаб, вероятно и ослепен от болестта. Щеше да е лесно да го обезвреди с погледа си; пипна се по врата, за да почувства собствения си пулс, представяйки си неговия под пръстите си. А ако се провали, ще повика котето… — Хайде, Нори, да отиваме при Хисао. Той се нуждае от помощта ти — когато видя, че Нори продължава да се колебае, Мая добави тихо: — И той те обича.

— Така ли? — очите й заблестяха върху слабото й бледо лице.

— Не казва на никого, но те сънува. Виждала съм неговите сънища също както твоите. Сънува, че те държи в обятията си, и вика в съня си — Мая наблюдаваше как изражението на Нори се смекчи; изпита презрение към нея заради увлечението й.

Нори тихо плъзна вратата встрани, погледна навън и й даде знак да я последва. Двете бързо отидоха в задната част на къщата и при вратата на тоалетната Мая се хвана за корема и извика от болка.

— Побързай, няма да прекарам цял ден тук — обади се Нори с неподозирана изобретателност.

— Какво да направя, като ми е зле? — отвърна Мая в същия дух. — От тази гадна храна, която ми давате! — тя докосна Нори по рамото, когато очертанията й взеха да избледняват. Момичето, свикнало на такива странности, гледаше упорито напред. Мая отиде бързо до стаята, където спеше Хисао, плъзна вратата встрани и влезе вътре.

Яркото слънце отвън бе смалило зениците й и за момент тя не виждаше нищо. В стаята беше задушно, във въздуха се долавяше слаб мирис на повърнато. После видя момчето — лежеше свито на постелката в ъгъла, закрило лице с едната си ръка. От равния ритъм на дишането му личеше, че спи. Никога нямаше да й се открие друга подобна възможност. Тя задържа дъха си, сви китки, призова цялата си сила, прекоси стаята, коленичи до него и го сграбчи за врата.

Усилието отслаби концентрацията й и тя възвърна формата си. Очите му се отвориха и той се втренчи в нея за мит, преди да се извие под тялото й в опит да се измъкне от хватката й. Беше по-силен, отколкото бе очаквала, но тя впи поглед в очите му и за момент го замая; пръстите й се сключиха като пипала, когато гърбът му се изви, а ръцете му се размахаха в усилие да се освободи. Хисао успя да застане на четири крака и тя се вкопчи в него като животно. Кожата му беше потна и тя усети как пръстите й се отхлабват. Той също го усети и разтърси глава, дърпайки се назад, докато отново извиваше тяло. Сграбчи я и я блъсна в стената. Крехката преграда се счупи и разкъса; стори й се, че дочу гласа на Нори, която я викаше. „Провалих се“, помисли си, когато Хисао сключи ръце около собствения й врат, и се приготви да умре.

„Мики!“, изстена безмълвно и сякаш Мики й отвърна; почувства как яростта към Хисао я обзема отново; котето се материализира, озъбено и съскащо. Той изпищя изненадан и я пусна; котето отстъпи назад, готово да избяга, но още не беше готово да се откаже от битката.

Прекъсването й осигури миг да възстанови самообладанието и концентрацията си. Видя, че въпреки бързината на непосредствената му реакция все още имаше нещо, което го обезсилваше. Очите му се замъглиха и той залитна леко. Изглеждаше така, сякаш се опитваше да види нещо точно зад гърба й и се вслушваше в нечий шепот.

Мая си помисли, че е номер, за да я накара да отмести поглед, и продължи да го гледа втренчено. Мирисът на гнилоч и плесен се засили; стаята ставаше непоносимо гореща; гъстата козина на котето я задушаваше. Чу гласа от дясната страна, който й пошепна нещо. Макар че не разбра думите, чу достатъчно, за да е сигурна, че не бе на Нори.

Хвърли поглед встрани и видя жената. Беше млада, може би деветнайсет-двайсетгодишна, с къси коси и бледо лице. Беше облечена в бяла роба, загърната на обратната страна от тази на живите, и се носеше над земята. Лицето й изразяваше такъв гняв и отчаяние, че дори коравото сърце на Мая се трогна. Видя, че Хисао изгаря от желание да погледне призрака и в същото време се страхува; котешкият дух, който я бе обсебил, се движеше свободно между световете и за първи път тя потърси неговото познание и мъдрост.

„Значи това е имал предвид Таку“, взе да разсъждава тя, разпознавайки своя дълг към котето и начина, по който можеше да го изпълни, а веднага след това и силата, която й даваше, и как би могла да я използва.

Жената извика към нея:

— Помогни ми! Помогни!

— Какво искаш? — попита котето.

— Искам синът ми да ме чуе!

Преди да успее да й отговори, Хисао се приближи.

— Ти се върна! — рече той. — Значи си ми простила. Ела, нека те докосна. И ти ли си призрак? Може ли да те подържа?

Той протегна ръка и тя видя как гъстата котешка козина се промени и омекна, копнееща да усети допира му. За нейно учудване и неудоволствие котето отвърна все едно на своя господар, сведе главица, прибра уши и му позволи да го погали.

Тя се подчини на мъдростта на котето. Докосването обедини нещо вродено у двама им. Хисао ахна. Мая почувства как болката сякаш премина в собствената й глава и после се разнесе. Погледна през неговите очи и усети полуслепотата, зърна въртящите се светлини, наподобяващи зъбни колела на някой уред за изтезания, след което образът на света се проясни по нов начин и Хисао възкликна:

— Майко?

Жената призрак заговори:

— Най-накрая. Сега ще ме изслушаш ли?

Ръката му все още бе върху главата на котето. Мая усети объркването му — облекчението, че болката си е отишла, ужаса да влезе в света на мъртвите, страха от силата, която се пробуждаше. На ръба на собственото й съзнание пулсираше подобен ужас от един път напред, по който тя не искаше да поема, път, по който трябваше да тръгнат двамата с Хисао, макар че тя го мразеше и искаше да го убие.

Нори викна отвън:

— Побързай! Господарят се връща!

Хисао отдръпна ръка от котето. Мая се върна с облекчение във формата си на момиче. Искаше да се махне от него, но той я хвана за ръката; стори й се, че усеща стискането чак в мозъка на костите си. Той се взираше в нея с жаден поглед и удивление.

— Не си отивай! — възкликна Хисао. — Кажи ми, видя ли я?

Застанала на прага, Нори погледна първо единия, после другия.

— По-добре си! — възкликна тя. — Излекувала те е!

И двамата не й обърнаха внимание.

— Разбира се — отвърна Мая на Хисао, докато се промъкваше покрай него. — Тя е твоята майка и иска да я изслушаш.

Четирийсет и трета глава

„Той ще каже на Акио, помисли си тя, докато Нори я превеждаше припряно обратно към тайната стая. Казва му всичко. Акио ще разбере за котето. Или ще ме убие, или ще ме използват по някакъв начин срещу татко. Трябва да избягам; да, трябва да си отида вкъщи. Ще предупредя мама за Зенко и Хана. Трябва на всяка цена да се прибера.“

Но котето бе усетило ръката на своя господар върху главата си и сега не искаше да си ходи. А въпреки разумното си решение Мая копнееше да изпита отново онези мигове, в които преминаваше между световете и разговаряше с призраци. Искаше да научи всичко, което те знаеха, да разбере какво означава да умреш, и да разбули тайните, които мъртвите криеха от живите.

Седмици наред беше спала неспокойно, но щом се прибра в малката задушна стаичка, я връхлетя непреодолима отпадналост. Клепачите й натежаха; цялото й тяло я болеше от немощ. Без да каже нищо на Нори, легна на пода и незабавно потъна в дълбоката река на съня.

Събуди я заповед, която сякаш я извлече изпод водата.

„Ела при мен!“

Бе най-тъмната част на нощта, въздухът бе неподвижен и влажен. Вратът и косите й бяха мокри от пот. Не искаше да усети тежката козина на котето, но господарят му го викаше, трябваше да отиде при него.

Котето наостри уши и взе да върти глава. Мина лесно през вътрешните прегради и външните стени, озова се в двора в задната част на къщата и прекоси пространството пред работилницата, където пещите горяха цяла нощ. Всички бяха свикнали Хисао да е там рано сутрин, още преди зазоряване. Беше направил това място свое и никой не го безпокоеше.

Той протегна ръка и котето отиде при него, сякаш копнееше за допира, за ласката му. Той потърка главата му, а котето го близна по бузата с грапавия си език. Никой от двамата не каза нищо, но между тях протичаше животинска нужда от обич, копнеж за близост, за докосване.

Доста по-късно Хисао каза:

— Покажи се в истинската си форма.

Мая осъзна, че е притисната до тялото на момчето, а ръката му е на врата й. Стори й се вълнуващо и в същото време отблъскващо. Тя се отскубна от прегръдката му. Не можеше да види изражението му в полумрака. Огънят пращеше, а от дима очите й се насълзиха. Той вдигна лампата, приближи я и се взря в лицето й. Тя сведе поглед, тъй като не искаше да го предизвиква. И двамата останаха безмълвни, сякаш никой от тях не искаше да се връща в човешкия свят на думите. Накрая Хисао попита:

— Защо идваш при мен като коте?

— Убих едно с погледа на Кикута и неговият дух се всели в мен. Никой от Муто не знае как да се справи с него, но Таку ми помагаше да го овладея.

— Аз съм господарят на това коте, но не знам нито защо, нито по какъв начин. Докато беше с мен, облекчи болката ми и успокои гласа на духа, за да мога да го чувам. Обичам котки, но баща ми уби една пред очите ми, защото я харесвах… ти не си тази котка, така ли?

Тя поклати глава.

— И все пак те харесвам — каза той. — При това сигурно много, защото непрестанно мисля за теб. Имам нужда от присъствието ти. Обещай ми, че ще останеш при мен — той сложи лампата на пода и се опита да я придърпа към себе си, но тя се възпротиви.

— Нали знаеш, че сме брат и сестра?

Той се навъси:

— Значи тя е и твоя майка? Жената призрак? Ти затова ли можеш да я усетиш?

— Не, нямаме обща майка, а общ баща.

Сега вече го виждаше по-ясно. Не приличаше на баща й, нито на тях двете с Мики, но блестящите му коси с лъскавината на птиче крило бяха като техните; кожата му имаше подобен цвят, с онзи меден оттенък, който се оказа такова изпитание за Каеде. Мая внезапно си спомни детството — слънчобрани, сенници и кремове за изсветляване на кожата; колко глупаво и лековато й се струваше всичко това сега.

— Твоят баща е Отори Такео, когото ние наричаме Кучето — той се изсмя с онзи презрителен смях, който тя ненавиждаше. Внезапно омразата й към него се възвърна и тя изпита негодувание към себе си за лекотата и готовността, с която котето му се подчиняваше. — Ние с баща ми ще го убием — той се наведе вън от сиянието на лампата и измъкна една малка пушка. Светлината проблясваше по тъмната метална повърхност. — Той е магьосник и от години никой не може да го доближи, но това оръжие е по-силно от магия — втренчи се в нея и заяви с преднамерена жестокост: — Ти сама видя как очисти Муто Таку.

Мая не отговори, а се замисли откровено и без всякаква сантименталност за смъртта на Таку. Той беше убит в бой, беше загинал с достойна смърт, не беше предал никого; двамата със Сада бяха умрели заедно. В смъртта му нямаше нищо, което да я изпълваше със съжаление. Хапливостта на Хисао не я засегна, нито я нарани.

— Твоят баща е владетелят Отори — заяви тя. — Затова се опитах да те убия, за да не го убиеш ти…

— Моят баща е Кикута Акио — в гласа му прозвучаха съмнение и гняв.

— Акио се отнася с теб жестоко, насилва те и те лъже. Той не ти е баща. Дори не знаеш как се държи с децата си един истински баща.

— Той ме обича — прошепна Хисао. — Крие го от всички, но знам, че е истина. И се нуждае от мен.

— Питай майка си. Нали ти казах, че трябва да я изслушаш? Тя ще ти каже истината.

Последва ново продължително мълчание. Беше горещо — тя усещаше как по челото й бяха избили капчици пот.

— Стани отново котка и ще я изслушам — каза той тъй тихо, че едва го чу.

— Тя тук ли е?

— Винаги е тук — отвърна Хисао. — Свързана е с мен с нишка, както и аз някога съм бил свързан с нея. Никога не ме оставя. Понякога мълчи. Тогава не е толкова зле. Но когато иска да говори… тогава ми прилошава.

— Защото се опитваш да се съпротивяваш на света на духовете. И с мен беше така. Когато котето искаше да се появи, а аз му се противопоставях, и на мен ми призляваше.

Хисао каза:

— Никога не съм притежавал каквито и да било умения на Племето. Не съм като теб. Не мога да ставам невидим. Не мога да използвам фалшив образ. Дори когато наблюдавам тези неща, ми става зле. Но не и котето. С котето се чувствам добре, изпълнен със сила — той, изглежда, не усещаше, че гласът му се бе променил и бе добил хипнотично свойство, изпълнен с молба, на която тя не можеше да устои. Усети как котето се протяга и се свива в копнеж. Хисао притегли гъвкавото телце до себе си и прокара ръце по гъстата козина. — Стой до мен — прошепна и после вече каза по-силно: — Ще те изслушам, майко, готов съм да чуя каквото имаш да ми кажеш.

Пламъците на огъня и лампата замъждукаха и затрепкаха, когато внезапно по пръстения под премина струя топъл зловонен въздух, вдигна прах и затрака в капаците на прозорците. После лампата загоря по-ярко и освети жената дух, която се приближи, носейки се съвсем близо над земята. Момчето седеше, без да помръдне; котето лежеше до него, с глава под дланта му и с немигащи златисти очи.

— Сине — изрече майката с треперещ глас. — Нека те почувствам, нека те прегърна — тънките й пръсти докоснаха челото му, погалиха косите му; той усети близостта й, а след това и едва доловим натиск от прегръдката й. — Едно време те прегръщах така, докато беше още бебе.

— Спомням си — прошепна той.

— Непоносимо ми бе да те изоставя. Те ме накараха да погълна отрова, те — Котаро и Акио, който уж плака от любов към мен, макар че се подчини на Племето, накара ме насила да погълна хапчетата и ме гледаше как умирам в агония. Но те не можаха да ме задържат далеч от теб. Бях едва двайсетгодишна. Не исках да умирам. Акио ме уби, защото мразеше баща ти.

Ръцете му се заровиха в козината на котето.

— Кой е баща ми?

— Момичето е право — твоя сестра е, а Такео е твой баща. Аз го обичах. Наредиха ми да преспя с него, за да те създам. Подчиних им се за всичко. Но не предвидиха, че ще се влюбя в него и че ти ще се родиш от една любов на такава сладостна необузданост, затова се опитаха да унищожат всички ни. Първо мен, а сега ще използват теб да убиеш собствения си баща, след което ти също ще умреш.

— Лъжеш! — възкликна той с пресъхнало гърло.

— Аз съм мъртва — отвърна тя. — Само живите лъжат.

— Мразил съм Кучето през целия си живот, сега не мога да се променя.

— Ти не знаеш ли кой си? Във всичките пет семейства на Племето не остана нито един, който би могъл да те разпознае. Ще ти кажа онова, което ми прошепна моят баща в мига на смъртта си. Ти си повелителят на призраците.

Много по-късно, след като се върна в стаята си и си легна, без да може да заспи, вперила поглед в мрака, който избледняваше бавно, за да се слее със зората, Мая преживя отново мига, в който чу духа да изрича онези думи — по гръбнака й бяха плъзнали смразяващи тръпки, козината й бе настръхнала. Ръката на Хисао бе стиснала врата й. Той не бе разбрал изцяло тяхното значение, но Мая си спомни думите на Таку — повелителят на призраците бе онзи, който преминава от единия свят в другия, шаманът, който има силата да утешава и да подбужда мъртвите. Не беше забравила гласовете на призраците, които се бяха скупчили около нея в нощта на Празника на мъртвите на брега пред къщата на Акане; бе усетила мъката им заради тяхната насилствена и преждевременна смърт и искането им за отмъщение. Те търсеха Хисао, господаря, и тя, превъплътена в котето, му даваше власт над тях. Но как би могъл Хисао, това жестоко и извратено момче, да притежава такава сила? И как би я използвал Акио, ако я разкриеше?

Хисао се бе възпротивил, когато тя бе решила да си тръгне. Бе почувствала силата на нуждата му от нейното присъствие и я намираше за изкусителна и в същото време за опасна. Но той, изглежда, не желаеше Акио да научи, все още не… Не разбираше съвсем какви бяха истинските му чувства към този мъж, когото бе смятал за свой баща — смесица от любов и омраза, презрение и жал и най-вече страх.

Бе разпознала тези емоции, защото изпитваше същото към него. Не можа да заспи и когато Нори й донесе ориз и супа за закуска, нямаше особен апетит. Очите на Нори бяха червени — изглежда, бе плакала.

— Трябва да ядеш — рече й момичето. — И после да се приготвиш за път.

— За път? Къде отивам?

— Владетелят Араи се връща в Кумамото. В Хофу цари смут. Муто Шизука жалее Таку в Дайфукуджи, хранена от птици — Нори трепереше. — Не бива да ти казвам това. Господарят ще го придружава заедно с Хисао. Ще вземат и теб, разбира се — очите й се напълниха със сълзи и тя ги попи с кърпения ръкав на робата си. — Хисао е достатъчно добре, за да пътува. Трябва да съм щастлива.

„Бъди благодарна, че ще бъде далеч от теб“, помисли си Мая, а на глас попита:

— Шизука в Хофу ли е?

— Отишла е там да погребе по-малкия си син и разправят, че си е загубила ума. Хората обвиняват владетеля Араи… че бил замесен в смъртта на Таку. Той е разгневен и се връща у дома, за да подготви армията си за война, преди владетелят Отори да се е върнал от Мияко.

— Какви глупости говориш! Нищо не разбираш от тези неща! — възкликна Мая, прикривайки тревогата си с гняв.

— Казвам ти го само защото помогна на Хисао — отвърна Нори. — От мен няма да чуеш нито дума повече — тя стисна устни, а на лицето й се изписаха обида и яд.

Мая взе купичката със супа и я пресуши, докато мислите й препускаха. Не биваше да им позволи да я отведат в Кумамото. Знаеше, че Сунаоми и Чикара — синовете на Зенко, са изпратени в Хаги като залог за предаността на баща им и че Зенко няма да се поколебае да я използва, за да упражни подобен натиск върху баща й. Хофу бе в Средната провинция и верен на Отори — тя познаваше града и пътя към дома. Кумамото бе далеч на Запад, тя никога не бе ходила там и нямаше да има възможност да избяга.

— Кога тръгваме? — попита бавно.

— Веднага щом господарят и Хисао се приготвят. Ще бъдете на път още преди пладне. Доколкото чух, владетелят Араи щял да прати стражи — Нори взе купичките. — Трябва да ги върна в кухнята.

— Още не съм свършила.

— Моя ли е вината, че ядеш толкова бавно?

— И бездруго не съм гладна.

— До Кумамото е много път — рече Нори на излизане от стаята.

Мая знаеше, че разполага с твърде малко време, за да вземе решение. Несъмнено щяха да я превозят скрита по някакъв начин, най-вероятно с вързани ръце. Тя би могла да надхитри стражите на Зенко, но никога нямаше да се измъкне от Акио. Макар че стаята бе съвсем малка, закрачи из нея. Ставаше все по-горещо, а бе гладна и уморена; докато се движеше, без да мисли, изпадна в нещо като сън и видя Мики в уличката зад къщата. Стресна се и се разбуди. Беше напълно възможно — Шизука сигурно бе довела Мики със себе си; веднага щом са научили за смъртта на Таку, са дошли да я търсят. Мики беше отвън. Щяха да отидат заедно в Хаги; щяха да се приберат у дома. Тя не се спря да размисли поне още миг, а тутакси прие формата на котето и премина през стените.

Една прислужничка на верандата се опита да я тупне с метлата, докато я подминаваше; претича през двора, без да си прави труда да се крие, но щом стигна до външните зидове и премина покрай постройката на работилницата, усети присъствието на Хисао.

Не бива да ме види, иначе никога няма да ме пусне.

Задните порти бяха отворени и откъм улицата отвъд дочу тропот на приближаващи коне. Погледна назад и видя как Хисао изтича от ковачницата с оръжие в ръка и трескаво взе да оглежда двора. Забеляза я и извика:

— Върни се!

Тя почувства силата на заповедта и решимостта й отслабна. Котето чу своя господар — то никога нямаше да го изостави. Тя бе отвън, на улицата, но лапите на котето бяха станали твърде тежки. Хисао извика отново. Трябваше да се върне при него. С крайчеца на окото си Мая забеляза неясното блещукане на невидима фигура. С бързината на меч от другата страна на пътя долетя нещо, което се озова между котето и Хисао; то притежаваше неразрушима острота, която се вряза помежду им.

— Мая! — чу тя вика на Мики. — Мая!

И в този миг Мая намери силите, които й бяха нужни, за да смени състоянието си. Мики, вече възвърнала очертанията си, застана до нея и я хвана за ръка. Хисао крещеше от портите, но гласът му беше просто глас на момче. Вече не й се налагаше да го слуша.

Момичетата отново станаха невидими и когато стражите на владетеля Араи се появиха, излизайки в тръс иззад ъгъла, двете хукнаха, без някой да ги вижда, по тясната криволичеща уличка на пристанищния град.

Четирийсет и четвърта глава

Заминаването на Такео от Мияко бе ознаменувано е още по-пищна церемония въпреки разочарованието, че е решил да си тръгне тъй скоро.

— Появата ви бе като на комета — отбеляза владетелят Коно, когато дойде да се сбогува. — Блеснахте за кратко на летния небосклон…

Такео се запита доколко това бе искрен комплимент, тъй като обикновените хора вярваха, че кометата предвещава бедствие и глад.

— Опасявам се, че имам неотложни причини, които ме принуждават да поема обратно — отвърна той, предполагайки, че Коно вече знае какви са те.

Благородникът обаче не даде никакви подобни признаци, нито спомена за смъртта на Таку.

Сага Хидеки бе още по-откровен в своята изненада и неудоволствие от внезапното заминаване и настоя всички те да останат по-дълго… или ако владетелят Отори действително е принуден да се върне в Трите провинции, да позволи поне на владетелката Маруяма да се наслади на удоволствията на лятото в столицата.

— Имаме да обсъждаме още толкова неща… искам да науча повече за начина, по който управлявате Трите провинции, какво обуславя вашето благополучие и успех, как търгувате с варварите.

— Ние ги наричаме чуждоземци — дръзна да го поправи Такео.

Сага повдигна вежди:

— Чуждоземци, варвари, все едно.

— Владетелят Коно прекара по-голямата част от миналата година при нас. Несъмнено ви е докладвал.

— Владетелю Отори! — Сага се приведе напред и му заяви поверително: — Преобладаващата част от информацията си владетелят Коно е получил от Араи. Оттогава обстоятелствата се промениха.

— Имам ли уверението на владетеля Сага за това?

— Разбира се! Ние сключихме публично и обвързващо споразумение. Няма защо да се тревожите. Вече сме съюзници, а скоро ще бъдем и роднини.

Такео се противопостави на настоятелността му с категорична вежливост; по всичко личеше, че удоволствията, от които щяха да се лишат, не бяха кой знае какви, тъй като столицата изнемогваше от зной в обкръжената от хълмове падина през седмиците на най-голяма жега, а проливните дъждове, които трябваше да започнат всеки момент, щяха да донесат влага и плесен. Не искаше да подлага Шигеко на това, нито на все по-настоятелното ухажване на Сага. А и самият той изгаряше от желание да се прибере у дома, да усети хладния морски бриз на Хаги, да види Каеде и сина им и после да се разправи решително със Зенко.

Владетелят Сага им оказа голяма чест, съпровождайки ги през първата седмица от пътуването, докато стигнаха до Санда, където уреди прощално празненство. Сага знаеше как да очарова и как да заплашва, но всичко това най-накрая приключи. Сбогуваха се окончателно и той си тръгна, след което Такео се почувства разведрен. Не беше очаквал, че ще се завърне с такъв триумф. Беше спечелил благоразположението и признанието на императора, беше получил и привидно искрени предложения за съюз от страна на Сага. Източните граници щяха да бъдат обезопасени откъм нападение; без съмнение, лишен от подкрепата на Сага, Зенко щеше да се прости с амбициите си и да се подчини, примирявайки се с факта, че притежаваната от Такео власт е напълно законна.

— Ако има доказателства за съучастничеството му в смъртта на Таку, ще си понесе наказанието. Но ако изобщо е възможно, заради съпругата ми и заради Шизука ще го оставя жив.

До Санда бе пътувал строго официално в паланкина. След като Сага ги остави, за него бе истинско облекчение да съблече елегантните роби и отново да яхне Тенба. До този момент го бе яздил Хироши, тъй като конят се превъзбуждаше и ставаше твърде труден за управление, ако не го яздеха всеки ден.

— Маи ми каза, че Рюме, конят на Таку, издъхнал едновременно с господаря си — каза му Хироши, докато яздеха рамо до рамо. — Но не е ясно дали и той е бил застрелян.

Денят беше горещ, без нито едно облаче на небето; конете бяха плувнали в пот, тъй като пътят нагоре към все още далечната планинска верига ставаше все по-стръмен.

— Помня съвсем ясно момента, в който за пръв път видяхме жребците — отвърна Такео. — Ти ги разпозна незабавно като синове на Раку. За мен те бяха първият признак на възраждащата се надежда, на живота, който покълва от смъртта.

— Рюме ще ми липсва почти колкото Таку — рече Хироши тихо.

— За щастие конете на Отори не дават и най-малък признак за упадък. Смятам дори, че под твоето вещо ръководство развъждането им все повече се подобрява. Никога не съм допускал, че отново ще имам кон като Шън, но трябва да призная, че Тенба е достоен заместник.

— Обяздването му беше истинско предизвикателство, но се оказа добър — рече Хироши.

Тенба се движеше в тръс съвършено спокойно, но точно когато Хироши заговори, вирна глава и я извърна, за да погледне в посоката, от която бяха дошли, при което изцвили пронизително.

— Избърза с преценката — каза Такео, овладявайки коня, след което го подкани отново да поеме напред. — Той продължава да бъде предизвикателство.

Шигеко, която яздеше в края на шествието заедно с Гемба, препусна към тях.

— Нещо го е разстроило — рече тя и се обърна на седлото, за да хвърли поглед зад себе си.

— Липсва му киринът — предположи Хироши.

— Може би трябваше да го оставим с него — рече Такео. — Помислих си го, но не ми се искаше да се разделяме.

— В Мияко щеше да стане съвсем неуправляем — каза Хироши и хвърли поглед към Шигеко. — Той е обязден с нежност и вече не може да търпи грубо отношение.

Конят продължаваше да проявява нервност, но на Такео му допадна предизвикателството да го убеждава, че трябва да се успокои, и връзката помежду им се засили. Пълнолунието на шестия месец настъпи, но не донесе очакваните дъждове. Такео се бе опасявал, че ще им се наложи да преминат най-високия проход в дъждовно време, и сега изпита облекчение, но жегата се засилваше, а намаляващата луна имаше особен червеникав оттенък, който изпълваше всички с безпокойство. Конете отслабнаха; конярите се опасяваха, че имат глисти или са яли пясък. Нощем комари и папатаци тормозеха животни и хора. Докато на изток се появи новата луна на седмия месец, всяка нощ трещяха гръмотевици и небето бе разсичано от светкавици, но така и не заваля.

Гемба бе станал много мълчалив; Такео често се будеше през нощта и го виждаше да седи неподвижно в медитация или молитва, а веднъж-дваж дори сънува или си представи Макото, там далеч в Тераяма, да прави същото. Сънищата му бяха за прекъснати нишки и празни ковчези, за огледала, които не отразяват, и за хора без сенки. „Нещо не е наред“, бе казал Гемба и той го чувстваше в потока на кръвта по вените си и в тежината на костите си. Болката, която бе намаляла в началото на пътуването, сега се бе върнала и му се струваше по-силна от всякога. С настойчивост, която не разбираше съвсем, нареди да се движат по-бързо; ставаха призори и яздеха на лунна светлина.

Преди луната да изпълни първата си четвърт, вече приближаваха прохода, който се намираше на по-малко от половин ден път по думите на Сакаи Масаки, който бе избързал напред да разузнае.

Гората беше гъста. Направиха си лагер под дърветата; един поток им осигуряваше вода, но трябваше да се хранят пестеливо, тъй като провизиите, които си бяха взели, вече бяха на свършване. Такео спеше леко и се събуди тутакси, когато един от стражите извика:

— Владетелю Отори!

Беше на зазоряване, птиците току-що бяха подхванали утринната си песен. Отвори очи, но реши, че още сънува. Както винаги, първо отправи поглед към вързаните коне, и тогава видя кирина.

Привел дългия си врат, беше застанал до Тенба с разкрачени нозе, като бе приближил глава до главата на коня, а белите му петна просветваха мистериозно на утринната дрезгавина.

Такео стана; нозете му се бяха схванали и го боляха. Хироши, който спеше близо до него, вече беше на крака.

— Киринът се върна! — извика той.

Възклицанието му събуди останалите и след малко те вече се бяха скупчили наоколо. Очевидно странното животно бе щастливо, че се намира сред тях — подуши Шигеко и близна ръката на Хироши с дългия си език. На много места кожата му бе одрана, коленете му бяха ожулени и кървяха. Стъпваше предпазливо на задния си ляв крак, а по шията му личаха рани от въже, все едно многократно бе правил опити да се отскубне.

— Какво означава това? — промълви Такео слисан. Представи си бягството на кирина през непознатата земя с дългата му непохватна крачка, страха и самотата. — Как е могъл да избяга? Те ли са го пуснали?

Шигеко възкликна:

— Точно от това се страхувах! Трябваше да останем по-дълго, докато се уверим, че е доволен. Татко, позволи ми да го върна обратно.

— Вече е твърде късно — отвърна той. — Погледни го — не можем да го дадем на императора в такова състояние.

— Дори няма да преживее пътя — съгласи се Хироши.

Отиде до потока, напълни едно ведро с вода и остави животното да се напие, след което се зае да измие съсирената кръв от раните му. По кожата на кирина пробягваха тръпки, но той стоеше неподвижно. Тенба изцвили леко към него.

— Какво означава това? — повтори Такео и се обърна към Гемба, след като съществото бе нахранено и бяха дадени нареждания пътуването им да продължи колкото се може по-скоро. — Трябва ли да продължим към Трите провинции и да вземем кирина с нас? Или да пратим някакво обезщетение обратно в Мияко? — той замълча за момент, вперил поглед в дъщеря си, която успокояваше и леко потупваше кирина. — Императорът ще възприеме бягството му като оскърбление — продължи той, снишил глас.

— Да, киринът бе посрещнат като знак за благословията на Небесата — съгласи се Гемба. — Сега показва, че предпочита теб пред негово божествено величество, което ще се възприеме като жестоко оскърбление.

— Какво да направя?

— Предполагам, че трябва да се приготвиш за бой — отвърна Гемба невъзмутимо. — Или да сложиш край на живота си, ако смяташ това за по-добра идея.

— Ти предсказа всичко… изхода от състезанието, отказа ми от Джато, победата ми. Беше ли предвидил това?

— Всичко си има причина и следствие — отвърна Гемба. — Такава проява на насилие, каквато е смъртта на Таку, отприщи цяла поредица от събития и това вероятно е едно от тях. Не е възможно да предугадя или да предскажа всичко — той протегна ръка и потупа Такео по рамото по същия начин, по който Шигеко потупваше кирина. — Съжалявам. Казах ти по-рано, че нещо не е наред. Опитвам се да поддържам равновесието, но то вече е нарушено.

Такео се втренчи в него недоумяващ.

— Да не се е случило нещо с дъщерите ми? — пое дълбоко въздух и добави: — Със съпругата ми?

— Не мога да ти съобщя такива подробности. Не съм нито магьосник, нито шаман. Знам само, че нещо, което доскоро е поддържало фината мрежа цяла, сега е прекъснато.

Устата на Такео бе пресъхнала от ужас:

— Не може ли да се поправи?

Гемба замълча и в този момент, през суматохата от подготовката, Такео долови тропот на конски копита в далечината.

— Някой препуска към нас.

След малко вързаните коне вдигнаха глави и изцвилиха, а приближаващият кон им отвърна, взе завоя на пътеката в лек галоп и се появи пред очите им.

Беше един от развъжданите в Маруяма коне, които Шигеко бе подарила на владетеля Сага, а ездачът му беше владетелят Коно. Той закова намясто и скочи от седлото, а Хироши изтича напред, за да поеме юздите. От мудността на благородника не бе останала и следа; той излъчваше сила и вещина както по време на състезанието.

— Владетелю Отори, радвам се, че успях да ви настигна.

— Владетелю Коно — отвърна Такео. — Опасявам се, че не мога да ви предложа кой знае какво да се освежите. Точно се канехме да продължим пътуването си. До пладне ще сме прекосили границата — не го беше грижа дали благородникът щеше да се обиди. Не смяташе, че нещо беше в състояние да го избави от положението, в което бе изпаднал.

— Трябва да ви помоля да изчакате — рече Коно. — Нека поговорим насаме.

— Не мисля, че имате какво да ми кажете — безпокойството бе преминало в гняв. Такео чувстваше как набъбва зад очите му. Месеци наред бе действал с върховно търпение и самообладание. Сега виждаше как всичките му усилия бяха на път да бъдат обезсмислени от едно случайно събитие, от неуправляемото желание на едно животно, предпочело своите спътници пред някакви непознати.

— Владетелю Отори, знам, че ме смятате за враг, но повярвайте ми, взел съм присърце вашите интереси. Елате, дайте ми малко време, за да мога да ви предам посланието на владетеля Сага.

Без да изчака отговора на Такео, той се отправи към един полегнал кедър, който предоставяше естествено място за сядане. Настани се върху него и махна на Такео да го последва. Такео хвърли поглед на изток. Очертанията на планината изпъкваха съвсем черни на фона на аленеещото небе, вече обагрено със златисто.

— Ще ви отделя време, докато слънцето докосне върховете — рече той на благородника.

— Нека ви разкажа какво се случи. Триумфът на посещението ви бе леко помрачен от преждевременното ви заминаване. Императорът се бе надявал да ви опознае… вие му направихте силно впечатление. При все това той бе много доволен от вашите дарове, особено от кирина. Разтревожи се, когато след заминаването ви животното взе да става все по-неспокойно. Лично ходеше всеки ден да го види, но то беше изнервено и цели три дни не хапна нищо. После побягна. Ние го преследвахме, разбира се, но всички опити да го хванем завършиха с неуспех, а накрая го изгубихме. Настроението в града се промени — възторгът, че нашият император е благословен от боговете, премина в подигравки, че небесната благословия е избягала, че Небето покровителства владетеля Отори, а не императора или владетеля Сага — той млъкна за момент и после продължи: — Разбира се, подобно оскърбление не може да бъде пренебрегнато. Срещнах се с владетеля Сага, който заминаваше от Санда, и той незабавно се върна. Едва ли е на повече от ден езда зад мен. Войските му вече бяха събрани; специалните му части неизменно са в бойна готовност и само чакаха подобна възможност. Многократно превъзхождат по брой вашите хора. Наредиха ми да ви кажа, че ако не се върнете с мен и не се подчините на естествения резултат от недоволството на императора, което означава да сложите край на живота си — опасявам се, че другата възможност с изгнанието вече не съществува, — Сага ще ви преследва с всички тези воини и ще превземе Трите провинции със сила. Вие и цялото ви семейство ще бъдете убити… с изключение на владетелката Маруяма, която владетелят Сага все още се надява да вземе за своя съпруга.

— Нима това не е било намерението му от самото начало? — отвърна Такео, без повече да се опитва да сдържа гнева си. — Нека тръгне след мен. Ще получи повече, отколкото очаква.

— Не мога да кажа, че съм изненадан, но дълбоко съжалявам — рече Коно. — Сигурно знаете колко ви се възхищавам…

Такео го прекъсна:

— Вие ме ласкаехте, но според мен винаги сте ми желаели злото и сте се опитвали да подривате властта ми. Вероятно чувствате по някакъв начин, че отмъщавате за смъртта на баща си. Ако имахте действителна доблест или смелост, щяхте да ме предизвикате открито, а не да заговорничите скришом с моя васал и баджанак. Играехте ролята на необходимия посредник. Оскърбихте ме и проявихте несправедливост към мен.

Бледото лице на Коно пребледня още повече.

— Ще се срещнем в бой — отвърна той. — А там вашите номера и магьосничества няма да ви спасят!

Той стана и без да се поклони, тръгна към коня си, метна се на седлото и опъна силно юздите, за да обърне главата му. Животното не искаше да се раздели с другарите си и се задърпа. Коно заби пети в хълбоците му; в отговор конят се изправи на задните си крака и взе да рита, хвърляйки благородника, който се строполи позорно на земята.

Настъпи миг мълчание. Двамата стражи, които стояха най-близо, извадиха мечове и Такео осъзна, че всички очакват от него да им заповяда да убият Коно. Той самият мислеше, че ще го стори, тъй като имаше нужда да даде воля на гнева си, а и искаше да накаже този човек, паднал в нозете му, за всичките обиди, интриги и предателства, с които го бе засипал. Но нещо го спря.

— Хироши, докарай коня на владетеля Коно и му помогни да го възседне — нареди той и се обърна, за да не унижава повече благородника.

Стражите свалиха мечовете си и ги прибраха в ножниците.

Щом чу тропота на копита да заглъхва нататък по пътя, той се обърна към Хироши:

— Изпрати Сакаи напред да уведоми Кахей и да му каже да се готви за битка. А ние трябва да преминем прохода колкото се може по-скоро.

— Татко, ами киринът? — попита Шигеко. — Той е изтощен. Няма да може да върви с нас.

— Налага се… иначе ще е по-милостиво да го убием още сега — отвърна той и видя потреса в изражението й. Съжали я, защото може би още на другия ден щеше да й се наложи да се сражава за живота си. А досега не бе убивала нито едно живо същество. — Шигеко — рече той. — Мога да спася теб и кирина, ако се предам на Сага. Ще сложа край на живота си, а ти ще се омъжиш за него и по този начин все пак ще избегнем войната.

— Изключено — отвърна тя без колебание. — Той ни измами и ни заплаши, нарушавайки всички свои обещания. Ще се погрижа киринът да не изостава.

— Тогава яхни Тенба — предложи той. — Двамата ще се насърчават взаимно.

В замяна той взе нейния кон Ашиге и я изпрати напред заедно с Гемба, надявайки се, че там за нея е по-безопасно, отколкото в края на колоната. Налагаше се да реши и въпроса с товарните коне, които носеха щедрите дарове от императора и владетеля Сага — те също нямаше да могат да се движат с темпото на останалите. Заключавайки, че императорът вече е непоправимо оскърбен, Такео нареди балите и кошовете да бъдат оставени край пътя, до малкото каменно светилище при потока. Съжаляваше, че трябва да се раздели с красивите предмети, с копринените роби, бронзовите огледала и лакираните купички, мислейки колко много щеше да ги хареса Каеде, но не виждаше друго разрешение. Изостави също паланкините и дори богато украсените брони, специален подарък от владетеля Сага. Бяха тежки и неудобни и Такео предпочете собствените си, които бяха оставени на съхранение при Кахей.

— Нека бъдат приношение за божествата на планината — каза той на Хироши, докато се отдалечаваха. — Макар и в настоящото положение да не вярвам, че които и да било божества могат да ни помогнат. Какво означава благословията на Небето? Знаем, че киринът е само едно животно, а не митично същество. Избягал е, защото са му липсвали другарите.

— Вече се е превърнал в символ — отвърна Хироши. — Така подхождат към света човешките същества.

— Едва ли сега е време за философски дискусии! По-добре да обсъдим собствения си план за предстоящата битка.

— Да, обмислям го, откакто се озовахме тук — проходът е толкова тесен и труден за преминаване, че веднъж озовем ли се от другата страна, няма да ни е трудно да защитим тила си от хората на Сага. Но дали все още е чист? Ако аз бях на мястото на Сага, щях да ви отрежа пътя за бягство още докато се намирате в столицата.

— И на мен ми хрумна същото — призна Такео и страховете им се потвърдиха през следващия час, когато Сакаи се върна и докладва, че проходът гъмжи от воини на Сага, които са скрити зад скали и дървета и са въоръжени с лъкове и пушки.

— Покатерих се на едно дърво и погледнах назад в източна посока — добави Сакаи. — С далекогледа успях да различа армията на Сага, която ни преследва. Развяват червени бойни знамена; войниците, охраняващи прохода, сигурно също са ги видели. Пратих натам един съгледвач — ако изобщо някой може да се промъкне, това ще е Китаяма… но за да се добере до владетеля Мийоши, ще му се наложи да изкачи планината и да се спусне от другата страна.

— Колко време ще му трябва? — попита Такео.

— Ако стигне до падането на нощта, ще е късметлия.

— Колцина са в прохода?

— Между петдесетина и стотина. Нямахме кой знае колко време да броим.

— Значи горе-долу сме равни — отбеляза Хироши. — Но пък те разполагат с всички преимущества, които им предоставя теренът.

— Твърде късно е да ги сварим неподготвени, но поне можем ли да ги заобиколим по фланга? — попита Такео.

— Единствената ни надежда е да ги примамим на открито — отвърна Хироши. — И тогава вече можем да се разправим с тях… вие с господарката Шигеко ще трябва да яздите с пълна скорост, докато ние ви прикриваме.

Известно време Такео размишлява в мълчание, после прати Сакаи напред със заповед към охраната да спрат на значително разстояние от прохода и да се скрият. Той самият настигна Шигеко и Гемба.

— Трябва да си поискам коня обратно — каза той. — Имам план, как да ги измъкнем от скривалището им.

— Да не би да смяташ да отидеш сам? — попита Шигеко, докато слизаше от Тенба, за да поеме юздите на Ашиге от баща си.

— Ще отида с Тенба и кирина — отвърна той. — Но никой няма да ме види — той рядко показваше пред Шигеко уменията си на принадлежащ към Племето и дори не говореше за тях, нямаше намерение да ги обсъжда и сега. Видя как на лицето й се изписа съмнение, което тя бързо овладя. — Не се тревожи за мен. Нищо не може да ми се случи. Но ти трябва да извадиш лъковете си и да бъдеш в готовност да стреляш, за да убиваш.

— Ще се опитаме да ги обезвредим, а не да им отнемаме живота — отвърна тя, вперила поглед в Гемба, който седеше безмълвно и безстрастно на черния си кон.

— Това ще е истинска битка, а не приятелско състезание — заяви Такео в желанието си да я подготви по някакъв начин за онова, което предстоеше, за безумието и кръвожадността на войната. — Може и да нямаш тази възможност.

— Татко, трябва пак да си вземеш Джато. Не бива да тръгваш без него.

Той го пое от нея с благодарност. До момента мечът бе пътувал на отделен кон, тъй като бе твърде тежък за Шигеко; сега вече се намираше на гърба на Тенба, точно пред седлото. Джато все още бе в церемониалните одежди, в които изглеждаше великолепен. Такео завърза шнура на кирина за ремъка върху врата на коня и преди да се качи отново, прегърна Шигеко с безмълвна молитва за безопасността й. Беше около пладне и жегата се усилваше; дори в планината въздухът бе неподвижен и тежък. Такео хвана юздите на Тенба в лявата ръка, вдигна поглед и видя, че на запад се скупчват огромни буреносни облаци. Конят отметна глава, за да избегне талазите хапещи мушици.

Докато се отдалечаваше от групата заедно с кирина, Такео усети, че някой го следва пеша. Беше заповядал да го оставят да отиде сам и сега се обърна на седлото, за да нареди на този, който не се бе подчинил, да спре незабавно.

— Владетелю Отори! — беше Маи, момичето от фамилията Муто, сестрата на Сада. Той спря за момент и тя се приближи до хълбока на коня. Тенба обърна глава към нея. — Може да съм ви полезна. Позволете да дойда с вас.

— Имаш ли оръжие?

Тя измъкна изпод робата си кинжал.

— Освен него имам ножове за хвърляне и гарота. Владетелят Отори възнамерява да използва невидимост ли? — той кимна. — И аз я владея. Нали целта е да ги накараме да се покажат, за да могат воините да ги уцелят?

— Те ще видят само един боен кон и кирина, никой друг. Надявам се, че любопитството и алчността ще ги накарат да се приближат. Не нападай, преди да излязат на открито и Сугита да даде заповед за стрелба. Трябва да ги подмамим така, че да изоставят предпазливостта. Избери си страната, където има по-малко скрити, и убий колкото можеш повече. Колкото по-стъписани са, толкова по-добре за нас.

Тя се усмихна.

— Благодаря, господарю. Всеки един от тях ще бъде някакво утешение за убийството на сестра ми.

„Оттук нататък вече съм посветен на войната“, помисли си той с тъга, пришпори Тенба и се остави невидимостта да го обгърне.

Пътеката стана по-стръмна и камениста, но точно пред самия проход се разшири и се поизравни. Макар и още високо в небето, слънцето бе започнало да се спуска на запад, а сенките все повече се удължаваха. От двете страни планинските хребети, които изплуваха от гъстата гора, се простираха надалеч; пред него лежаха Трите провинции, забулени в облаци. В далечината проблесна светкавица и проехтя гръмотевица, при което Тенба вирна глава и потрепери; киринът крачеше все така невъзмутимо и грациозно.

Такео дочу далечен зов на ястреби и пърхане на птичи криле, скърцане на дълголетни дървета и бълбукане на вода. Щом навлезе в долината, долови приглушени гласове и шумолене на мъже, които заемаха позиция, тихия звук от опъване на тетива и още по-зловещо изщракване на пушка, зареждана с барут.

За миг кръвта му се смрази. Не се страхуваше от смъртта; толкова пъти се бе разминавал на косъм с нея, че не го плашеше; освен това се бе убедил, че никой освен сина му не можеше да сложи край на живота му; сега неочаквано за самия себе си изпита смътен ужас от куршума, който убиваше отдалеч, от това метално топче, което пронизваше и плът, и кост. „Ако ми е писано да умра, нека да е от меч, помоли се той в мига, когато отекна нова гръмотевица, макар че, умра ли от пушка, това ще е просто справедливост, тъй като аз ги въведох и аз ги разработих.“

Свикнал да не смесва воинските си умения с уменията на Племето, не бе използвал способността си да става невидим, докато язди, или поне не си спомняше. Пусна юздите на коня върху врата му и измъкна нозе от стремената, за да няма и най-малък признак за наличие на ездач. Запита се какво ли си мислеха наблюдателите, виждайки как конят и киринът напредват през долината. Дали им изглеждаха като част от някакъв сън или от оживяла древна легенда? Черният кон, чиято грива и опашка блестяха тъй ярко, с украсено седло, с висящ на хълбока меч и киринът — снажен и непознат, с дълъг врат и странно нашарена кожа.

Такео долови тихо бръмчене на стрела; Тенба също го чу и се сепна, при което Такео едва успя да запази равновесие, тъй като от внезапното движение се изхлузи от седлото. Не искаше да се строполи като Коно или да загуби невидимост поради липса на концентрация. Забави дишането си и остави тялото си да следва движенията на коня, сякаш бяха едно цяло.

Стрелата се заби в земята на няколко метра пред него. Не беше предназначена за животните, а беше пусната с цел да изследва природата им. Такео остави Тенба да препуска, след което го стисна леко с нозе, подтиквайки го да продължи напред, благодарен на коня за отзивчивостта и за връзката помежду им. Киринът ги следваше хрисимо.

От дясната страна прозвуча вик, който идваше от северната част на долината. Тенба наостри уши и ги обърна по посока на звука. В този момент от южната страна някой извика в отговор. Тенба се спусна в галоп, а киринът го последва с характерните си дълги скокове.

Един след друг войниците взеха да напускат укритията си и да се спускат тичешком надолу. Бяха лековъоръжени — бяха предпочели подвижността и бързината пред пълното бойно снаряжение, разчитайки на кратка и успешна засада. Бяха въоръжени предимно с лъкове и с няколко пушки, които сега оставиха настрана.

Тенба изпръхтя, уплашен от тях, все едно бяха глутница вълци, и се устреми напред, вече в галоп. Това накара нови войници да наизлязат и да се втурнат още по-бързо, опитвайки се да пресекат пътя на животните преди края на долината. Такео усети, че вече се спускат — бяха превалили хълма и сега пред него се откри просторна гледка. Видя под себе си равнината, в която чакаше армията на Кахей.

Навсякъде около него се носеха викове, тъй като войниците окончателно се бяха отказали от идеята да се укриват и сега се надпреварваха кой пръв ще хване юздите на бойния кон и ще го обяви за свой. Отпред, в празното пространство между канарите, изникнаха петима-шестима конници. Тенба препускаше в галоп като жребец, съпровождащ кобили, с оголени зъби, готов да хапе; заради огромните си крачки киринът изглеждаше така, все едно се носеше над земята. Такео чу свистенето на още една стрела, която профуча покрай него и падна върху врата на коня, заплитайки се в пищната грива, видя и първия войник, който рухна с пронизани гърди. Зад гърба си различи тропот на копита, когато собствената му войска нахлу в долината.

Въздухът се изпълни с ужасния звук от летящи стрели, който наподобяваше плясък на криле. Войниците твърде късно осъзнаха грешката си и се втурнаха обратно към прикритието на скалите. Един рухна тутакси със забит в окото звездообразен нож, при което останалите се засуетиха и попаднаха под новия дъжд от стрели. Или Тенба и киринът се намираха извън техния обсег, или мерникът на стрелците му бе безупречен, защото, макар и да чуваше как стрелите се сипят наоколо, нито една не уцели животните. Конниците изникнаха пред него с извадени мечове. Той потърси стремената, тикна нозе в тях, напрегна мишци и измъкна Джато с лявата си ръка, възвръщайки очертанията си в мига, в който замахна с меча наляво и събори първия конник с един-единствен удар, разсичайки гърлото и гърдите му. Изпъна се, пренасяйки тежестта си върху задната част на седлото в опит да забави галопа на Тенба, като в същия миг сряза шнура, с който киринът бе завързан за коня, и животното продължи тромавия си бяг. Тенба, вероятно припомняйки си за какво е бил подготвен, се спря и се обърна, за да застане с лице към конниците, които го обграждаха.

Такео почти бе забравил това чувство, но сега то го връхлетя отново — целеустременото безумие, съсредоточено единствено върху силата, вещината и решимостта, които щяха да обезпечат оцеляването му. Престана да мисли за възрастта и недъга си, лявата му ръка пое изцяло ролята на дясната, а Джато скачаше както винаги, сякаш следвайки собствената си воля.

Усети, че към него се присъединява Хироши, яхнал бледосивия Кери, чийто косъм бе почервенял от кръв; после, връхлитайки в галоп, го заобиколи собственият му малък отряд от воини, водени от Шигеко и Гемба, с лъкове на гърба и с меч в ръка.

— Продължавайте нататък! — викна им той и се усмихна, когато го подминаха и се устремиха надолу.

Шигеко бе невредима, поне за днес. Сблъсъкът бе преодолян и Такео осъзна, че последните вражески конници се опитваха да се измъкнат; пешаците също се втурнаха да бягат, дирейки прикритието на скали и дървета.

— Да ги догоним ли? — викна Хироши, поемайки дъх, докато обръщаше Кери.

— Не, оставете ги. Сага сигурно е по петите ни. Не можем да се бавим. Вече сме в Трите провинции. Довечера ще се слеем с армията на Кахей — а мислено отбеляза: „Това бе само кратка схватка, главната битка тепърва предстои.“ — Съберете убитите и ранените — нареди на Хироши. — Не оставяйте никого! — после извика високо: — Маи! Маи! — видя лекото трепкане във въздуха на северния фланг, което се получаваше при състоянието на невидимост, и пришпори Тенба нататък. В този момент Маи възвърна формата си. Той се приведе, хвана я и я издърпа на седлото зад себе си. — Ранена ли си? — попита я през рамо.

— Не! — извика тя в отговор. — Убих трима и раних още двама!

Той усети в гърба си ускореното биене на сърцето й; миризмата на потта й му напомни, че бяха минали месеци, откакто бе делил ложе със съпругата си. Изпита непреодолим копнеж по Каеде, тя изпълни мислите му, докато оглеждаше долината за оцелели и подбираше последните от хората си. Петима убити и може би още шестима ранени. Обзе го скръб по мъртвите — все мъже, които бе познавал от години — и мислено си даде дума да ги погребе с почести по родните им места в Трите провинции. Мъртъвците на Сага остави в долината, без да си прави труда да ги обезглавява или да доубива ранените. Сага го следваше по петите и двубоят им щеше да е неизбежен.

Когато най-сетне се присъедини към Кахей, все още бе в мрачно настроение. Изпита искрено облекчение, щом разбра, че Минору е жив и здрав, и побърза да се усамоти с писаря, за да му разкаже всичко случило се до момента и да обсъди с него плановете за следващия ден. Хироши отведе конете при коневръза, където видя дъщеря си заедно с кирина. Беше бледа и изглеждаше някак смалена; сърцето му се сви за нея.

Пристигна Китаяма — съгледвачът на Сакаи, — одран и насинен, но иначе невредим, и взе да се извинява за закъснението.

— Поне знаем, че Сага не може да използва друг път — рече Такео. — Трябва да мине през прохода.

— Веднага ще пратим хора да го отбраняват — заяви Кахей.

— Не, ще го оставим отворен. Нека Сага си мисли, че сме се впуснали в бягство, че сме стъписани и объркани. А и той трябва да бъде възприет като нашественик. Ние отбраняваме Трите провинции, не предизвикваме него и императора. Не можем да останем тук и да го отблъскваме до безкрайност. Трябва да го победим убедително и да поведем армията на Запад, за да се изправим срещу Зенко. Научи ли за смъртта на Таку?

— Чух слухове, но не разполагаме с официални сведения от Хаги.

— Значи нямаш вести от съпругата ми?

— Не и след третия месец, а тогава тя не спомена нищо за тази скръбна загуба. Вероятно е било твърде рано и тя самата не е знаела.

Такео се почувства още по-потиснат, тъй като бе очаквал да получи писма от Каеде с вести за положението в Средната провинция и на Запад, както и за здравето им — нейното и на детето.

— И аз нямам новини от съпругата ми; получихме съобщения от Инуяма, но не и от Средната провинция.

Двамата мъже замълчаха за момент, замислени за дома и децата си.

— Е, нали казват, че лошите вести пристигат по-бързо от добрите! — възкликна Кахей, прогонвайки тревогите по обичайния си начин. — Нека ти покажа нашата армия — и поведе Такео към западната част на равнината, където бяха разположени главните сили, заобиколени от фланг войници с пушки по хребета на северния край и един помощен отряд стрелци. — Предстои лошо време. Ако стане твърде влажно да се използват пушки, губим основното си преимущество.

Двамата излязоха в светлата лятна вечер да огледат позициите; съпровождаха ги стражи с димящи факли в ръце. Бялата луна бе почти пълна, но по небето се носеха разпокъсани тъмни облаци и на запад проблясваха светкавици. Гемба седеше със затворени очи под малко кипарисово дърво близо до водоема, от който се снабдяваха с вода; очевидно се бе пренесъл някъде далеч от суматохата, царяща в лагера край него.

— Може би брат ти ще успее да прогони дъжда — рече Такео не само за да повдигне собствения си дух, но и за да ободри Кахей.

— Дъжд или не, трябва да сме готови във всеки момент да посрещнем атаката им — отвърна Кахей. — Днес вече си водил една битка. Аз ще бдя, докато ти и хората ти поспите малко.

Тъй като се намираше в лагера от петия месец, Кахей си бе създал известни удобства.

Такео се изми, хапна малко и после се опъна под копринените дипли на шатрата. Заспа незабавно и сънува Каеде.

Намираха се в странноприемницата в Цувано, в нощта на годежа й с Шигеру. Видя я такава, каквато бе на петнайсет години — с гладко лице и шия без белези, с гъсти коси, подобни на черна коприна. Лампата помежду им премига, когато тя се взря в ръцете му и после вдигна очи към лицето му. В съня му тя бе годеницата на Шигеру и едновременно с това негова съпруга; той й връчи годежните дарове и в същия миг се пресегна и я притегли към себе си. Щом усети любимото тяло в ръцете си, чу пукот на огън и осъзна, че в бързината бе съборил лампата. Стаята бе обхваната от пламъци; пожарът погълна Шигеру, Наоми, Кенджи…

Събуди се, усещайки мириса на изгоряло в ноздрите си. Дъждът вече плискаше през покрива, светкавици обгаряха лагера с внезапното си неземно сияние, гръмотевици раздираха небето.

Четирийсет и пета глава

След като Такео преряза копринения шнур, киринът продължи да тича без посока през долината, но нозете му не бяха пригодени за каменистия терен и скоро вече едва крачеше, накуцвайки. Шумът зад него го изпълваше с тревога, но пред себе си усещаше мириса и виждаше силуетите на непознати мъже и коне. Осъзнаваше, че хората и конят, които познаваше и обичаше най-много, се намираха зад него, тъй че ги зачака с обичайното си търпение и покорство.

Шигеко и Гемба го намериха и го отведоха в лагера. Шигеко бе потисната; не продума дума нито докато сама разседлаваше Ашиге и го връзваше на един от коловете, нито по-късно, когато се зае да се грижи за кирина, докато Гемба донесе сено и вода.

Бяха заобиколени с войници от лагера, петимни за информация, пълни с въпроси за битката, за Сага Хидеки и за войската му, за това, дали можеха да очакват скоро следващото сражение, но Гемба ги отпрати с обяснението, че първо трябва да уведоми Кахей и че владетелят Отори е точно зад тях.

Шигеко видя баща си да влиза в лагера. Зад него на коня му седеше Маи — момичето Муто, а редом с него яздеше Хироши. За момент двамата й се сториха като непознати, изцапани с кръв, свирепи, с лица, на които все още бе изписана яростта на битката. Маи имаше същото изражение, чертите й бяха загубили всякаква женственост. Хироши пръв скочи от седлото и протегна ръце, за да свали момичето от гърба на Тенба. Такео слезе от коня си и докато поздравяваше Кахей, Хироши хвана юздите на двата жребеца, но остана още известно време и размени няколко думи с Маи.

Шигеко съжали, че не притежава остър слух, за да чуе какво си говореха, а после мислено се скастри за чувството, което подозираше, че е ревност. Беше му позволила дори да помрачи облекчението й, че баща й и Хироши са невредими.

Тенба надуши кирина и изцвили високо. Хироши го погледна и тя видя изражението, което уми лицето му и го преобрази мигновено в мъжа, когото познаваше и обичаше. „Ще се омъжа единствено за него.“

Той се сбогува с Маи и отведе двата коня при коловете, където завърза своя Кери до Ашиге, а Тенба — до кирина.

— Сега всички са щастливи — рече Шигеко, когато животните се нахраниха и напиха. — Имат си храна, отново са с другарите си, забравили са ужасите на днешния ден… Не знаят какво ги очаква утре.

Гемба ги остави с обяснението, че има нужда известно време да се усамоти.

— Отива да се зареди със сила според Пътя на хоо — каза Шигеко. — И аз трябва да сторя същото. Но имам чувството, че съм изневерила на всичко, което съм усвоила от учителите — тя се извърна, за да скрие внезапно напиращите в очите й сълзи. — Не знам дали съм убила някого днес — продължи глухо. — Но стрелите ми уцелиха мнозина. Целта ми беше истинска, нито една стрела не пропусна мишената. Не исках да нараня кучетата, но нямах нищо против да го причиня на тези мъже. Изпитах радост, когато кръвта им бликаше. Колцина ли са мъртвите сега?

— И аз убивах днес — рече Хироши. — През цялото си детство бях обучаван на това и сега се получи естествено, макар че също изпитвам угризения и тъга. Не знам как по друг начин бих могъл да остана верен на баща ти, на Трите провинции и на дълга си да закрилям него и теб… — замълча за момент и после добави: — Утре ще е по-зле. Тази схватка бе нищо в сравнение с предстоящата битка. Ти не бива да участваш. Не мога да оставя баща ти, но ми позволи да помоля Гемба да те отведе. Можеш да вземеш кирина със себе си. Върни се в Инуяма.

— И аз не искам да оставям татко — отвърна Шигеко и не се сдържа, а добави: — Нито владетеля Хироши — усети, че страните й поруменяват, и попита неочаквано за самата себе си: — Какво каза на онова момиче?

— На Маи ли? Благодарих й, задето ни помогна отново. Изпитвам дълбока признателност към нея, че ни донесе вестта за смъртта на Таку и че се сражава редом с нас днес.

— О, да, разбира се! — възкликна Шигеко и се обърна към кирина, за да скрие противоречивите си чувства. Копнееше да се озове в обятията му; страхуваше се, че и двамата ще умрат, без да са споделили любовта си, но как би могла сега да говори за любов, заобиколена от войници, коняри и коне, когато бе изпълнена с угризения, че е отнемала живот, и когато бъдещето им бе тъй несигурно? Конете бяха получили нужната грижа, вече нямаше защо да стоят при тях. — Нека се поразходим — предложи. — Трябва да огледаме терена и после да намерим баща ми.

Още беше светло; на запад последните слънчеви лъчи се сипнаха иззад скупчените облаци. Небето между сивите им крепости имаше цвета на златиста пепел. Луната бе високо на източното небе и бавно посребряваше.

Шигеко не можеше да измисли какво да каже. Накрая Хироши започна пръв.

— Владетелко Шигеко, единствената ми грижа сега е за твоята безопасност — и той сякаш с мъка изричаше думите. — Трябва да оцелееш в името на добруването на цялата страна.

— През целия ми живот си ми бил като брат — рече тя. — Няма друг освен теб, който да означава повече за мен.

— Моите чувства към теб далеч не са братски. Никога не бих заговорил за тях, ако опасността един от нас утре да умре не беше толкова реална. Ти си най-съвършената жена, която някога съм познавал. Осъзнавам, че рангът и положението ти значително превишават моите, но не мога да обикна, нито да взема за жена друга, а единствено теб.

Тя не можа да сдържи усмивката си. Думите му прогониха тъгата й и я изпълниха с внезапна радост и дързост.

— Хироши — рече тя. — Хайде да се оженим. Аз ще убедя родителите си. Вече не се чувствам задължена да стана съпруга на владетеля Сага, след като той се отнесе толкова зле с баща ми. Цял живот съм се опитвала да се подчинявам на родителите си и да постъпвам правилно. Но сега виждам, че в лицето на смъртта други неща придобиват важност. Родителите ми поставят любовта пред дълга към по-възрастните в рода; защо и аз да не сторя същото?

— Не мога да направя нищо против волята на баща ти — отвърна Хироши развълнувано. — Но знанието, че се чувстваш по този начин, удовлетворява всичките ми копнежи.

„Не всички, надявам се!“, дръзна да си помисли Шигеко, докато се разделяха.

Искаше й се незабавно да отиде при баща си, но се сдържа. След като се изми и похапна, я уведомиха, че той вече спи. За нея бе опъната отделна шатра и тя дълго седя съвсем сама в нея, опитвайки се да успокои мислите си и отново да запали в себе си спокойния и ярък пламък на Пътя на хоо. Но всичките й усилия бяха възпрепятствани от проблясващи в съзнанието й картини — бойните викове, мириса на кръвта, свистенето на стрели… и от лицето и гласа на Хироши.

Спа леко и се събуди от трясък на гръмотевица и плющящ дъжд. Чу как лагерът около нея изригна в действие, скочи на крака и облече бързо дрехите за езда, които бе носила предишния ден. Всичко подгизваше за миг, а пръстите й ставаха все по-хлъзгави.

— Господарке Маруяма! — прозвуча отвън силен женски глас и Маи влезе в шатрата с гърне за нея. После го отнесе и се върна с чай и студен ориз. Докато Шигеко се хранеше бързо, Маи изчезна за пореден път. Когато се появи отново, носеше в ръце шлем и малка броня от кожа и метал. — Баща ви изпрати това за вас. Трябва да се приготвите веднага — и себе си, и коня, и да отидете при него. Ето, сега ще ви помогна.

Шигеко усети непознатата тежест на бронята. Косите й се оплетоха във връзките.

— Стегни ги в опашка, моля те — обърна се тя към Маи.

После взе меча си и го окачи на пояса. Маи сложи шлема на главата й и завърза вървите му.

Дъждът плющеше, но небето изсветляваше. Беше на зазоряване. Тя отиде бързо до коловете, където бяха завързани конете, през водата, наподобяваща сив стоманен воал. Такео вече бе в пълно бойно снаряжение, с Джато отстрани, очаквайки Хироши и конярите да приключат с оседлаването на конете.

— Шигеко — каза й той, без да се усмихва, — Хироши ме помоли да те отпратя, но истината е, че не мога да се лиша от нито един свой човек тук… дори и от жена. Твърде мокро е, за да използваме пушки и Сага го знае. Убеден съм, че няма да изчака да спре дъждът, за да атакува. Имам нужда и от теб, и от Гемба, защото сте стрелци.

— Радвам се — рече тя. — Не искам да те оставям, а да се бия редом с теб.

— Остани с Гемба — рече той. — Ако поражението стане неизбежно, той ще те отведе на безопасно място.

— Преди това аз лично ще сложа край на живота си — отвърна тя рязко.

— Не, дъще, ти трябва да живееш. Ако загубим, трябва да се омъжиш за Сага и като негова съпруга да запазиш страната и народа ни.

— А ако победим?

— Тогава можеш да се омъжиш за когото решиш — той хвърли поглед към Хироши, а около очите му се образуваха тънки бръчици.

— Ще ти припомня какво си ми обещал, татко — рече тя ведро, когато двамата яхнаха конете си.

Такео пое с Хироши към средата на равнината, където се събираха конници, а тя последва Гемба към северния фланг, където позиции заемаха пешаци, стрелци и мъже, въоръжени с копия и алебарди.

Наброяваха няколко хиляди; стрелците бяха разположени в две редици, тъй като Кахей ги беше обучил в изкуството на последователната стрелба, при която дъждът от стрели ставаше почти непрекъснат. Ако не беше мокро, щяха да действат така и с пушките.

— Сага смята, че ще разчитаме само на огнестрелното си оръжие — рече Гемба. — Не очаква да сме също толкова страховити с лъкове. Беше изненадан на състезанието с кучетата, но не се поучи от него. Сега пак ще се изненада. Трябва да останем тук — добави той — дори когато войниците поемат напред. Баща ти иска да се целим внимателно и да обезвредим техните капитани и останали водачи. Направи така, че всяка стрела да си струва.

Устата на Шигеко беше пресъхнала.

— Владетелю Гемба — рече тя. — Как стигнахме дотук? Как така не успяхме да разрешим нещата по мирен път?

— Когато равновесието се наруши и мъжката сила вземе надмощие, войната е неизбежна — отвърна Гемба. — Женската сила е накърнена, но не знам каква е причината. Съдбата ни е да бъдем тук в това време, да убиваме или да бъдем убити. Трябва да я приемем с цялата си смелост, с цялото си сърце, осъзнавайки, че нито сме я желали, нито сме я дирили.

Тя чу думите му, но смисълът им не стигна до съзнанието й, тъй като вниманието й бе насочено към картината пред нея, озарена от светлината на настъпващото утро — алените и златистите багри на доспехи и сбруи, нетърпеливите коне, мятащи глави, флаговете на Отори, Маруяма, Мийоши и всички останали кланове на Трите провинции, проливния дъжд, потъналите в сумрак дървета в гората, пенестата белота на водопадите на фона на тъмните скали.

После, невъобразимо многочислена, подобно на мравки, подгонени от мравуняка, през прохода нахлу първата вълна от армията на Сага.

Четирийсет и шеста глава

Битката при Такахара се води три дни в свирепи гръмотевични бури. Сражението продължаваше от зори до залез-слънце; през нощта бойците полагаха грижи за ранените си и претърсваха бойното поле за здрави стрели. Войниците на Сага Хидеки превъзхождаха три пъти армията на Отори Такео, но генералът на императора бе възпрепятстван от тесния проход, който водеше към равнината, и от завзелите удобни позиции воини на Отори. Всеки път, когато поредната вълна от хора на Сага нахлуваха в равнината, отдясно ги засипваше град от стрели; оцелелите биваха отблъсквани от основната армия на Отори със сражаващи се в челна позиция конници, следвани от пешаци.

Беше най-безпощадната битка, която Такео бе водил някога — онази, която се бе опитал да избегне с всички сили. Войниците на Сага бяха дисциплинирани и превъзходно обучени. Те вече бяха покорили обширни области на Север, надяваха се да бъдат възнаградени с плячката от Трите провинции и воюваха с благословията на императора. От друга страна, хората на Такео не само се сражаваха за своя живот, а и защитаваха страната си, домовете си, жените и децата си, земята си.

Мийоши Кахей бе участвал с армията на Отори в битката при Яегахара на четиринайсетгодишна възраст, почти трийсет години по-рано. Отори бяха претърпели съкрушителна загуба, отчасти предизвикана от предателството на собствените им васали. Кахей така и не забрави годините, които последваха — унижението на воините, страданията на хората под тиранията на Ийда Садаму. Бе твърдо решен да не преживее повторно такава загуба. Убеждението му, че Сага никога няма да спечели надмощие, засилваше бойния дух и волята на хората му.

Не по-малко важен бе и фактът, че подготовката му бе щателна и проведена с въображение. Кахей бе планирал този поход от пролетта и бе организирал превоза на продоволствия и оръжия от Инуяма. Чакаше с нетърпение от месеци с желанието да се справи окончателно със заплахите по отношение на управлението на Такео, подразнен от безкрайните преговори и закъснения. Сега битката най-накрая бе започнала и духът му ликуваше; дъждът бе злополучен, тъй като се бе надявал войниците му да използват огнестрелно оръжие, но имаше нещо величаво в традиционните оръжия — лък и меч, копие и алебарда.

Флаговете на клана бяха подгизнали от влага; пръстта под многочислените нозе и копита бързо се превръщаше в кал. Кахей наблюдаваше битката от склона с готов до себе си дорест кон. Минору, писарят, седеше до него под чадър и напразно се опитваше да опази сухи свитъците, върху които описваше хода на събитията. Когато първото нападение бе отблъснато и хората на Сага бяха изтикани обратно към прохода, Кахей се метна на коня си и се присъедини към преследването, посичайки с меча си спусналите се в бяг противници, които застигаше.

През втория ден конниците на Сага отново преминаха през прохода на разсъмване, разпръснаха се ветрилообразно в опит да обходят стрелците откъм север и да излязат от южната страна на основната армия на Кахей. Такео бе останал на пост цялата нощ, заслушан за първите звуци от раздвижването на врага. Чу глухия тропот на конски копита, макар че бяха увити в слама, скърцането и подрънкването на сбруи и оръжия. Разположените на север стрелци стреляха на сляпо и дъждът от стрели не постигна резултата от предишния ден. Всичко бе подгизнало — храна, оръжия, дрехи.

Когато денят настъпи, битката вече се вихреше от час и зората освети покъртителния спектакъл. Разположените в най-източната част подразделения стрелци водеха ръкопашен бой с хората на Сага. Такео не можеше да различи отделни воини в общото меле, макар че хоругвите на всяка група пешаци се различаваха смътно през завесата на дъжда. Незабавно установи, че страната вдясно от него също е застрашена. Той лично веднага се притече на помощ, като препусна с Тенба, който трепереше от вълнение, но иначе бе стабилен. Мислеше, че е престанал да изпитва съмнения или угризения, че се е потопил в безпощадността на разразилото се в битката безумие, тъй като всичките му умения се бяха възстановили. Мярна герба на Окуда до себе си вдясно, спомни си васала на Сага, който бе дошъл да го посрещне в Санда, отби Тенба, за да избегне устремения към крака му меч, обърна коня, за да застане с лице към нападателя, и се озова очи в очи с Тадайоши — сина на Окуда.

Момчето бе паднало от коня си и бе загубило шлема си, но макар и обградено, се отбраняваше смело. Разпозна Такео и му извика; Такео чу ясно гласа му през врявата на битката:

— Владетелю Отори!

Не знаеше дали е предизвикателство или зов за помощ, а и никога нямаше да разбере, тъй като Джато вече се стоварваше върху главата на момчето. Посечен, Тадайоши умря в краката му.

В следващия миг Такео чу нов вик, изпълнен с ярост и горест. Вдигна поглед и видя баща му, който препускаше към него, стиснал меча си с две ръце. Разстроен от смъртта на Тадайоши, Такео не бе подготвен. В този момент Тенба се препъна и Такео се хлъзна леко на седлото и политна напред, но успя да се хване за гривата му с осакатената си дясна ръка. Препъването отклони малко удара на Окуда, но въпреки това Такео усети как върхът на меча засегна горната част на ръката му и се плъзна по рамото. Конят на Окуда се размина с него в галоп, което му даде време да се съвземе; не усети болка и реши, че се е отървал невредим. Окуда обърна коня си и отново препусна към него, въпреки че пътят му бе препречен от скупчените войници. Той ги подмина, без да им обръща внимание, устремен единствено към Такео. Гневът му възпламени ответна примитивна ярост у Такео, който й се отдаде, защото тя заличаваше угризенията. Джато откликна и намери незащитено място върху врата на Окуда, който, увлечен от собствения си устрем, връхлетя върху острието и то потъна дълбоко в плътта му.

По-късно през втория ден Хироши и хората му изтласкаха войската на Сага към прохода. Кахей бе предприел маневра, която щеше да приклещи отстъпващите противници, вече изтощени след часовете ръкопашен бой. Сакаи Масаки — братовчед на Хироши — бе плътно зад него и той внезапно си спомни едно безумно пътуване в дъжд като този заедно със Сакаи, когато бе десетгодишен. На тази възраст копнееше за истинска битка, при все това пътят, по който бе поел, бе пътят на мира — Пътят на хоо. Сега почувства как кръвта на предците му забушува във вените му. Отхвърли всички други мисли и се съсредоточи върху сражението, убиването, победата, тъй като цялото бъдеще зависеше от изхода на тази битка. Ако загубеха, той щеше или да умре, или да сложи край на живота си. Сражаваше се с ярост, която не подозираше, че притежава, вдъхновявайки мъжете около себе си и изтласквайки силите на противника обратно към прохода, където попадаха в капана на теснината.

Тъй като нямаха път за отстъпление, хората на Сага се отбраняваха още по-отчаяно. В една от контраатаките Кери рухна на земята; от врата и хълбока му бликаше кръв. Хироши влезе в ръкопашен бой с други двама останали без коне воини. Подхлъзна се в калта и падна на едно коляно. Първият меч се устреми към него, но той успя да вдигне оръжието си и да парира удара. Когато вторият меч вече се спускаше, за да го посече, той видя как Сакаи се хвърли, за да посрещне безмилостното острие. Кръвта — неговата и на Сакаи — го заслепи. Тялото на другаря му го притисна в калта, а противниците им ги стъпкаха, преминавайки през тях. За момент го обзе неверие, че ще загине по този начин, но после болката го връхлетя и го погълна.

Гемба намери Хироши по здрач почти мъртъв от загуба на кръв. Раните по главата и нозете му бяха почнали да гноясват в калта и влагата. Гемба ги почисти колкото можа, спря кръвта и го отнесе в тила при останалите ранени. Между тях бе и Такео; рамото и ръката му бяха посечени дълбоко, но не опасно, вече бяха измити и покрити с хартиени превръзки. Шигеко бе невредима, пребледняла от изтощение. Гемба й каза:

— Намерих го. Жив е, но едва ли ще оцелее. Върху него лежеше трупът на Сакаи. Вероятно му е спасил живота — и положи ранения на земята.

Запалиха лампи, но те пушеха и тлееха на дъжда. Такео коленичи до Хироши, хвана ръката му и взе да го вика:

— Хироши! Скъпи приятелю! Не ни изоставяй! Бори се! Бори се!

Клепачите на Хироши трепнаха. Дишането му бе повърхностно и забързано, а кожата му бе покрита с пот, примесена с дъжд. Шигеко коленичи до баща си.

— Не може да умира! Не бива да умира!

— Засега се държи — рече Гемба. — Виждате колко силен е.

— Ако преживее нощта, има надежда — съгласи се Такео. — Рано е да се отчайвам.

— Колко ужасно е всичко — прошепна Шигеко. — Непростимо е да се отнема човешки живот.

— Това е пътят на воина — рече Гемба. — Воините се сражават и умират.

Шигеко не отвърна, но от очите й се стичаха сълзи.

— Колко още може да понесе Сага? — обърна се Кахей към Такео по-късно същата вечер, преди да си откраднат кратък отдих и да поспят. — Това е лудост. Жертва хората си за нищо.

— Сага е човек с огромна гордост — отвърна Такео. — Не познава поражението. И никога не би приел дори мисълта за него.

— Как бихме могли да го убедим? Можем да му противостоим безкрайно… надявам се, че си впечатлен от войниците си; по мое мнение те са невероятни… но не можем да избегнем многочислените жертви. Колкото по-скоро сложим край на сражението, толкова по-голяма е вероятността да спасим ранените. Като бедния Сугита — добави той. — И теб, разбира се. Треската при тези противни условия е неизбежна, без слънце, което да суши и да лекува. Утре трябва да си почиваш, не бива да влизаш в сражение.

— Не е сериозно — отвърна Такео, макар че през целия ден болката непрестанно се усилваше. — За щастие отдавна съм свикнал да използвам лявата си ръка. Нямам намерение да оставам извън битката… не и преди Сага да умре или да побегне обратно към столицата!

Шигеко остана с Хироши цяла нощ, обливайки го със студена вода, за да овладее треската. На сутринта той беше още жив, но трепереше неистово, а тя не можеше да намери нищо сухо, за да го сгрее. Кипна чай и се опита да го накара да пие, разкъсвана между желанието си да остане с него и порива да се върне на бойното поле, за да застане редом с Гемба и да посрещне следващата яростна атака на Сага. Временните заслони, издигнати за ранените, капеха непрестанно; земята под тях бе подгизнала. Маи бе прекарала цяло денонощие тук и Шигеко я повика. Тя коленичи до Хироши и положи длан върху челото му.

— Ах, той замръзва! — възкликна тя. — Ето как топлим болните в Племето — и тя легна и внимателно притисна тяло в неговото. — Легни от другата му страна — нареди на Шигеко, която побърза да се подчини. Двете застинаха безмълвни и останаха така, докато температурата на ранения започна да се покачва отново. — А ето как лекуваме рани — Маи отстрани превръзките, прокара език по ръбовете разсечена плът и ги покри със слюнка. Шигеко стори същото, усещайки вкуса на кръвта му, овлажнявайки раните със слюнка, все едно си разменяха целувки. Маи рече глухо: — Той ще умре.

— Не! — възкликна Шигеко. — Как смееш да го казваш?

— Има нужда от подходящи грижи. Не можем да правим това ден и нощ. Ти трябва да се биеш, а аз — да се грижа и за други, които имат повече шанс.

— Как можем да сложим край на сражението?

— Мъжете обичат битките — отвърна Маи. — Но в един момент дори и на най-яростните им омръзват, особено ако са ранени — тя хвърли поглед към Шигеко над лежащия Хироши. — Рани този Сага и ще видиш как ще си загуби ищаха да се бие. Рани го тъй тежко, както е поразен Хироши, и ще видиш как ще хукне обратно към Мияко да си търси доктори.

— А как да се добера до него? Той не се появява на бойното поле, а направлява хората си отдалеч.

— Ще ти го намеря — обеща Маи. — Сложи някакви неугледни дрехи и си приготви най-мощния лък и стрели. Няма какво повече да се направи за владетеля Хироши — добави тя, когато видя, че Шигеко се колебае. — Сега е в ръцете на боговете.

Шигеко я послуша, уви някакво парче плат около главата и врата си, нацапа челото и страните си с кал и стана неузнаваема. Взе лъка, с който се бе сражавала, опъна отново тетивата му и сложи в колчана десет нови островърхи стрели, окичени с орлови пера. Докато чакаше Маи да се върне, седна до Хироши. Наплиска лицето му и му даде вода, тъй като той отново изгаряше от температура. Същевременно се опитваше да успокои мислите си, както я бяха обучавали в Тераяма самият Хироши и останалите учители. „Любими учителю, скъпи приятелю, зовеше го тя безмълвно. Не ме изоставяй!“

Битката се разрази отново, дори с още по-голяма безпощадност; до лагера на ранените достигаха яростни викове, писъци и стенания, звън на стомана и тропот на конски копита, но двамата сякаш бяха недосегаеми, обгърнати от тишина, и Шигеко усети как душите им се сливат. „Няма да ме изостави“, помисли си. Обзета от внезапен порив, изтича до шатрата си, извади от багажа си малкия лък и стрелите с пера на хоо, мушна ги в дрехата си, метна големия лък на лявото си рамо, а колчана със стрели — на дясното.

Когато се озова обратно при ранения, Маи се беше върнала.

— Къде се изгуби? — попита момичето. — Помислих, че отново си отишла на бойното поле. Хайде, трябва да побързаме.

Шигеко се запита дали не бе редно да уведоми Гемба къде отива, но когато изкачи склона и зърна вихрещата се битка, осъзна, че изобщо няма да го открие в тази бъркотия. Сега стратегията на Сага, изглежда, бе да залее позициите на Отори с още по-многочислена войска. Новите му войници бяха свежи и отпочинали; армията на Отори се биеше от два дни.

„Колко време могат да удържат на набезите им?“, запита се тя, докато следваше Маи покрай южния край на равнината с вече притъпени чувства от вида на толкова много трупове. Отори бяха изтеглили ранените и труповете в тила си, но хората на Сага лежаха там, където бяха паднали, и гледката, която представляваха, усилваше ужаса и суматохата. Ранените коне се опитваха да се изправят на крака; неколцина от тях успяха и поеха в тръс на югозапад, несигурни и куцащи, влачейки скъсаните си юзди в калта. Шигеко ги проследи с поглед и видя, че се спряха точно пред лагера на Отори. Сведоха глави и захванаха да пасат, все едно се намираха в някаква ливада далеч от бойното поле. Малко по-нататък зад тях се виждаше киринът. През последните два дни тя почти не се бе сещала за него; никой нямаше време да му направи ограждение. Бе завързан с въжета при коневръза и изглеждаше някак смален и изоставен на проливния дъжд. Можеше ли да оцелее в това изпитание и после по време на дългия път до Средната провинция? Изпита мъчителна жал към него, тъй самотен и далеч от своя дом.

Двете момичета се промъкнаха зад скалите и канарите, които заобикаляха равнината. Тук шумът от битката долиташе далечен и глух. Наоколо във всички посоки се издигаха зъберите на планината. Земята беше камениста и хлъзгава; често им се налагаше да пълзят на четири крака по огромните камъни. Понякога Маи избързваше, давайки й знак да я изчака. Шигеко се свиваше в заслона на някоя скала, по която се стичаха капки дъжд, и оставаше там тъй дълго, че й се струваше цяла вечност, като се питаше дали всъщност не е загинала в битката и вече не е призрак, блуждаещ между двата свята.

Маи изникваше от мъглата, самата тя подобна на привидение, и без да каже нито дума, я повеждаше нататък. Накрая стигнаха до голяма скала, която двете изкатериха, дращейки като маймуни нагоре по южната й страна. Във върха й се бяха вкопчили два осакатели бора, чиито извити и уродливи корени представляваха нещо като естествена ограда.

— Стой долу — прошепна й Маи.

Шигеко приклекна в единия край, така че да може да надникне през корените на изток към входа на прохода. Ахна и се притисна до камъка. Точно пред тях видя Сага, кацнал на подобна скала, от която наблюдаваше бойното поле под себе си. Стоеше под огромен чадър върху елегантно полиран походен стол, в пълно бойно снаряжение в черно и златисто. Шлемът му бе украсен с два златни рога, които наподобяваха върховете близнаци от герба му, изрисуван върху веещите се наоколо черно-бели флагове. Редом с него стояха неколцина от офицерите му, също толкова бляскави и чисти въпреки дъжда, заедно с един свирач на раковина и бързоноги вестоносци, готови да отнесат заповедите му. Точно под тях върволица от паднали валчести камъни образуваха естествени стъпала към прохода. Чевръсти войници търчаха нагоре-надолу по тях и му съобщаваха за хода на битката. Шигеко дори го чу как издаваше заповедите си с едва сподавяна ярост. След малко надникна повторно и го видя изправен да крещи и да жестикулира, стиснал бойно ветрило в ръка. Офицерите му отстъпиха назад, сякаш отблъснати от силата на гнева му, и неколцина тутакси се втурнаха надолу по каменната стълба, за да се хвърлят в битката.

Маи прошепна в ухото й:

— Сега, докато е изправен. Няма да имаш друга възможност!

Шигеко пое дълбоко дъх и премисли всяко движение. Щеше да използва най-близкия бор, за да се хване за него и да се изправи на крака. Щеше да стъпва в основата на стволовете; повърхността на скалата щеше да е хлъзгава, тъй че щеше да й се наложи да пази равновесие, докато смъква лъка от рамото си и изважда стрелата от колчана. През последните два дни бе упражнявала това движение хиляда пъти и нито веднъж не бе пропуснала целта.

Отново хвърли поглед към Сага и отбеляза уязвимите му места. Лицето му бе открито, очите му святкаха свирепо, а бялата кожа на врата му светлееше.

Шигеко се изправи — лъкът й се изви, стрелата избръмча и разпръсна дъждовните капки около себе си. Сага хвърли поглед към нея и се отпусна тежко на стола. Мъжът зад него се хвана за гърдите, когато стрелата проби бронята му. Разнесоха се викове на изненада и потрес и в следващия миг тя попадна под обстрела им; една стрела профуча покрай нея, заби се в боровото дърво и запрати тресчици кора в лицето й; друга удари камъка в нозете й. Усети рязък отпор, все едно се бе препънала в пръчка, но не почувства болка.

— Залегни! — извика й Маи.

Шигеко обаче не помръдна, нито Сага престана да се взира в нея. Тя извади малкия лък изпод дрехата си и настани една от миниатюрните си стрели. Перата на хоо проблеснаха със златистите си багри. „Сигурно ще умра“, помисли си и я пусна да лети като копие към очите му.

Проблесна ослепителна светлина, все едно небето бе разсечено от светкавица, и въздухът между тях сякаш внезапно се изпълни с пърхане на огромни крила. Около Сага хората му захвърлиха лъковете си и закриха очи; единствено той остана с вдигната глава, вперил взор в летящата към него стрела, която се заби в лявото му око, и той бе заслепен от собствената си кръв.

Същата сутрин Кахей през цялото време се сражаваше на южния фланг, където бе увеличил броя на хората си, опасявайки се, че войската на Сага може да направи опит за обход на лагера от същата страна. Въпреки изпълнените с увереност думи, които бе отправил към Такео предишната нощ, той бе разтревожен и се питаше още колко време войниците му, лишени от сън, можеха да удържат на атаките, които сякаш нямаха край. Изруга дъжда, който бе направил непотребно най-мощното им оръжие, и си припомни последните часове от битката при Яегахара, когато армията на Отори, осъзнавайки предателството и неизбежното си поражение, се бе сражавала с отчаяна и безумна свирепост, докато почти никой не бе останал на крака. Собственият му баща бе един от малцината оцелели… нима семейната история щеше да се повтори, нима и той бе осъден да се върне в Хаги с вести за съкрушително поражение?

Страховете само разпалиха решимостта му да постигне победа.

Такео се сражаваше в средата, напрегнал сетни сили, за да превъзмогне умората и болката. Сам се дивеше на решимостта и на дисциплината на сражаващите се около него. При едно внезапно затишие, когато войската на Сага за пореден път бе отблъсната, той сведе поглед към Тенба и видя, че конят кърви; гърдите му бяха разсечени от нечие острие и струящата от прореза тъмна кръв се размиваше в подгизналия му косъм. Сражението временно бе прекратено и сякаш едва сега осъзнал, че е ранен, конят започна да трепери стъписан. Такео се смъкна от седлото и нареди на един от пешаците да го отведе в лагера, след което се приготви да посрещне следващата атака пеша.

Отряд конници приближаваха в галоп откъм прохода; животните подскачаха във въздуха в усилие да не стъпчат падналите. Мечовете проблясваха, посичайки пешаците, които се оттегляха към издигнатите от тях бариери, а стрелците, разположени на северната страна, пуснаха облак стрели. Множество попаднаха в целта, но нямаше как Такео да не забележи, че те бяха много по-малко от предишния ден, както и че изтощението от битката подриваше войската му. Също както Кахей, той бе почнал да губи увереност в победата. С още колко души разполагаше Сага? Попълненията изглеждаха безкрайни, хората бяха свежи и отпочинали… също като конниците, които всеки миг щяха да го връхлетят.

С известна изненада разпозна във водача им Коно. Видя жребеца от Маруяма, който му бе поднесъл в дар, използван сега срещу него, и изпита парещ гняв. Бащата на този човек замалко не бе съсипал живота му; синът бе заговорничил срещу него, бе лъгал, бе дръзнал да му заяви възхищението си, докато в същото време бе действал за свалянето му от власт. Стисна Джато по-здраво, без да обръща внимание на растящата болка, която прониза ръката му от лакътя до рамото, и отскочи чевръсто встрани, за да се озове от лявата страна на благородника.

Първият рязък удар нагоре улучи стъпалото на Коно и замалко не го отсече; благородникът изкрещя, обърна коня си и пое обратно; този път Такео се озова от дясната му страна. Приведе се, за да избегне острието, и щеше отново да нанесе удар нагоре, този път целейки се в китката на Коно, но чу как със свистене мечът на втория конник се устреми към гърба му, раздвои образа си и се претърколи назад, като внимаваше да не се нарани със собствения си меч. Сега копитата на конете трополяха около него. Той се помъчи да намери опора в калта. Собствените му пешаци се бяха втурнали напред с копия в ръце; нечий кон рухна досами него, а ездачът му падна с главата надолу в калта, вече мъртъв.

В небето точно над главите им проблесна светкавица и дъждът се усили още повече. През неспирното му барабанене Такео долови един по-различен звук — лека призрачна музика, която се разнесе над равнината. В първия миг не схвана смисъла му. После навалицата около него взе да оредява. Той се изправи, опитвайки се да избърше с дясната си ръка дъжда и калта от очите си.

Конят от Маруяма го подмина; Коно се бе вкопчил в гривата му, а от крака му продължаваше да струи кръв. Той сякаш не забеляза Такео, устремил поглед в спасителния проход.

„Те отстъпват“, помисли си Такео, без да може да повярва, а звукът от раковината бе удавен в тържествуващ рев, когато воините около него се втурнаха напред да преследват побягналите врагове.

Четирийсет и седма глава

Някогашните низвергнати преминаха през бойното поле, за да се справят с ранените коне и да погребат мъртвите. Когато труповете на загиналите бяха поставени в редици за оглед, Кахей, Гемба и Такео ги обходиха и определиха самоличността на онези, които познаваха, а Минору записваше имената им. Колкото до хората на Сага, те бяха твърде много, за да бъдат разпознати; погребаха ги бързо в една огромна яма в средата на равнината. Вземането на глави бе забранено. Почвата бе камениста и гробовете бяха плитки. Над тях вече кръжаха гарвани, които изникваха от дъжда на огромните си черни крила, грачейки един към друг от канарите. През нощта бродеха лисици, а Такео знаеше, че след като хората си отидат, към тях ще се присъединят и по-свенливите вълци, които ще пируват цяло лято.

Коловете от защитните ограждения бяха измъкнати и част от тях бяха използвани за направата на носилки, с които да пренесат ранените обратно до Инуяма. Останалите послужиха за изработката на бариера през прохода; Сонода Мицуру и около двеста от хората му останаха да я охраняват. Вечерта на следния ден, когато мъртвите вече бяха погребани, а защитниците бяха заели местата си и нямаше признаци за завръщането на Сага, битката, изглежда, наистина бе приключила. Кахей даде заповед за отдих; мъжете свалиха броните си, оставиха оръжията си и тутакси потънаха в сън.

Дъждът бе отслабнал и откакто раненият Сага Хидеки бе дал заповед за отстъпление, само ръмеше. Такео крачеше между заспалите мъже, както по-рано между мъртвите, долавяше тихото почукване на дъждовните капки по листата и камъните, далечния плисък от водопада, вечерните трели на птиците и усещаше как влагата чертае низ от мъниста по лицето и косите му. Цялата дясна страна на тялото му — от рамото до петата, го болеше неистово, а облекчението от постигнатата победа бе помрачено от скръбното съзнание за нейната цена. Знаеше освен това, че грохналите войници можеше да спят само до разсъмване, след което щяха да ги свикат за похода обратно до Инуяма и от там за Средната провинция, за да предотвратят бунта на Зенко на Запад. Той самият бе обзет от дълбока тревога и желаеше да се завърне у дома колкото се може по-скоро; предупреждението на Гемба за някакво неизвестно събитие, което бе нарушило хармонията на управлението му, сега се завърна, за да го терзае. Можеше да означава единствено че нещо се бе случило с Каеде…

Хироши бе преместен в шатрата на Кахей, която предлагаше най-голямо удобство и най-добра защита от дъжда. Такео намери дъщеря си там — бе почти неузнаваема, все още в бойни одежди, с окаляно лице и превързан крак.

— Как е той? — попита Такео и коленичи до Хироши, забелязвайки бледността и повърхностното дишане.

— Още е жив — отвърна Шигеко глухо. — Струва ми се, че е малко по-добре.

— Утре ще го пренесем в Инуяма. Лекарите на Сонода ще се погрижат за него — каза го с увереност, макар и самият той да не смяташе, че Хироши ще издържи пътуването. Шигеко кимна безмълвно. — Ти ранена ли си?

— Някаква стрела ме е уцелила в крака. Нищо сериозно. Усетих го чак по-късно. Едва вървях на връщане. Маи почти ме носеше.

Той не разбра какво му казва:

— Къде сте ходили с Маи? Мислех, че си с Гемба.

Шигеко го погледна и изрече бързо:

— Заведе ме на мястото, където беше владетелят Сага. Аз го прострелях в окото — внезапно очите й плувнаха в сълзи. — Сега той повече няма да иска да се ожени за мен! — сълзите преминаха в нещо като предизвикан от потрес горчив смях.

— Значи на теб трябва да благодарим за внезапното му отстъпление? — Такео бе смаян от справедливостта на този изход. Сага не бе приел поражението си в мирната надпревара, а бе подирил сблъсък — сега Шигеко му бе нанесла сериозна, дори може би фатална рана и бе осигурила победата им.

— Опитах се да не го убивам, а само да го раня — рече тя. — Както се мъчех през цялото време, докато траеше битката, да обезвреждам, но да не отнемам живот.

— Справила си се великолепно — отвърна той, скривайки чувствата си зад официалния тон. — Като истинска наследница на Отори и Маруяма — похвалата му я просълзи отново. — Изтощена си.

— Не повече от всички останали, не повече от теб. Трябва да поспиш, татко.

— Да, добре, но след като видя как е Тенба. Искам да продължа да яздя начело към Инуяма. Кахей ще доведе мъжете. Вие с Гемба трябва да съпроводите Хироши и останалите ранени. Надявам се Тенба да е добре, но ако не е, ще го оставя с вас.

— Ами киринът? — попита Шигеко.

— Да, и бедният кирин. Не е подозирал какво пътуване му предстои, нито какъв сблъсък го очаква в тези непознати земи.

— Не можеш да яздиш сам, татко. Вземи някого със себе си. Нека Гемба те съпровожда. Можеш да яздиш Ашиге; на мен не ми трябва кон.

Облаците бяха почнали да се разкъсват и на запад при залез-слънце се появи леко зарево, а на противоположната страна — бледа дъга. Такео се надяваше това да е знак, че следващият ден нямаше да е толкова влажен, макар че, след като дъждовете бяха започнали, най-вероятно щяха да продължат седмици.

Тенба стоеше до кирина, с гръб към ръмящия дъжд и със сведена глава. Когато Такео го приближи, той изцвили леко за поздрав. Раната на гърдите му вече се бе затворила и изглеждаше чиста, но когато го изведе навън, видя, че накуцва, макар че краката му изглеждаха невредими. Такео заключи, че най-вероятно е получил възпаление на раменните мускули, отведе го до езерото и известно време го разтрива със студена вода, но Тенба продължаваше да щади десния преден крак и очевидно не ставаше за яздене. Тогава Такео се сети за Кери — коня на Хироши, но не успя да го открие сред оцелелите коне. Бледосивият черногривест син на Раку най-вероятно бе загинал в битката само няколко седмици след своя полубрат Рюме — коня на Таку. Конете бяха преживели цели седемнайсет години — преклонна възраст, но въпреки това смъртта им го натъжи. Таку си бе отишъл, Хироши бе на косъм от смъртта. Когато се върна в шатрата, настроението му бе мрачно. Вътре бе сумрак, светлината бе оскъдна. Шигеко бе заспала до Хироши, доближила лице до неговото. „Като истински съпрузи.“ Такео впери в тях поглед, изпълнен с искрена обич.

— Сега можете да осъществите желанието си и да се ожените — изрече той на глас. Коленичи до Хироши и постави длан върху челото му.

Младият мъж вече не изгаряше в треска; дишането му бе станало по-дълбоко и забавено. Такео бе помислил, че е в безсъзнание, но Хироши внезапно отвори очи и се усмихна.

— Владетелю Такео… — прошепна.

— Не се мъчи да говориш. Ще се оправиш.

— Битката?

— Свърши. Сага се оттегли.

Хироши отново затвори очи, но усмивката не изчезна от устните му.

Такео си легна, леко поободрен. Въпреки болката сънят го връхлетя незабавно подобно на тъмен, затулващ облак.

На следното утро пое към Инуяма, съпровождан от Гемба, както бе предложила Шигеко, и Минору, който яздеше своята мирна кобила. И тя, и черният кон на Гемба бяха свежи и отпочинали като Ашиге, затова напредваха бързо. На третия ден Такео пламна в треска от раната си и прекара няколко часа в агония, докато тялото му се мъчеше да се пребори с последиците. Терзаеха го сънища и видения; ту изгаряше от температура, ту трепереше от студ, но отказа да прекрати пътуването. Всеки път, когато спираха да отдъхнат, разказваха за битката и за завършека й и скоро към планината се устреми върволица от хора, които искаха да отнесат храна на воините и да помогнат за пренасянето на ранените.

Дъждът, който се бе изсипал над Трите провинции, бе силен и продължителен, вследствие на което оризът бе избуял и набъбнал, но валежите бяха закъснели, тъй че реколтата щеше да пострада. Пътищата бяха разкаляни и често заливани от пороища. На моменти Такео губеше представа, къде се намираше, и сякаш се пренасяше в миналото, където яздеше Аои редом с Макото към придошлата река и отнесения мост. „Каеде сигурно мръзне, мислеше си той. Напоследък не е добре. Трябва да се върна при нея и да я сгрея.“ Но той самият трепереше от студ и внезапно до него изникна Юки.

— Виждам, че ти е студено — рече тя. — Да донеса ли чай?

— Да — отвърна той. — Но не бива да си лягам с теб, защото съм женен.

После си спомни, че Юки е мъртва и никога повече няма да легне нито с него, нито с другиго, и изпита мъчителни угризения за нейната съдба и за ролята, която бе изиграл в нея.

Докато стигнат до Инуяма, треската отмина и съзнанието му отново се проясни, но безпокойството остана. Не го разсея дори сърдечното посрещане, което му устроиха жителите на града, ознаменувайки завръщането му и вестта за победата с веселие и танци по улиците. Аи — сестрата на Каеде — излезе да го поздрави с добре дошъл в двора на крепостта, където Минору и Гемба му помогнаха да слезе от коня.

— Съпругът ти е жив и здрав — рече й той незабавно, при което видя как лицето й се разведри от облекчение.

— Слава на Небесата. Но ти си ранен?

— Надявам се, че най-лошото мина. Имаш ли вести от съпругата ми? Не знам нищо за нея, откакто поехме на път през четвъртия месец.

— Владетелю Такео… — започна тя и сърцето му се скова от ужас. Дъждът беше завалял отново и слугите се втурнаха към тях с чадъри, които проблясваха в дрезгавината. — Доктор Ишида е тук. Ще пратя незабавно да го повикат. Той ще се погрижи за теб.

— Ишида е тук? Защо?

— Той ще ти каже всичко — отвърна Аи, а благостта в тона й го изпълни с ужас. — Ела вътре. Искаш ли първо да се изкъпеш? Ние пък ще приготвим храна за всички ви.

— Да, добре — отвърна той с желанието хем да забави научаването на новините, хем да се подготви и да събере достатъчно сили, за да ги чуе. От скорошната треска и болката все още му се виеше свят, а слухът му сякаш бе станал по-остър от всякога и всеки звук отекваше болезнено в ушите му.

Двамата с Гемба отидоха при топлите извори и съблякоха мръсните си роби. Гемба внимателно смъкна превръзката от рамото на Такео и уми раната с гореща вода, от което почти му призля.

— Заздравява добре — отбеляза Гемба, но Такео не отвърна, а само кимна утвърдително.

Двамата се измиха и се изплакнаха в пълно мълчание, след което влязоха в клокочещата, наситена със сяра вода. Дъждът валеше тихо върху лицата и раменете им, обгръщайки ги с прозрачна завеса, все едно ги пренасяше в друг свят.

— Не мога да остана тук завинаги — рече накрая Такео. — Ще дойдеш ли с мен да чуеш какво е довело Ишида в Инуяма?

— Разбира се — отвърна Гемба. — Да научиш най-лошото, означава да знаеш как да продължиш напред.

Аи донесе супа и печена риба, ориз и летни зеленчуци, които им сервира лично. Нахраниха се бързо и тя нареди на прислужничките да отнесат подносите и да сервират чай. Когато се върнаха, с тях беше и доктор Ишида.

Аи сипа чай в тъмносините гледжосани купички.

— Сега ще ви оставя — когато коленичи, за да плъзне вратата встрани, Такео забеляза как поднесе ръкав към очите си, за да избърше скришом бликналите от очите й сълзи.

— Пак ли си ранен? — възкликна Ишида, след като си размениха поздрави. — Дай да погледна.

— По-късно — отвърна Такео. — Вече заздравява — той отпи глътка чай, без да усети вкуса му. — Предполагам, че едва ли си бил целия този път, за да донесеш добри вести.

— Реших, че ще е добре да научиш колкото се може по-скоро — отвърна Ишида. — Прости ми, чувствам, че вината е изцяло моя. Ти повери на грижите ми съпругата и сина си, но такива неща се случват. Новородените са в много крехка връзка с този живот и понякога ни се изплъзват — той млъкна и се взря безпомощно в Такео извил скръбно устни, със стичащи се по страните му сълзи.

Такео усети как кръвта запулсира в ушите му.

— Нима се опитваш да ми кажеш, че синът ми е мъртъв? — мъката го връхлетя неочаквано и от очите му бликнаха сълзи. Мъничкото създание, което почти не познаваше, сега вече никога нямаше да бъде част от живота му. „Не мога да понеса и този удар, помисли си той, след което се запита: Ако за мен е непоносимо, как ще оцелее Каеде?“ — Трябва веднага да се върна при жена си. Тя как го понесе? Някаква болест ли беше? И тя ли е зле?

— Беше един от тези случаи на необяснима детска смърт — отвърна Ишида с пресекващ глас. — Вечерта момченцето беше във великолепно здраве, нахрани се добре, усмихваше се, гукаше и заспа съвсем спокойно, но повече не се събуди.

— Но как е възможно? — възкликна Такео почти гневно. — Да не е някаква магия? Или отрова? — Хана беше в Хаги, спомни си той; възможно ли бе тя да е причинила смъртта на сина му?

— Отсъстваха всякакви признаци за отравяне — отвърна Ишида. — А колкото до магията… наистина нямам представа. Тези случаи на смърт не са необичайни, но изобщо не знам какво ги причинява.

— А съпругата ми… какво е нейното състояние? Сигурно е обезумяла от скръб. Шизука с нея ли е?

— Откакто заминахте, се случиха много ужасни неща — прошепна Ишида. — Съпругата ми също наскоро изгуби син. Изглежда, скръбта я лиши от разсъдък. Седи, без да слага и хапка в уста, пред Дайфукуджи в Хофу и призовава другия си син да въздаде справедливост. Разгневен, Зенко в отговор се оттегли в Кумамото, където събира войска.

— Съпругата и синовете на Зенко са в Хаги — рече Такео. — Без съмнение той няма да пожертва живота им.

— Хана и момчетата вече не са в Хаги — заяви Ишида.

— Какво? Каеде ги е пуснала?

— Владетелю Такео — рече скръбно Ишида, — тя замина с тях. Всички заедно са на път за Кумамото.

— Аха! — възкликна тихо Гемба. — Сега вече знаем какво не е наред — той не се разплака, но на лицето му се изписаха скръб и състрадание. Пристъпи по-близо до Такео, сякаш искаше да го подкрепи чисто физически.

Такео седеше неподвижно, все едно се бе вледенил. Ушите му бяха чули думите, но съзнанието му отказваше да ги проумее. Каеде е напуснала Хаги? Тръгнала е за Кумамото, доброволно се е предоставила в ръцете на мъжа, който бе заговорничил срещу него? Защо й е било да прави подобно нещо? Да го изостави, за да се съюзи със съпруга на сестра си? Не можеше да повярва, че е способна на това. Някаква част от тялото му сякаш бе отсечена, все едно цялата му ръка бе изтръгната. Почувства как духът му залитна към мрака, и видя как този мрак се кани да погълне цялата страна.

— Трябва да отида при нея. Гемба, приготви конете. Къде се намират в момента? Кога са тръгнали?

— Аз поех насам преди две седмици — отвърна Ишида. — Те се канеха да тръгнат няколко дни по-късно, през Цувано и Ямагата.

— Може ли да ги пресрещна в Ямагата? — обърна се Такео към Гемба.

— Това е на седмица езда от тук.

— Ще стигна за три дни.

— Пътуват бавно — обади се Ишида. — Заминаването им се забави, тъй като владетелката Каеде реши да вземе със себе си колкото се може повече от хората ви.

— Но защо? От скръб по смъртта на детето? Нима наистина е загубила разсъдъка си?

— Не виждам друга причина — отвърна Ишида. — Нищо, което й казах, не успя нито да я успокои, нито да я разубеди. Тогава единственото, което измислих, бе да потърся помощта на Аи, затова заминах тайно от Хаги с надеждата да ви срещна на път за вкъщи — той не поглеждаше Такео, в поведението му се четеше и вина, и смущение. — Владетелю Такео… — подхвана той, но Такео не му позволи да продължи.

Мисълта му внезапно препусна в търсене на отговори, спореща, умоляваща, обещаваща каквото и да е на който и да е бог, само Каеде да не го е изоставила.

— Хироши е тежко ранен, Шигеко леко — рече Такео. — Киринът сигурно също се нуждае от вашето внимание. Погрижете се за тях по най-добрия начин и веднага щом са в състояние да пътуват, ги доведете в Ямагата. Аз тръгвам за там незабавно, за да установя лично какво се е случило. Минору, веднага изпрати съобщение на Мийоши Кахей, уведоми го за заминаването ми — той млъкна и се взря в Гемба самотен и неутешим. — Трябва да се подготвя за битка със Зенко. Но как бих могъл да се сражавам срещу собствената си съпруга?

Четирийсет и осма глава

В Хофу приливът в началото на петия месец, който предхождаше лятото, настъпи след пладне, в часа на коня[19]. Пристанището се намираше в най-оживения си период — кораби заминаваха и пристигаха в неспирен поток, възползвайки се от лекия западен вятър, който ги откарваше до Акаши натоварени с продукция от Трите провинции. Гостилници и странноприемници бяха претъпкани с новопристигналите, които пиеха, обменяха вести и истории за пътешествия, изразяваха своя потрес и съжаление за смъртта на Муто Таку, дивяха се на чудото, което се случваше с майка му, хранена от птици в Дайфукуджи, и изказваха възмущението си от Араи Зенко, проявил такава липса на синовен дълг и такова презрение към боговете, за което без съмнение щеше да бъде наказан. Робството под управлението на Тохан и Ногучи и до днес ги изпълваше с ненавист и те нямаха никакво желание да се върнат към онези дни под властта на Араи. Заминаването на Зенко от града бе съпроводено с подигравателни възгласи и други проявления на недоброжелателност — стражите му в края на дългата колона дори бяха замеряни с боклуци, а в някои случаи и с камъни.

Мики и Мая не видяха почти нищо от това отношение; те тичаха невидими, без посока през тесните улички с една-единствена цел — да се озоват колкото се може по-далеч от Хисао и Акио. Дори и на малко разстояние от морето жегата ставаше непоносима; градът бе пропит с миризма на риба и гнили водорасли, а заради тъмните сенки, които се редуваха с ярко слънце, губеха ориентация. Мая вече бе изтощена след безсънната нощ, след срещата с Хисао и разговора с жената призрак. Докато тичаха, тя напрегнато поглеждаше назад, убедена, че Хисао щеше да я преследва; никога нямаше да я остави да си иде. А и Акио сигурно вече бе научил за котето. „Хисао ще бъде наказан“, помисли си, но не беше наясно дали идеята й харесваше, или й причиняваше болка.

Тя усети, че изтощението й пречи да задържи състоянието на невидимост; забави ход да си поеме дъх и видя как Мики също се появява до нея. Уличката на това място беше тиха; повечето хора си бяха по къщите и обядваха. Точно до тях на земята пред малък дюкян бе клекнал някакъв мъж и остреше ножове с точиларски камък, използвайки вода от малкия канал, който минаваше покрай всяка къща. Той скочи изненадан от внезапната им поява и изпусна ножа, който държеше. Мая се почувства отчаяна и безпомощна. Почти без да мисли, грабна ножа и го заби в ръката на мъжа.

— Какво правиш? — викна Мики.

— Трябват ни оръжия, храна и пари — отвърна Мая. — Той ще ни ги даде.

Мъжът се взираше изумен в собствената си кръв. Мая раздвои образа си, мина зад него и го поряза отново, този път по врата.

— Донеси ни храна и пари или ще умреш — нареди му тя. — Сестро, вземи си и ти нож.

Мики вдигна един малък нож, който лежеше върху парче плат, постлано на земята. Сграбчи здравата ръка на мъжа и го въведе в дюкяна. Опулен от ужас, той им показа къде бе прибрал няколко монети, и тикна оризовите кюфтета, приготвени от жена му, в ръката на Мая.

— Не ме убивайте! — възкликна умолително той. — Мразя злостта на владетеля Араи. Знам, че е настроил боговете срещу себе си, но аз нямам пръст в това. Аз съм само един беден занаятчия.

— Боговете наказват обикновените хора заради злонамереността на техния владетел — заяви Мая с престорена заплаха в гласа.

— Защо постъпи така? — попита Мики, след като напуснаха дюкяна, вече въоръжени с ножове, които бяха скрили в диплите на робите си.

— Ще ти кажа по-късно. Сега да намерим къде да се скрием за малко на някое място, където има вода.

Двете поеха покрай канала, докато на пътя, който водеше извън града в северна посока, се натъкнаха на крайпътно светилище и малка горичка около захранван от извор водоем.

Утолиха жаждата си и откриха едно уединено място зад храстите, където седнаха и си поделиха оризовите кюфтета. Високо в короните на кедрите грачеха гарвани, а цикадите цвърчаха монотонно. По лицата на момичетата се стичаха струйки пот, а телата им на границата между детството и женствеността бяха влажни и ги сърбяха.

Мая каза:

— Чичо ни подготвя армия срещу татко. Трябва да отидем в Хаги и да предупредим мама. Леля Хана вече пътува натам. Мама не бива да й се доверява.

— Но, Мая, ти използва уменията на Племето срещу невинен човек. Татко ни е забранил да правим това.

— Чуй, Мики, ти дори не знаеш какво съм изтърпяла. Таку и Сада бяха убити пред очите ми. Бях пленница на Кикута Акио — за момент си помисли, че ще се разплаче, но после чувството премина. — А онова момче, което ме викаше, е Кикута Хисао; той е внук на Кенджи. Сигурно си чула за него в Кагемура. Майка му е Юки, която е била омъжена за Акио, но след като момчето се родило, Кикута я принудили да се самоубие. Това е причината Кенджи да се съюзи с татко заедно със своите хора от Племето.

Мики кимна. Бе чувала тези истории на Племето още като дете.

— Както и да е, в края на краищата никой не е невинен — заяви Мая. — Това, че онзи човек се е намирал там, където го заварихме, е било част от съдбата му — тя се взираше мрачно във водоема. Клоните на кедрите и облаците зад тях се отразяваха върху неподвижната му повърхност. — Хисао ни е брат — добави тя рязко. — Всички смятат, че е син на Акио, но това не е вярно.

— Не е истина! — възрази глухо Мики.

— Напротив. Освен това имало някакво пророчество, според което баща ни можел да бъде убит единствено от ръката на собствения му син. Тъй че, ако не му попречим, Хисао ще убие татко.

— Ами малкото ни братче? — прошепна Мики.

Мая се втренчи в нея. Почти бе забравила за съществуването на новото дете, сякаш, като не признаваше раждането му, можеше да отрече реалността му. Никога не го бе виждала, не бе мислила за него. На ръката й кацна един комар и тя го плесна.

Мики каза:

— Татко сигурно знае всичко това.

— И като го знае, защо не е сторил нищо? — възкликна Мая, като се питаше защо тази история толкова я ядосваше.

— Ако е решил да не прави нищо, трябва и ние да постъпим така. А и бездруго какво би могъл да стори?

— Трябва да нареди Хисао да бъде убит. И бездруго Хисао го заслужава. Той е зъл, най-злият човек, когото познавам, по-лош е дори от Акио.

— Ами малкото ни братче? — попита отново Мики.

— Престани да усложняваш нещата, Мики! — Мая стана и изтупа праха от дрехите си. — Трябва да се изпикая — рече тя, използвайки езика на мъжете, и отиде по-навътре в горичката.

Там имаше надгробни камъни, занемарени и покрити с мъх. Мая си помисли, че не бива да ги осквернява, затова се изкатери по страничния зид и се облекчи в заслона му. Докато се прехвърляше обратно през зида, земята се разтресе и тя усети как камъните под ръцете й се плъзгат встрани. Почти се строполи на земята замаяна. Върховете на кедрите все още трепереха. В този миг бе обзета от непреодолимо желание да се превъплъти в котето и изпита някакво непознато чувство, което я разстрои и изпълни с раздразнение.

Щом видя Мики, която продължаваше да стои до водоема, бе поразена колко бе отслабнала сестра й. Това също я подразни. Не желаеше да се притеснява за Мики — искаше нещата да си бъдат както преди, когато близначките сякаш деляха едни и същи мисли. Не искаше Мики да й противоречи.

— Хайде — рече тя. — Трябва да тръгваме.

— Какъв ни е планът? — попита Мики, докато ставаше.

— Да се приберем у дома, разбира се.

— И ще изминем целия път пеша?

— Имаш ли по-добра идея?

— Можем да получим помощ от някого. Докато бях с Шизука, ни съпровождаше един мъж — Бунта. Той би могъл да ни помогне.

— Муто ли е?

— Имаи.

— Никой от тях вече не заслужава доверие — отсече презрително Мая. — Трябва да се справим сами.

— Пътят е дълъг — възрази Мики. — Отне ни седмица да пристигнем от Ямагата, а яздехме открито, с двама мъже, които ни помагаха. От Ямагата до Хаги са десет дни, и то по пътя. Ако тръгнем пеша и се крием, ще ни трябва три пъти повече време. И как ще си намираме храна?

— Както досега — отвърна Мая, докосвайки скрития нож. — Ще я крадем.

— Добре — примири се Мики, макар и неохотно. — По междуградския път ли ще вървим? — тя махна към прашния път, който криволичеше през оризищата, все още яркозелени, и водеше към гористите хълмове на планината.

Мая хвърли поглед към обичайните пътуващи, които се движеха в двете посоки — воини на коне, жени с грамадни шапки и воали, които ги предпазваха от слънцето, свещеници с тояги и купички за подаяния, търговци на едро и дребно, поклонници. Всеки от тях можеше да се опита да ги задържи или в най-добрия случай — да им зададе неудобни въпроси. Или пък можеше да се окажат членове на Племето, вече предупредени да внимават за тях. Погледна назад към града, без да може да се отърси от усещането, че Хисао и Акио са по петите им. Сърцето й трепна и тя осъзна, че Хисао й липсва, че копнее да го срещне отново. „Но аз го мразя? Как е възможно да искам да го видя пак?“ Опитвайки се да скрие чувствата си от Мики, попита:

— Макар че съм в момчешки дрехи, за всеки е ясно, че сме близначки. Нали не искаме хората да ни зяпат и да ни одумват. Ще минем през планината.

— Ще умрем от глад — възрази Мики — или ще се изгубим. Хайде да се върнем в града. Да отидем и да намерим Шизука.

— Тя е в Дайфукуджи — рече Мая, спомняйки си думите на младата прислужничка. — На пост и молитва. Не можем да се върнем. Акио сигурно е там и ни чака — до момента напрежението вътре в нея бе нараснало до такава степен, че тя вече чувстваше как той я призовава, как я търси. Долови гласа му и скочи стъписана. Ела при мен! Думите прозвучаха като шепот, долетял нейде от потъналата в сенки гора. — Чу ли? — попита тя и сграбчи Мики за ръката.

— Какво?

— Гласът. Това е той.

Мики стана и се заслуша.

— Нищо не чувам.

— Да тръгваме — подкани я Мая и вдигна поглед към небето. Слънцето вече бе преминало най-високата си точка и клонеше на запад. Междуградският път вървеше почти право на север, през някои от най-плодородните земи на Трите провинции, следвайки коритото на реката чак до Цувано. От двете страни на долината се простираха оризища, в които тук-там се забелязваха ферми или колиби. Пътят минаваше по западната страна до моста при Киби. Имаше и един нов мост, точно преди сливането с река Ямагата. Реката често прииждаше и заливаше равнината, но след ден път в северна посока от Хофу ставаше плитка, с пенести бързеи, които се носеха по каменисто корито.

И двете момичета бяха пътували по този път; Мики бе минала по него съвсем скоро, само преди няколко дни, а Мая — предишната есен с Таку и Сада.

— Питам се къде ли са кобилите — рече тя на Мики, когато напуснаха укритието на дърветата и излязоха на следобедната жега. — Аз ги загубих.

— Какви кобили?

— Онези, които Шигеко ни даде да яздим от Маруяма.

Щом започнаха да се катерят нагоре по склона в бамбуковите горички, без да се впуска в подробности, Мая разказа на сестра си за нападението и за смъртта на Таку и Сада. Когато свърши, Мики плачеше беззвучно, но очите на Мая бяха сухи.

— Аз те сънувах — каза й Мики, бършейки сълзите си с ръка. — Сънувах, че си котето, а аз — неговата сянка. Знаех, че ти се е случило нещо ужасно — помълча известно време и после попита: — Акио нарани ли те?

— Замалко не ме удуши, за да ме накара да млъкна, а после ме удари няколко пъти, нищо повече.

— А Хисао?

Мая започна да крачи все по-бързо, докато накрая вече почти тичаше между сребристозеленикавите стволове. Една усойница изпълзя на пътеката пред тях и се шмугна в гъстия храсталак, а някъде отляво чуруликаше малка птичка. Безжалостното бръмчене на цикадите сякаш се усили. Мики също тичаше. Промъкваха се без усилие между бамбуковите дървета, с уверената стъпка на кошути, но още по-тихо.

— Хисао е повелителят на призраците — рече Мая, когато накрая стръмният склон я принуди да забави крачка.

— От Племето?

— Да. Може да бъде ужасно силен, само че не знае как да управлява това свое умение. Никой не го е учил на друго освен на жестокост. Освен това знае как се правят пушки. Сигурно някой му е показал.

Слънцето се бе спуснало зад високите планински върхове от лявата им страна. От юг по небето вече пълзяха ниски облаци; нямаше да има нито луна, нито звезди. Беше минало много време, откакто бяха изяли оризовите кюфтета при светилището. Както вървяха, момичетата почнаха инстинктивно да се оглеждат за храна — ранни гъби под боровете, крехки бамбукови филизи, папрат, макар че не се намираха лесно. От най-ранно детство в Племето ги обучаваха да живеят от земята, да събират нейните листа, корени и плодове както за храна, така и за отрова. Проследиха звука от бълбукаща вода и откриха планинско поточе, където утолиха жаждата си и намериха малки рачета. Изядоха ги сурови и живи, като изсмукаха покритото с тиня месо от крехките им черупки. Продължиха да вървят в сгъстяващия се здрач, докато стана твърде тъмно, за да виждат пътя. Вече се намираха навътре в гората, където имаше множество оголени скали и паднали дървета, които можеха да им послужат за убежище.

Натъкнаха се на огромен бук, наполовина изкоренен от земен трус или от силна буря. Листата му бяха окапвали години наред и земята наоколо бе застлана с шума като меко легло, а масивният му ствол и корени образуваха нещо като пещера. Между листата дори се намериха жълъди, които все още ставаха за ядене. Момичетата легнаха и се сгушиха едно в друго като животни. В прегръдката на сестра си Мая най-накрая усети как тялото й започва да се отпуска, все едно възвръщаше собствената си цялост.

Не беше сигурна дали изрече думите, или те се оформиха единствено в мисълта й. Хисао обича котето и е негов господар. До нея Мики се размърда леко и рече:

— Мисля, че го знам. Почувствах го край онази къща в Хофу и прекъснах връзката между момчето, което те зовеше, и котето. Едва тогава ти отново стана себе си.

— Освен това майка му винаги е с него. Когато Хисао е с котето, може да разговаря с нейния дух.

Крехкото телце на Мики потръпна.

— Ти видя ли я?

— Да.

От клоните над главите им се обади бухал, който ги стресна така, че и двете подскочиха, а в далечината изпищя лисица.

— Беше ли те страх? — попита шепнешком Мики.

— Не — отвърна Мая и се замисли. — Не — повтори тя, — дори ми стана жал за нея. Принудили са я да се прости с живота си, а после да наблюдава как превръщат сина й в злодей.

— Толкова е лесно да се отдадеш на злото — прошепна Мики.

Във въздуха се усети лека хладина; разнесе се и тихо почукване по листата.

— Заваля — рече Мая.

Още с първите капки дъжд от земята лъхна на влага, която изпълни ноздрите й с мирис на живот, но и на смърт.

— Бягаш ли от него? Освен че си отиваш вкъщи, искам да кажа.

— Той ме търси, зове ме.

— Преследва ли ни?

Мая не отговори направо. Краката и ръцете й потръпваха неспокойно.

— Знам, че татко и Шигеко няма да са се върнали, но мама ще ни закриля, нали? Само да се приберем в Хаги — и ще се почувствам защитена от него.

Но още докато изричаше тези думи, вече се съмняваше в истинността им. Част от съществото й се ужасяваше от Хисао и искаше да избяга, но друга се чувстваше привлечена обратно, копнееше да бъде с него и да броди заедно с него между световете.

„И аз ли започвам да служа на злото? Мая си спомни точиларя, когото бе ранила и ограбила, без дори да се замисли. Татко ще ми се ядоса, помисли си; изпита чувство за вина, което не й хареса, затова го заля със собствения си гняв, за да го потуши. Татко ме е създал; негова е вината, че съм такава. Не трябваше да ме изпраща далеч от дома. Не трябваше да се дели от мен толкова често, докато бях малка. И беше длъжен да ми каже, че има син. Не е трябвало да има син!“

Изглежда, Мики бе заспала. Дишането й бе дълбоко и равно. Бе забила лакът в Мая и тя се размърда леко. Бухалът се обади отново. Комарите бяха доловили мириса на потта им и вече бръмчаха в ухото на Мая. От дъжда й стана студено. Почти без да мисли, позволи на котето да се появи с гъстата си топла козина. И тутакси чу гласа му.

„Ела при мен.“

Почувства как погледът му се насочва към нея, все едно можеше да вижда през гористи местности и в мрака, как се впива право в златистите очи на котето, което обърна глава в неговата посока, протегна се, сви уши и измърка.

Мая се помъчи да възвърне собствената си форма и отвори уста в опит да извика Мики. Мики се сепна и седна:

— Какво става?

Мая отново усети подобната на меч сила, излъчвана от духа на Мики, която разсече връзката между котето и неговия господар.

— Ти стенеше! — рече Мики.

— Без да искам, се превърнах в котето и Хисао ме видя.

— Наблизо ли е?

— Нямам представа, само че той вече знае къде сме. Трябва да тръгнем незабавно.

Мики коленичи при отвора на убежището им в дървото и се взря в нощта.

— Нищо не виждам. Навън е пълен мрак. И вали. Не можем да тръгнем сега.

— Ще останеш ли будна? — попита Мая, треперейки от студ и вълнение. — Ти умееш да правиш нещо, което застава между него и мен и той вече не може да ми влияе.

— Не знам какво е — отвърна Мики. Гласът й глъхнеше от изтощение. — Нито как го правя. Котето ми отнема страшно много, а онова, което остава, е остро и твърдо.

Чисто, бе думата, която изникна в съзнанието на Мая, като чистотата на стоманата, след като е била нагрявана, огъвана и кована толкова пъти. Тя прегърна Мики и я притегли към себе си. Сгушени една в друга, двете зачакаха зората, която бавно пълзеше към тях.

Дъждът спря на разсъмване; скоро след това слънцето изгря и щом лъчите му докоснаха земята, от нея взе да се издига пара, а клоните и листата, от които се стичаха капки, се превърнаха във филигран от злато и късчета цветна дъга. Паяжини, бамбукова трева, папрат — всичко блещукаше и сияеше. Като внимаваха слънцето да остава от дясната им страна, момичетата продължиха на север по източния скат на планината; катереха се с усилие и се спускаха в дълбоки клисури, като често им се налагаше да се връщат; от време на време под себе си зърваха междуградския път и реката отвъд. По него винаги имаше хора и макар че много им се искаше да повървят известно време по равната му повърхност, не смееха.

Около пладне и двете спряха едновременно, но безмълвно на малка полянка. Пред тях се виждаше неравна пътека, която обещаваше следващата част от прехода им за деня да е по-лека. Не бяха яли цяла сутрин и сега започнаха да ровят в тревата, без да си кажат нито дума. Намериха малко букови жълъди, мъх, вече покълнали сладки кестени от миналата есен, няколко все още неузрели дребни плодчета.

— Нека си починем малко — рече Мики, свали сандалите си и отърка стъпала във влажната трева. Нозете й бяха издрани и кървяха, кожата й бе добила цвят на тъмна мед.

Мая вече лежеше по гръб и се взираше в зелените златисти шарки на поклащащите се листа с изпъстрено от обли сенки лице.

— Гладна съм — рече. — Трябва да си намерим истинска храна. Чудя се дали тази пътека води до някакво село.

Двете се унесоха в дрямка, но скоро гладът ги събуди. И отново, без да имат нужда да си кажат каквото и да било, си сложиха сандалите и поеха по пътеката, която се виеше по страничния скат на планината. От време на време далеч под себе си зърваха покрива на някой хамбар и си мислеха, че пътеката ще ги отведе дотам, но така и не попаднаха на къща или село, нито дори на отдалечена колиба или светилище, а обработените оризища оставаха все така недостижими в ниското. Двете вървяха мълчаливо и спираха само колкото да грабнат оскъдните плодове, които им предлагаше планината, а стомасите им стенеха и виеха от глад. Слънцето се скри зад хребета, а на юг отново се скупчиха облаци. Никоя не желаеше да прекара втора нощ сред пущинака, а и останалите нощи, които им предстояха на път, ги плашеха, но те не знаеха какво друго да правят, освен да продължават да вървят.

Гората и планината бяха обгърнати от полумрак; птиците допяваха последните песни на здрача. Мая, която вървеше първа по тясната пътека, внезапно спря.

— Дим — прошепна Мики.

Мая кимна и двете продължиха напред по-предпазливо. Мирисът се усили, вече болезнено примесен с аромата на печено месо — фазан или заек, предположи Мая, тъй като бе опитвала и двете в планините около Кагемура.

Устата й се изпълни със слюнка. През дърветата различи очертанията на малка хижа. Огънят бе запален отпред, а край него бе коленичила неясна фигура и наглеждаше месото.

По очертанията и движенията Мая прецени, че е жена, а нещо в нея й се стори познато. Мики прошепна в ухото й:

— Прилича на Шизука.

Мая стисна ръката на сестра си, която вече се канеше да се втурне напред.

— Не може да е тя. Как би могла да стигне дотук? Ще отида да видя.

Тя стана невидима, промъкна се между дърветата и от там — зад хижата. Миризмата на храна бе тъй силна, че не й позволяваше да се съсредоточи. Попипа ножа си. Наоколо не се виждаше никой, единствено онази жена с глава, скрита в качулка, която тя придържаше далеч от лицето си с едната си ръка, а с другата обръщаше месото, набучено на пригодения за целта шиш.

Над полянката премина лек ветрец и завихри разпилените наоколо кафяви и зелени пера. Без да обръща глава, жената каза:

— Не е нужно да използваш ножа. Ще нахраня и теб, и сестра ти.

Гласът наподобяваше гласа на Шизука и все пак беше различен. Мая си каза: „Щом може да ме види, значи е от Племето.“

— Ти Муто ли си? — попита тя и възвърна очертанията си.

— Да — отвърна жената. — Може да ме наричаш Юсецу.

Бе име, което Мая никога не бе чувала; стори й се студено и тайнствено, също като последните следи от сняг по северния скат на планината напролет.

— Какво правиш тук? Татко ли те прати?

— Баща ти? Такео? — тя изрече името му с такъв копнеж и съжаление, благо и в същото време с горчивина, че по гърба на Мая плъзнаха тръпки. Жената я погледна, но качулката закриваше лицето й и дори на светлината на огъня момичето не можа да различи чертите й. — Почти е готово — рече Юсецу. — Извикай сестра си и вървете да се измиете.

Върху стъпалото на хижата бе оставена кана с вода. Момичетата си поляха подред, за да умият ръцете и нозете си. Юсецу сложи опечения фазан на покрита с листа дървесна кора, остави я на стъпалото и след като коленичи до тях, го наряза на парчета с малък нож. Момичетата почнаха да се хранят безмълвно, гълтайки месото като животни, без да го дъвчат, макар че то пареше устните и езика им. Юсецу не ядеше, а наблюдаваше всяка тяхна хапка, без да откъсва поглед от лицата и ръцете им. След като изсмукаха и последната костица, тя навлажни една кърпа и избърса ръцете им, като ги държеше вдигнати и следваше с пръсти линията на Кикута, изписана върху дланите им.

После им показа къде да се облекчат, и им даде мъх, с който да се избършат; поведението й към тях бе грижовно и делово, все едно им беше майка. Отведе ги в хижата, където запали една лампа от борина, която бе взела от гаснещия огън, и момичетата легнаха на пода, а тя продължи да ги съзерцава с копнеж.

— Значи вие сте дъщери на Такео — рече тя тихо. — Приличате на него. Трябваше да сте мои — двете момичета, сгрети и сити, почувстваха, че щеше да е много по-добре наистина да беше така, макар и все още да не знаеха коя е тази жена. Тя угаси лампата и ги зави с наметалото си. — Заспивайте. Нищо няма да ви заплашва, докато съм при вас.

Те спаха, без да сънуват, и се събудиха на разсъмване. Дъждът валеше върху лицата им, а земята под тях беше подгизнала. Нямаше и следа нито от хижата, нито от непознатата. Само птичите пера в калта и студените въглени от огъня представляваха някакво доказателство, че е била при тях.

— Сигурно е призрак — прошепна Мики.

— Ъ-хм — отвърна Мая утвърдително.

— Майката на Хисао? Юки?

— Че кой друг би могъл да бъде?

Мая пое на север. Повече не заговориха за жената призрак, но вкусът на фазана бе останал върху езика и в гърлото им.

— Виж, има някаква пътека — рече Мики, след като я догони. — Също като вчера.

През гъсталака се виеше неравна диря, все едно оставена от лисица. Те я следваха цял ден, като отдъхнаха единствено по пладне, намирайки убежище от жегата в един лещак, след което отново поеха напред, без да спират, докато не падна нощта, когато се появи новата луна — тънък сърп на източния небосклон.

Внезапно доловиха същия мирис на дим и аромата на печено месо, от който устата им се изпълни със слюнка, и зърнаха жената, която поддържаше огъня със скрито от качулката лице. Зад нея бе колибата, а на стъпалото — каната с вода.

— Дойдохме си — рече Мая, все едно наистина се бяха прибрали вкъщи.

— Добре дошли у дома — отвърна тя. — Измийте си ръцете; храната е готова.

— Това призрачна храна ли е? — попита Мики, когато жената им донесе месото — този път заек — и им го разряза.

Юсецу, чието име в света на хората бе Юки, се засмя.

— Всяка храна е призрачна. Когато посягате към нея, тя вече е умряла и ви отдава своя дух, за да продължите да живеете. Не се страхувайте — добави, когато Мики се поколеба; Мая вече тъпчеше месото в устата си. — Тук съм, за да ви помогна.

— Но какво искаш в замяна? — попита Мики, все още без да е посегнала към месото.

— Отплащам се за услуга. Аз съм ви длъжница. Ти прекъсна връзката, която ме свързваше с детето ми.

— Аз ли?

— Ти освободи котето, а с него и мен.

— Щом вече си свободна, трябва да продължиш напред — рече Мики със спокоен и строг тон, който Мая никога не бе чувала от сестра си. — Времето ти в този свят е приключило. Трябва да освободиш душата си и да я оставиш да продължи напред към следващото си прераждане.

— Ти си мъдра — рече Юки. — По-мъдра от всякога и по-силна, отколкото ще бъдеш, когато станеш жена. След месец-два със сестра ти ще прокървите. Женствеността ограбва силата ви, влюбването ви унищожава, а раждането на дете опира нож в гърлото ви. Никога не си лягайте с мъж; ако не го сторите, няма да ви липсва. Аз обичах самото правене на любов; когато започнах да се любя с баща ви, имах чувството, че се пренасям в божествените селения. Позволих му да ме обсеби изцяло. Копнеех за него ден и нощ. И правех онова, което ми нареждаха… вие сте деца на Племето и трябва да познавате покорството.

Момичетата кимнаха, но не казаха нищо.

— Подчиних се на господаря Кикута и на Акио, за когото трябваше да се омъжа един ден. Но смятах, че моят съпруг ще е Такео и че ще родя неговите деца. Подхождахме си съвършено в уменията, които бяхме наследили от Племето, и аз си мислех, че се е влюбил в мен. Струваше ми се тъй обсебен от мен, както аз от него. После разбрах, че обича Ширакава Каеде — глупаво увлечение, което го накара да напусне Племето и подписа смъртната ми присъда — Юки замълча.

Момичетата също останаха безмълвни. Никога не бяха чували тази версия на историята на своите родители, разказана от жената, която бе изстрадала толкова много заради любовта си към техния баща.

Накрая Мая каза:

— Хисао се противи и не иска да те изслуша.

Мики се наведе, взе си парче месо и го задъвка внимателно, усещайки вкуса на мазнината и кръвта.

— Той не иска да знае кой е — отвърна Юки. — Откъснат е от собствената си природа и затова изпитва ужасна болка.

— Хисао не може да бъде спасен — отсече Мая с възобновен гняв. — Вече е пропит от зло.

Нощта се бе спуснала; луната бе преминала зад планината. Огънят пукаше тихо.

— Вие сте му сестри — рече Юки. — Едната от вас се превръща в котето, което той обича; другата притежава някаква духовна мощ, която се противопоставя на неговата. Ако някога той осъзнае тази своя сила, наистина ще се превърне във въплъщение на злото. Но дотогава може да бъде спасен — тя се приведе напред, при което остави качулката да се смъкне и да открие лицето й. — Щом бъде спасен, аз ще продължа нататък. Не мога да оставя детето ми да убие истинския си баща. Но другият… набеденият, трябва да си плати за бруталното ми убийство.

„Тя е красива, помисли си Мая. Не е като мама, но на мен ми се иска да стана като нея, силна и жизнена. Ще ми се да беше моя майка. Жалко, че е умряла.“

— Сега трябва да спите. Продължавайте да вървите на север. Аз ще ви храня и ще ви упътвам, докато стигнете до Хаги. Ще намерим баща ви и ще го предупредим, докато сме свободни, а после ще спасим Хисао.

Юки уми ръцете им, както бе сторила предишната нощ, но този път ги дари с ласки като истинска майка; докосването й бе осезаемо и реално, не като на дух, но на сутринта момичетата се събудиха сами в пустата гора. Жената призрак отново бе изчезнала.

Мики бе още по-мълчалива от предния ден. Настроението на Мая постоянно се менеше — тя ту се вълнуваше от предстоящата поредна среща с Юки по здрач, ту се поддаваше на страха, че Акио и Хисао са по петите им, или на някакво по-дълбоко безпокойство. Опита се да поприказва с Мики, но отговорите на сестра й бяха лаконични и неудовлетворителни.

— Смяташ ли, че не постъпихме правилно? — попита Мая.

— Вече е твърде късно — отвърна рязко Мики, но после малко поомекна. — Ядохме от нейната храна и приехме помощта й. Нищо не можем да направим; трябва просто да се доберем до дома и да се надяваме, че татко ще се върне скоро.

— Откъде пък си толкова уверена? — попита Мая, раздразнена от сприхавостта на Мики. — Да не би и ти да си повелителка на призраците?

— Не, разбира се! — викна Мики. — Дори не знам какво е това. Не бях чувала за подобно нещо, преди да ми кажеш, че Хисао бил такъв.

Двете се спускаха по стръмен склон. Пътеката криволичеше между големи валчести камъни; изглежда, това бе любимо място на змиите, които явно се събираха тук да се припичат на слънце, и щом гъвкавите им тела се шмугнаха под камъните, Мая не се сдържа и потръпна. Взе да си припомня какви ли не истории, които бе чувала за призраци, сети се и за духа на Акане и как бе дразнила Сунаоми, разправяйки му за мъртвата наложница, без изобщо да вярва на собствените си думи.

— Какво според теб иска Юки? — попита тя.

— Всички духове дирят отмъщение — отвърна Мики. — Тя иска същото.

— Да отмъсти на Акио?

— На всички, които са й причинили болка.

— Виждаш ли, че наистина ти е ясно — рече Мая.

— Защо ни помага да стигнем до Хаги? — попита Мики.

— За да намерим татко, нали така каза.

— Само че той няма да се върне цяло лято — добави Мики, сякаш продължаваше някакъв спор със самата себе си.

Луната се изпълни и после намаля отново, а те продължаваха да вървят. Настъпи шестият месец; наближи лятното слънцестоене. Юки ги посрещаше всяка вечер; момичетата първо свикнаха с нея, а после някак неусетно я заобичаха така, сякаш бе истинската им майка. Оставаше с тях само от залез до изгрев, но всеки ден от пътуването им изглеждаше по-лек, след като знаеха, че тя ще ги чака по здрач. Нейните желания станаха и техни. Всяка нощ им разказваше истории от своето минало — за детството си в Племето, в много отношения подобно на тяхното; за първата голяма скръб в живота си, когато приятелката й от Ямагата изгоряла с цялото си семейство същата нощ, в която Отори Такеши бил убит от войниците на Тохан; за това, как бе донесла Джато — меча на владетеля Шигеру — и го бе връчила на Такео, преди да спасят заедно Шигеру от крепостта Инуяма, и как бе отнесла главата на владетеля в Тераяма съвсем сама, заобиколена от всеобща враждебност. Те се възхитиха от нейната смелост и преданост, бяха потресени и възмутени от жестоката й смърт и трогнати от съдбата на сина й, която ги изпълни с жалост и печал.

Четирийсет и девета глава

Момичетата пристигнаха в Хаги един следобед точно преди лятното слънцестоене. Все още високо на западното небе, слънцето придаваше на морето цвят на пиринч. Двете се бяха свили в бамбуковата горичка в края на обработените ниви, в които оризът бе избуял в искрящо зелено с едва доловим нюанс на златисто. Зеленчуковите градини бяха пълни със зеленина, боб, моркови и лук.

— Довечера няма да имаме нужда от Юки — рече Мики. — Можем да си спим у дома.

Но тази мисъл натъжи Мая. Юки щеше да й липсва; неочаквано за самата себе си тя изпита неестественото желание да я последва където и да е.

Приливът се оттегляше и реките близнаци бяха оголили тинестите си брегове. Мая виждаше арките на каменния мост, светилището в чест на речното божество, където бе убила котето на Мори Хироки с погледа на Кикута и неговият дух я бе обсебил, дървените греди на рибния яз и лодките, легнали на една страна подобно на мъртви тела, очакващи водата да ги съживи. Отвъд тях бяха дърветата и градината на старата фамилна къща. На запад над ниските, покрити с керемиди покриви на града се издигаше другият й дом — крепостта, със златистите делфини на най-високия покрив, сияещи на слънцето, с нейните ослепително бели стени и флаговете на Отори, които се вееха и при най-лекия бриз откъм морето. Водната повърхност в залива бе индиговосиня, едва доловимо набраздена с бяло. В градините срещу крепостта, около кратера на вулкана, последните азалии сияеха на фона на тучната, обримчена в златно зеленина на лятото.

Мая присви очи срещу слънцето. Различи чаплата на Отори върху флаговете, но редом с тях имаше и други, с черна меча стъпка на червен фон — герба на клана Араи.

— Леля Хана е тук — прошепна тя на Мики. — Не искам да ме вижда.

— Сигурно е в крепостта — отвърна сестра й и двете се усмихнаха една на друга с мисълта за любовта на Хана към лукса и показността. — Предполагам, че и мама е там.

— Нека първо да отидем в къщата — предложи Мая, — да видим Харука и Чийо. Те ще пратят някого да уведоми мама.

Тя осъзна, че не е много сигурна каква ще е реакцията на майка им. Внезапно си припомни последната им среща. Гневът на Каеде, плесниците. Оттогава не бе получила никаква вест от нея, никакво писмо, нито съобщение. Дори новината за раждането на момченцето бе стигнала до нея в Хофу чрез Шигеко. „Можеше да ме убият заедно със Сада и Таку, помисли си тя. Мама не я е грижа.“ Чувствата й бяха дълбоки и противоречиви — бе копняла да се завърне у дома, но сега се страхуваше от начина, по който щеше да ги посрещне майка им. „Само ако беше Юки! — възкликна мислено тя. — Щях да изтичам при нея, да й разкажа всичко и тя щеше да ми повярва.“

Обзе я ужасна мъка, че Юки е мъртва и че не е познала любовта на детето си. Че Каеде е жива…

— Аз ще отида — каза тя. — Ще видя кой е там, дали татко се е върнал.

— Не е — отвърна Мики. — Той е заминал чак в Мияко.

— За него май е по-безопасно да е далеч, отколкото у дома. Но ние трябва да кажем на мама за чичо Зенко… че е заповядал да убият Таку и че събира армия.

— Как смее, когато Хана и синовете му са в Хаги?

— Хана вероятно замисля да ги отвлече, затова е дошла. Ти чакай тук. Ще се върна колкото се може по-скоро.

Мая все още бе предрешена като момче и не мислеше, че някой ще я забележи. Много момчета на нейната възраст играеха на речния бряг и използваха рибния яз да прекосят реката. Тя претича по него, както бе правила много пъти по-рано; дървените греди бяха влажни и хлъзгави, окичени със зелени водорасли. Реката издаваше познатия мирис на сол и тиня. На отсрещния край спря пред отвора на градинския зид, откъдето потокът се вливаше в реката. Бамбуковата решетка не беше на мястото си. Тя стана невидима и пристъпи в градината.

В потока ловеше риба голяма сива чапла. Птицата усети движението й, извърна човка към нея и излетя, размахвайки криле, които изтракаха рязко, като внезапно разтворено ветрило.

В потока подскочи златист шаран. Рибата пляскаше във водата, птицата летеше отгоре с безшумни криле, водата бълбукаше — всичко бе точно както преди.

Мая напрегна слух, за да долови звуците на къщата, закопняла да види Харука и Чийо. „Двете ще се изненадат, помисли си. И ще се зарадват. Чийо ще се разплаче от радост, както винаги.“ Стори й се, че чува гласовете им в кухнята.

Но сред приглушения шум долови и други гласове, които идваха отвъд зида откъм речния бряг. Момчешки гласове, бъбрене и смях.

Сви се зад най-големия камък и видя как Сунаоми и Чикара се появиха, прецапвайки през потока. В същия момент от вътрешността на къщата се разнесоха стъпки и на верандата излязоха Каеде и Хана. Значи все пак не бяха в крепостта, бяха останали тук.

Каеде носеше бебето. То бе пораснало, вече будно и подвижно, усмихваше се и се опитваше да сграбчи робата на майка си. Тя го бе вдигнала, за да можеше да вижда батковците, които приближаваха.

— Гледай, съкровище, мъничкото ми мъжле. Виж братовчедите си. Ще пораснеш и ще станеш хубаво момче като тях!

Бебето не преставаше да се усмихва. Вече се опитваше да използва крачетата си и да стои на тях.

— Колко сте мръсни, момчета! — скара им се Хана с грейнало от гордост лице. — Умийте краката и ръцете си. Харука! Донеси вода за младите господари!

Младите господари! Мая проследи с поглед как Харука дойде и уми краката на момчетата. Видя тяхната самоувереност и високомерие, видя любовта и уважението, което успяваха да внушат без всякакво усилие у всички жени около себе си.

Хана погъделичка бебето, с което го накара да се сгърчи и да се засмее. Майка й и леля й си размениха погледи, изпълнени с любов и съучастничество.

— Нали ти казах — рече Хана. — Нищо не може да се сравни с това да си имаш син.

— Така е — съгласи се Каеде. — Не знаех, че мога да се чувствам по такъв начин — тя притисна бебето до гърдите си с изражение на безмерна любов.

Мая усети такава омраза, каквато не бе изпитвала през целия си живот, сякаш сърцето й се бе пръснало и кръвта й я бе заляла с разтопена стомана. „Какво да правя? — запита се. — Трябва да се опитам да видя мама насаме. Дали ще ме изслуша? Или да се върна при Мики? Да отида в крепостта при владетеля Ендо? Не, първо трябва да се видя с мама. Но Хана не бива да усети, че съм тук.“

Тя изчака спотаена в градината, докато се смрачи. Над потока затанцуваха светулки, а къщата се освети от запалените вътре лампи. Усети аромата на храната, отнесена в стаята на горния етаж, чу момчетата да си говорят и да се хвалят, докато се хранеха. После младите прислужнички отнесоха подносите в кухнята и приготвиха постелите. Момчетата си легнаха в задната част на къщата, където се прибираха и прислужничките, след като си свършеха работата за деня. Хана и Каеде щяха да спят в помещението на горния етаж заедно с бебето.

Щом къщата утихна, Мая събра смелост да влезе вътре. Прекоси славеевия под без всякакво усилие, тъй като го познаваше, откакто се помнеше. Качи се на пръсти по стълбите и видя, че майка й храни детето; то сучеше жадно и силно, докато клепачите му взеха да трепкат и да се затварят. Мая усети нечие присъствие до себе си. Хвърли поглед встрани и видя жената призрак, Юсецу, която в света на живите се бе казвала Муто Юки. Вече не носеше наметалото с качулка, а бе облечена така, както Мая я бе видяла първия път — в белите одежди на мъртвите, бели като плътта й. Дъхът й бе студен и миришеше на пръст, тя се взираше в майката и детето, а на лицето й бе изписана откровена ревност.

Каеде пови бебето и го сложи да легне.

— Трябва да напиша писмо на съпруга си — рече тя на Хана. — Повикай ме, ако бебето се събуди.

Тя слезе долу в някогашната стая на Ичиро, където се държаха архиви и пособия за писане, и викна на Харука да й донесе лампа.

„Сега трябва да отида при нея“, помисли си Мая.

Хана седна при отворения прозорец и взе да реши с гребен дългите си коси, като си тананикаше приспивна песен. Върху желязна стойка бе поставена горяща лампа. Хана запя:

На своя съпруг пиши,

бедна ми сестро.

Писмата ти никога

до него няма да стигнат.

Любовта ти той не заслужава.

И скоро ти ще разбереш

що за човек си обичала.

„Как смее да пее по този начин, и то в къщата на баща ми?“, възмути се Мая. Почувства се раздвоена между желанието да се хвърли върху Хана и да изтича долу при майка си.

Леля й си легна, положила глава върху твърдата възглавница. „Ето сега мога да я убия!, каза си Мая и попипа ножа си. Заслужава си го.“ Но после си помисли, че трябва да остави едно такова наказание за баща си. Вече се канеше да излезе от стаята, когато бебето се размърда. Тя коленичи до него и се взря в лицето му. Детето изплака, отвори очи и се втренчи в нея. „То ме вижда!“, помисли си тя изненадана. Не искаше то да се разбуди и тогава усети, че не може да престане да го гледа. Не беше способна да контролира действията си. Бе станала канал за противоречивите чувства, които вилнееха в и около нея. Взря се в своя брат с погледа на Кикута и той й се усмихна, след което заспа, за да не се събуди никога повече.

Юки каза:

— Хайде, вече можем да тръгваме.

Мая внезапно разбра, че това бе част от отмъщението на жената призрак, отмъщение, насочено срещу нейната майка, ужасна разплата за някогашна ревност. Даде си сметка освен това, че бе извършила нещо, за което нямаше прошка, че за нея вече нямаше място другаде освен в царството между световете, където се реят духовете. Дори и Мики не можеше да я спаси. Повика котето и го остави да я завладее, след което скочи през зидовете, хукна по брега на реката и от там в гората, без да чувства умора и без да мисли, обратно при Хисао.

Юки я последва, носейки се над земята с детето призрак в ръце.

Петдесета глава

Синът на Каеде почина в нощта преди пълнолунието в средата на лятото. Новородените често напускаха този свят, затова никой не се изненада особено — през лятото това се случваше от болест или мор, през зимата — от студ или круп. По принцип се смяташе за разумно родителите да не се привързват към бебетата си, защото малко от тях преживяваха първите няколко седмици след раждането. Каеде се опита да овладее и да сдържи мъката си подобаващо, с ясното съзнание, че като владетел на страната в отсъствието на съпруга си не можеше да си позволи да се срине. При все това желаеше просто да умре. Непрестанно премисляше каква нейна грешка бе довела до тази непоносима загуба — дали бе хранила бебето прекомерно или оскъдно; може би не трябваше да го оставя; вероятно бе прокълната — първо с близначките, а после с тази смърт.

Напразно доктор Ишида се опитваше да я убеди, че бе нещо обичайно новородените да напускат този свят без видима причина.

Тя копнееше за завръщането на Такео, но в същото време се ужасяваше да му каже; копнееше да си легне с него и да изпита познатото утешение, което й вдъхваше тяхната любов, но въпреки това чувстваше, че никога вече няма да понесе да го допусне в себе си, тъй като мисълта, че може да зачене друго дете само за да го загуби, й бе непоносима.

Трябваше да му каже, но как да го стори? Дори не знаеше къде точно се намираше. Щяха да минат седмици, докато получеше писмото й. Нямаше никакви вести от него, откакто й бе писал от Инуяма в началото на петия месец. Всеки ден решаваше да му пише и всеки път не намираше сили. Цял ден копнееше да настъпи нощта, за да можеше да даде воля на скръбта си, и по цяла нощ лежеше, без да заспи, в томително очакване на зората, за да може временно да загърби болката.

Единственото й утешение бе компанията на сестра й и на момчетата, които обичаше като свои деца. Те я отвличаха от мъката й и тя прекарваше с тях много време, надзиравайки обучението им и тренировките им по бойни умения. Бебето бе погребано в Дайшоин; луната бе намаляла до тесен сребрист сърп над гроба му, когато най-накрая пратеници й донесоха писма от Такео. Когато разви свитъка, от тях изпаднаха скиците на птици, които съпругът й бе наблюдавал по време на пътуването си. Тя ги изглади с ръка и се взря в тях — черните щрихи бяха уловили по съвършен начин гарвана на скалистия зъбер, мухолова и камбанката.

— Пише ми от някакво място, наречено Санда — поясни тя на сестра си. — Още дори не е стигнал до столицата — само хвърли поглед на писмата, без да ги прочете; почеркът беше на Минору, но птиците бе нарисувал Такео — тя разпозна силата в познатите щрихи, представи си го как поддържа дясната си ръка с лявата, извличайки умението от немощта си. Беше сама с Хана; момчетата бяха на езда, а прислужничките работеха в кухнята. Без да се сдържа повече, даде воля на сълзите си. — Той дори не знае, че синът му е мъртъв!

Хана каза:

— Скръбта му би била нищо в сравнение с твоята. Не се тормози заради него.

— Но той загуби единствения си син! — изрече с мъка Каеде.

Хана я прегърна и прошепна в ухото й:

— Няма да скърби. Обещавам ти. Ще изпита облекчение.

— Какво искаш да кажеш? — Каеде се отдръпна леко и впери поглед в сестра си.

С някаква част от себе си отбеляза все още неповехналата красота на Хана и изпита съжаление заради собствените си белези и загубената коса. Но всичко това вече нямаше значение. Отново би се хвърлила в огъня, би извадила собствените си очи, ако можеше да върне детето си. След неговата смърт бе започнала да разчита изцяло на Хана, бе загърбила своите подозрения и липса на доверие, почти бе забравила, че Хана и синовете й бяха заложници в Хаги.

— Мислех за пророчеството…

— Какво пророчество? — Каеде си спомни почти с физическа болка следобеда на последния ден от годината в Инуяма, когато двамата с Такео бяха лежали заедно и после бяха разговаряли за думите, управлявали живота им. — За петте битки? Какво общо имат те? — не искаше сега да говори за това, но нещо в гласа на Хана я обезпокои. Сестра й знаеше нещо повече от нея. Въпреки жегата я побиха тръпки.

— В пророчеството е имало и друго — рече Хана. — Такео не ти ли е казал?

Каеде поклати глава, колкото и да й бе неприятно да го признае.

— А ти откъде си го научила?

— Такео го е споделил с Муто Кенджи и в Племето се знае.

Каеде усети първия пристъп на гняв. Винаги бе ненавиждала тайния живот на Такео и се бе страхувала от него — той я бе напуснал, за да тръгне с Племето, бе я оставил с бъдещото им дете, което бе загубила, като замалко не бе умряла. Смяташе, че разбира избора му, направен в лицето на смъртта, когато бе почти обезумял от мъка, бе забравила и простила, но сега негодуванието отново се надигна в нея. И тя го посрещна с охота, тъй като то бе противоотровата за скръбта.

— По-добре ми кажи какви са били точните думи.

— Че Такео не е застрашен от смърт освен от ръката на собствения си син.

Известно време Каеде не реагира. Знаеше, че Хана не я лъже; веднага осъзна до каква степен животът на Такео бе подчинен на това — неговото безстрашие, решимост. Толкова неща, които й бе казал в миналото, сега добиха нов смисъл. Проумя и облекчението му от факта, че всичките им деца са момичета.

— Трябвало е да ми каже, но той се е опитвал да ме предпази — рече тя. — Не мога да повярвам, че смъртта на нашия син ще му донесе успокоение. Познавам го достатъчно добре — заля я облекчение: беше очаквала от Хана нещо много по-лошо. — Пророчествата са опасно нещо — рече тя. — Това обаче не може да се сбъдне. Синът му умря преди него, а повече деца сигурно няма да има — „Той ще се върне при мен, каза си тя, както винаги е правил. Няма да умре на Изток. Може би дори в този момент вече е на път за вкъщи.“

— Всички се надяваме владетелят Такео да има дълъг и щастлив живот — рече Хана. — Нека се помолим пророчеството да не се отнася за другия му син — и тъй като Каеде се втренчи в нея безмълвна, тя продължи: — Прости ми, сестро. Мислех, че знаеш.

— Кажи ми — подкани я Каеде безстрастно.

— Не мога. Щом съпругът ти е решил да го запази в тайна от теб…

— Кажи ми — настоя Каеде и усети как гласът й се прекърши.

— Ужасявам се, че мога да ти причиня още болка. Нека Такео ти каже, когато се върне.

— Той има син? — повтори Каеде.

— Да — въздъхна Хана. — Момчето е седемнайсетгодишно. Неговата майка е Муто Юки.

— Дъщерята на Кенджи? — попита Каеде глухо. — Значи Кенджи е знаел през цялото време?

— Предполагам. Пак ти казвам, в Племето това не е тайна.

Шизука, Зенко, Таку? Те всички са били наясно с това, знаели са го от години, докато тя е била в пълно неведение? Усети, че почва да трепери неистово.

— Не ти е добре — каза й Хана загрижено. — Нека ти донеса чай. Да повикам ли Ишида?

— Защо не ми е казал? — попита Каеде. Не бе толкова ядосана от изневярата; не изпитваше ревност към жена, преминала в отвъдното преди години; онова, което я разтърси, бе измамата. — Само ако ми беше казал…

— Предполагам, че е искал да те предпази.

— Сигурно е само слух — предположи Каеде.

— Не, аз познавам момчето. Срещнах го няколко пъти в Кумамото. Прилича на повечето членове на Племето — прикрит и жесток. Никога няма да повярваш, че е полубрат на Шигеко.

Думите на Хана я пронизаха с нова сила. Спомни си всички неща, които я бяха тревожили по отношение на Такео през целия им съвместен живот — странните способности, смесената кръв, неестествената наследственост, въплътена в близначките. Психическото й равновесие вече бе нарушено от скръбта и потресът от това ново разкритие изопачи всичко, което бе представлявало същността на живота й. Обзе я неистова омраза към него; изпитваше ненавист и към себе си, задето му се бе посветила. Обвиняваше го за всичките си страдания, за раждането на прокълнатите близначки, за смъртта на сина си, когото обожаваше. Искаше да го нарани, да му отнеме всичко.

Осъзна, че все още държи скиците. Както винаги, птиците й внушаваха идеята за свобода, но това бе илюзия. Птиците не бяха по-свободни от човешките същества и също като тях бяха пленници на глада, желанието и смъртта. Повече от половината си живот бе обвързана с мъж, който я бе предал, който се бе оказал недостоен за нея. Тя накъса рисунките на парчета и ги стъпка.

— Не мога да остана тук. Какво да правя?

— Ела с мен в Кумамото — предложи й Хана. — Съпругът ми ще се погрижи за теб.

Каеде си спомни бащата на Зенко, който й бе спасил живота и бе неин защитник, когото тя бе предизвикала и превърнала в свой враг — все заради Такео.

— Каква глупачка съм била! — изплака тя. Изпълни я трескава енергия. — Прати да извикат момчетата и ги подготви за пътуване. С колко души пристигна?

— Трийсет-четирийсет. Разквартирувани са в крепостта.

— И моите хора са там. Онези, които не заминаха… с него… на Изток. — Не можа да се насили да каже „моя съпруг“ или да го назове по име. — Ще ги вземем с нас, но нека десетима от твоите дойдат тук. Имам задача за тях. Ще тръгнем преди края на седмицата.

— Както кажеш, сестро — съгласи се Хана.

Петдесет и първа глава

На речния бряг Мики чака цяла нощ Мая да се върне. Призори осъзна, че сестра й е избягала в света на духовете, където нямаше как да я последва. Повече от всичко искаше да си отиде у дома; беше изтощена и гладна, а и чувстваше силата на котето, пуснато на воля и обсебващо и изсмукващо цялата й енергия. Но когато стигна до портата на къщата при реката, чу скръбните вопли и разбра, че бебето е умряло през нощта. В гърдите й се надигна ужасно подозрение, което я изпълни със страх. Клекна отвън пред зида, обхванала глава с ръце; боеше се да влезе вътре, но не знаеше къде другаде да отиде.

Една от прислужничките изтича покрай нея, без изобщо да я забележи, и се върна след около час с доктор Ишида, който изглеждаше блед и потресен. Никой от тях не каза нито дума на Мики, но вероятно я бяха видели, защото скоро след това Харука излезе отвън и клекна до нея.

— Мая? Мики?

Мики я погледна и от очите й се затъркаляха сълзи. Искаше да каже нещо, но не смееше да заговори, за да не изрече онова, което бе заподозряла.

— Какво правиш тук? Мики си, нали?

Тя кимна.

— Ужасен момент — рече Харука и самата тя се разрида. — Влез вътре, дете. Само се виж на какво приличаш. Да не си живяла в гората като диво животно?

И тя бързо я отведе в задната част на къщата, където Чийо, също с обляно в сълзи лице, се грижеше за огнището. Тя възкликна от изненада и взе да нарежда нещо за лош късмет и проклятия.

— Недей така — смъмри я Харука. — Детето не е виновно!

Металният чайник, окачен над огъня, засъска тихо и въздухът се изпълни с пара и дим. Харука донесе купа с вода и изми лицето, ръцете и нозете на Мики. От горещата вода всички рани и драскотини я засмъдяха.

— Ще ти приготвим вана — рече Харука. — Но първо хапни нещо — тя сложи ориз в една купичка и го заля с бульон. — Колко е слаба! — обърна се тя към Чийо. — Да кажа ли на майка й, че е тук?

— По-добре недей! Поне засега. Може да се разстрои още повече.

Мики се разрида така, че не можеше да сложи и хапка в уста, само хълцаше и хлипаше.

— Кажи нещо, Мики, говори — подкани я Харука. — Ще ти олекне. Нищо не е толкова страшно, че да не може да се сподели — когато Мики поклати глава безмълвно, Харука добави: — И баща й беше така, когато дойде за пръв път в тази къща. Седмици наред не каза нито дума.

— Накрая говорът му се върна — измърмори Чийо. — Беше го загубил от потрес и пак от потрес проговори.

След известно време доктор Ишида дойде да каже на Чийо да свари специален чай, който щеше да помогне на Каеде да заспи.

— Докторе, вижте кой е тук — рече Харука и посочи Мики, която все още седеше свита в един ъгъл на кухнята бледа и трепереща.

— Да, видях я по-рано — отвърна Ишида разсеяно. — Не я допускайте близо до майка й. Владетелката Отори е съсипана от мъка. Следващо силно вълнение може да й отнеме разсъдъка. Ще видиш майка си, когато се посъвземе — обърна се той към Мики някак строго. — А дотогава не бива да безпокоиш никого. Можеш да й дадеш от същия чай, Харука, ще я успокои.

През следващите няколко дни Мики бе принудена да стои в едно уединено помещение за провизии. Чуваше шумовете около себе си, тъй като слухът й на Кикута все повече се изостряше. Долови как Сунаоми и Чикара си шепнат един на друг, укротени и в същото време някак възбудени от смъртта на малкия си братовчед. Чу ужасния разговор между Хана и майка й и изпита неистово желание да изтича при тях и да се намеси, но дори не посмя да отвори уста. Чу как доктор Ишида напразно се опитваше да увещава майка й и после как каза на Хана, че той лично ще отиде в Инуяма, за да пресрещне баща й.

„Вземи ме със себе си“, прииска й се да извика, но той бързаше да тръгне, потънал в куп грижи за Каеде, за Шизука, за Такео. Не желаеше да бъде обременен и с дете, при това онемяло и неразположено.

В дългите часове на тишина и самота Мики разполагаше с предостатъчно време, за да си припомни с угризения цялото пътуване с Юки и да осмисли жестокото отмъщение, което жената призрак бе стоварила върху майка й. Почувства, че през цялото време е била наясно каква цел преследва Юки, и че е била длъжна да й попречи. Сега за нея всичко беше загубено — сестра й, майка й… а всяка нощ сънуваше баща си, обладана от страх, че никога повече няма да го види.

Два дни след заминаването на Ишида Мики чу шум от мъже и коне на улицата. Майка й, Хана и момчетата заминаваха.

Харука и Чийо се скараха жестоко заради нея. Харука настояваше, че Мики трябва да се види с майка си, преди да замине, а Чийо твърдеше, че Каеде още била тъй неукрепнала, че изобщо не било ясно как ще реагира.

— Това е дъщеря й! — възкликна гневно Харука.

— Какво значение има дъщеря й за нея? Тя току-що загуби сина си и е на ръба на лудостта — отвърна Чийо.

Мики се промъкна в кухнята и Харука я хвана за ръката.

— Ще гледаме заминаването на майка ти — прошепна й тя. — Само внимавай никой да не те види.

Улиците бяха пълни с хора, които се тълпяха в смътна тревога. С острия си слух Мики долови откъслечни думи. Владетелката Отори напускала града с владетелката Араи. Господарят Отори бил убит на Изток. Не, не убит, а победен в сражение. Щели да го пратят в изгнание заедно с дъщеря му…

Мики наблюдаваше как майка й и Хана излизат от къщата и се качват на конете, които ги очакваха пред портите. Сунаоми и Чикара бяха качени на понитата им, заобиколени от мъже, които носеха хоругвите на Ширакава и Араи. Когато групата потегли, Мики се опита да срещне погледа на майка си, но Каеде се бе втренчила право пред себе си с невиждащи очи. Обади се само веднъж, за да даде някаква предварително уговорена заповед. Десетина войници изтичаха в градината; някои от тях държаха запалени факли, а други — стиски слама и сухи подпалки. Бързо и сръчно те подпалиха къщата.

Чийо изтича навън и се опита да ги спре, като ги удряше с немощни юмруци. Те я отблъснаха грубо; тя се хвърли на верандата, прегърна една от дървените колони и изплака:

— Това е къщата на владетеля Шигеру. Той никога няма да ви прости!

Те не си направиха труда да я отместят, а просто натрупаха сламата около нея. Харука пищеше. Мики гледаше ужасена; от дима очите й се насълзиха, когато славеевият под запя за последен път, червените и златистите шарани се свариха в декоративното езеро, художествените ценности и архивите на дома се стопиха и се сгърчиха. Къщата, която бе оцеляла от земетресения, наводнения и войни, изгоря до основи заедно с Чийо, която отказа да я напусне.

Каеде яздеше към крепостта, без да се обръща назад. Тълпата се понесе след нея, повличайки Харука и Мики. Там чакаха хората на Хана, въоръжени и също носещи слама и запалени факли. Капитанът на стражата Ендо Теруо, чийто баща бе предал крепостта в ръцете на Такео и бе убит на каменния мост от хората на Араи Дайичи, излезе при портите.

— Владетелко Отори, какво става? Умолявам ви да ме изслушате. Влезте вътре. Нека бъдем разумни.

— Аз вече не съм владетелката Отори — отвърна тя. — Отново съм Ширакава Каеде. Принадлежа към клана Сейшуу и се връщам при своите. Но преди да тръгна, ти нареждам да предадеш крепостта на тези воини.

— Не знам какво ви се е случило — отвърна той. — Но ще умра, преди да предам крепостта Хаги, докато владетелят Отори отсъства — той извади меча си.

Каеде го изгледа с презрение:

— Знам с колко малко хора си останал. Само старци и младоци. И проклинам теб, град Хаги и целия клан Отори.

— Владетелко Араи — обърна се Ендо към Хана. — Аз отгледах вашия съпруг в дома си заедно със собствените си синове. Не позволявайте на хората си да извършат това престъпление!

— Убийте го! — нареди Хана и хората й се втурнаха напред.

Ендо не носеше броня, а стражите не бяха подготвени.

Каеде беше права — те бяха предимно момчета. Внезапната им смърт ужаси тълпата; хората започнаха да хвърлят камъни по войниците на Араи и бяха отблъснати с мечове и копия. Каеде и Хана обърнаха конете си и препуснаха нататък със своя ескорт, докато останалите войници подпалиха крепостта.

Докато хората на Араи се оттегляха, на улицата се завързаха няколко случайни схватки; бяха направени и нерешителни опити пожарът да бъде угасен или поне ограничен с кофи вода, но бе излязъл силен вятър, който отвя искри към покривите, сухи като прахан, и скоро пламъците вече бушуваха неумолимо. Жителите на града се стичаха на улицата, на плажа и покрай брега на реката, загубили дар слово от потрес, неспособни да проумеят какво се бе случило и как бедствието бе поразило Хаги в самата му сърцевина, чувствайки, че някаква хармония е унищожена завинаги и че с мира е свършено.

Харука и Мики прекараха нощта на брега на реката с още хиляди, а на следващия ден се присъединиха към потоците бежанци, които напускаха горящия град. Преминаха по каменния мост, но вървяха бавно, тъй че Мики имаше достатъчно време да прочете надписа върху гроба на каменоделеца: „Кланът Отори посреща с «Добре дошли» преданите и достойните. Предателите и подлеците да се пазят!“ Беше деветият ден от седмия месец.

Петдесет и втора глава

— Позволете да придружа владетеля Отори — умоляваше го Минору, когато Такео се приготви да тръгне за Ямагата.

— Бих предпочел да останеш тук — отвърна Такео. — Трябва да бъдат уведомени семействата на загиналите и да се подготвят провизии за следващия дълъг поход. Кахей трябва да върне основната ни армия в Западната провинция. Освен това имам специална задача за теб — добави той, наясно с разочарованието на младия мъж.

— Разбира се, владетелю Отори — каза писарят, насилвайки се да се усмихне. — Само че имам една молба. Курода Джунпей очакваше с нетърпение завръщането ви. Ще му разрешите ли да ви придружи? Обещах да ви питам.

— Джун и Шин са още тук? — попита Такео изненадан. — Мислех, че са се върнали на Запад.

— Изглежда, членовете на Племето не са доволни от новото положение на Зенко — рече тихо Минору. — Подозирам, че мнозина все още са ви предани.

„Дали мога да си позволя да поема подобен риск?“, запита се Такео и осъзна, че отговорът не го вълнува. Чувстваше се почти вцепенен от мъка и изтощение, от тревога и болка. Неведнъж през дългите часове, откакто Ишида му бе съобщил ужасната вест, се бе улавял, че има халюцинации, а следващите думи на Минору засилиха чувството му за нереалност.

— Само Джун е тук, Шин е в Хофу.

— Двамата са се скарали? Не смятах, че е възможно.

— Не, решиха, че единият трябва да замине, а другият да остане. Теглиха жребий. Шин отиде в Хофу да закриля Муто Шизука; Джун остана тук да брани вас.

— Ясно.

Ишида бе уведомил накратко Такео относно състоянието на Шизука, как според слуховете тя обезумяла след смъртта на сина си и седяла в двора на храма Дайфукуджи, подкрепяна от Небето. Представи си как Шин, безстрастен и безмълвен, я наблюдава, и картината го развълнува.

— Тогава Джун може да тръгне с мен — рече той. — Виж, Минору… разчитам на теб да опишеш правдиво пътуването ни до Мияко, обещанията на владетеля Сага и провокацията, която доведе до битката и нашата победа. Дъщеря ми, владетелката Маруяма, скоро ще бъде тук. Искам от теб да й служиш така предано, както служеше на мен. Ще ти продиктувам завещанието си. Не знам какво ме очаква занапред, но съм длъжен да предвидя най-лошото — или смърт, или изгнание. Отстъпвам цялата власт и управлението на Трите провинции на дъщеря ми. Ще ти кажа за кого трябва да се омъжи и при какви условия.

Документът бе изготвен незабавно. Щом приключиха, Такео сложи печата си и каза:

— Трябва да го връчиш лично на владетелката Шигеко. Може да й кажеш, че съжалявам. Ще ми се обстоятелствата да се бяха стекли по различен начин, но при настоящото положение поверявам Трите провинции на нея.

През всичките години, през които бе служил на Такео, Минору рядко бе давал израз на собствените си емоции. Бе съзерцавал великолепието на императорския двор и жестокостта на битките с едно и също привидно безразличие. Сега лицето му се сгърчи от усилието да сдържи сълзите си.

— Кажи на владетеля Гемба, че съм готов за заминаване — рече Такео. — Сбогом.

Дъждовете закъсняха и не бяха проливни както обикновено; всеки следобед се разразяваше кратка буря и небето често бе затулено с облаци, но пътят не бе залят от порои и Такео бе доволен, че през годините Трите провинции бяха обезпечени с добре поддържана пътна мрежа, благодарение на която сега можеше да се придвижва бързо. Макар че, отбеляза мислено той, същите пътища бяха достъпни и за Зенко и неговата армия. Запита се докъде ли бяха стигнали, тръгвайки от югозапад.

В края на третия ден преминаха прохода при Кушимото и спряха за вечеря и кратък отдих в странноприемницата в началото на долината. До Ямагата оставаше по-малко от ден път. Странноприемницата бе пълна с приходящи; местният земевладелец научи за пристигането на Такео и дотича да го поздрави с „Добре дошъл“. После, докато Такео се хранеше, този човек, който се казваше Ямада, и ханджията му разказаха новините, които бяха научили.

Според получените сведения Зенко се намираше в Киби — на отсрещния бряг на реката.

— Разполага най-малко с десет хиляди души — съобщи мрачно Ямада. — Мнозина са въоръжени с пушки.

— Има ли някакви вести от Терада? — попита Такео, надявайки се, че корабите може да осъществят контраатака срещу Кумамото, крепостния град на Зенко, и да го принудят да се оттегли.

— Говори се, че Зенко е получил кораби от варварите — докладва ханджията — и с тях охраняват пристанището и крайбрежната ивица.

Такео си помисли за изтощената си армия, на която й предстояха още десет дни поход, за да пристигне в града.

— Владетелката Мийоши подготвя Ямагата за обсада — обяви Ямада. — Вече пратих там две хиляди души, но тук не остава почти никой; настъпва време за прибиране на реколтата, а повечето от воините на Ямагата са на Изток с владетеля Кахей. Градът ще бъде отбраняван от земеделци, жени и деца.

— Но сега владетелят Отори е тук — рече ханджията, опитвайки се да повдигне духа на всички. — Средната провинция е в безопасност, щом той е при нас!

Такео му благодари с усмивка, която прикриваше нарастващото му отчаяние. Беше толкова изтощен, че поспа няколко часа, след които в тревожно нетърпение зачака зората. Беше началото на месеца — твърде тъмно, за да се язди в безлунната нощ.

Едва-що се бяха озовали на пътя малко след разсъмване и се движеха в галоп, който бе най-лек за конете, когато в далечината прозвуча тропот на копита. Беше тиха дрезгавина; планинските склонове развяваха победно своите флагове от мъгла. Към тях откъм Ямагата препускаха двама конници. Такео разпозна в единия най-малкия син на Кахей — тринайсетгодишно момче, а другият бе дългогодишен васал в клана Мийоши.

— Кинтамо! Какви са новините?

— Владетелю Отори! — възкликна момчето, като едва си поемаше дъх. Лицето му бе пребледняло от потрес, а очите му гледаха с изумление иззад шлема. Бойните доспехи изглеждаха твърде големи за него, тъй като тялото му още не бе на възрастен. — Жена ви, владетелката Отори…

— Продължавай — нареди му Такео, когато момчето замълча.

— Пристигна в града преди два дни, иззе командването му и сега възнамерява да го предаде на Зенко. В момента той се придвижва с армията си от Киби — Кинтамо отмести поглед към Гемба и каза с облекчение: — Чичо е тук! — едва тогава от очите му рукнаха сълзи.

— А майка ти? — попита Гемба.

— Тя се опита да се противопостави с хората, с които разполагаме. Когато положението стана безнадеждно, ми каза да тръгна, докато все още мога, да кажа на татко и на братята ми. Сигурно ще убие сестрите ми и после ще сложи край на живота си.

Такео обърна леко коня си, неспособен да прикрие своето стъписване и недоумение. Съпругата на Кахей и дъщерите му ще умират, докато техният съпруг и баща се сражава, за да брани Трите провинции? Перлата на Трите провинции — Ямагата, ще бъде предадена в ръцете на Зенко от Каеде?

Гемба застана до него и го зачака безмълвно да каже нещо.

— Трябва да говоря със съпругата си — рече Такео. — Сигурно има някакво обяснение. Може би мъката, самотата са й отнели разсъдъка. Но когато отида при нея, тя ще се вразуми. Не е възможно да ми бъде отказан достъп до Ямагата. Ще отидем всички… навреме, за да спасим майка ти, надявам се — добави той, обръщайки се към Кинтамо.

По пътя се движеха тълпи от хора, напускащи града, за да избягат от битката, което забавяше придвижването им и усилваше гнева и отчаянието на Такео. Когато привечер пристигнаха в Ямагата, градът се оказа затворен за тях със здраво залостени порти. Първият пратеник не бе пуснат да влезе, а вторият бе пронизан веднага щом се озова в обсега на стрелците.

— Нищо не можем да направим сега — каза васалът на Мийоши, когато се оттеглиха в укритието на гората. — Нека отведа младия господар при баща му. Утре сутрин Зенко ще бъде тук. Владетелят Отори също трябва да се оттегли с нас. Не бива да рискува да бъде пленен.

— Вие може да тръгвате — отвърна Такео. — Аз ще остана още малко.

— Тогава оставам с теб — заяви Гемба и прегърна племенника си.

Такео извика Джун и му нареди да съпроводи Кинтамо и да го предаде невредим на Кахей.

— Нека остана с вас — рече неловко Джун. — Мога да проникна зад стените и да отнеса ваше съобщение на…

Такео го прекъсна:

— Благодаря ти, но това е съобщение, което само аз мога да отнеса. Сега ти заповядвам да тръгваш.

— Ще ви се подчиня, но когато изпълня поставената задача, отново ще се върна при вас… ако е възможно в живота, не в смъртта!

— Дотогава — отвърна Такео.

Похвали Кинтамо за смелостта и предаността и за момент проследи с поглед как момчето се сля с тълпите, бягащи на Изток. После насочи вниманието си обратно към града. Двамата с Гемба яздиха известно време покрай източната му страна, след което спряха в укритието на малка горичка. Такео слезе от Ашиге и подаде юздите на Гемба.

— Чакай ме тук. Ако не се върна по-късно тази нощ или призори през отворените порти, значи съм мъртъв. Ако е възможно, погреби ме в Тераяма, до Шигеру. И пази меча ми там за дъщеря ми! — преди да се обърне, добави: — И ако искаш, може да се помолиш за мен по онзи начин…

— Не съм спирал да го правя — отвърна Гемба.

Щом падна нощ, Такео приклекна зад дърветата и дълго време наблюдава зидовете, които опасваха града. Спомни си един следобед през пролетта, преди много години, когато Мацуда Шинген му бе поставил теоретична задача — как да превземе град Ямагата чрез обсада. Тогава бе решил, че най-добрият начин е да се промъкне в крепостта и да убие командирите. Вече бе прониквал в крепостта Ямагата, изкатервайки се по зидовете, като наемен убиец от Племето, за да види дали може да го извърши, да разбере дали може да убива. Бе отнел живота на един мъж… на няколко мъже… за първи път и все още си спомняше чувството за сила и вина, отговорността и угризенията. Подробните познания, които имаше за града и крепостта, щяха да му свършат добра работа… за последен път.

Зад себе си чуваше конете, които пасяха, късайки тревата със силните си зъби, и Гемба, който си мънкаше нещо по своя обичаен начин, ръмжейки като мечок. От дърветата се обади козодой. За кратко излезе вятър, който бързо утихна, и после настъпи пълен покой. Новата луна на осмия месец висеше над планината от дясната му страна. Той едва различаваше тъмните очертания на крепостта право на север. Над нея в кадифеното лятно небе вече се появяваха звездите на Мечката.

От зидовете, опасващи града, и откъм портите долавяше гласовете на стражите — воини на Ширакава и Араи, които говореха на характерното за Западната провинция наречие.

Под прикритието на мрака Такео подскочи, устремен към горния край на зида, подцени малко височината му, вкопчи се в керемидения покрив, забравил за момент все още незарасналата рана на дясното си рамо, и дъхът му секна от болка, когато тя отново се отвори. Вдигна повече шум, отколкото бе предполагал, затова се притисна до зида и стана невидим. Предполагаше, че стражите са нащрек, тъй като положението в града не беше овладяно и те бяха в постоянно очакване на контраатака. И наистина, под него тутакси изникнаха двама мъже със запалени факли. Отидоха до края на улицата и се върнаха обратно, а в това време той бе затаил дъх и се опитваше да преодолее болката. Сви лакът и го опря върху керемидения покрив, а с лявата ръка притисна дясното си рамо. Усети лепкава влажност под пръстите си, тъй като от раната бе потекла кръв, за щастие недостатъчно, за да покапе и да го издаде.

Стражите си отидоха; той скочи на земята, този път безшумно, и се запромъква през улиците към крепостта. Ставаше късно, но градът далеч не беше утихнал. Хората се суетяха тревожни, мнозина възнамеряваха да го напуснат веднага щом отвореха портите. Чу млади мъже и жени да заявяват, че ще се сражават срещу хората на Араи с голи ръце, че Отори никога повече няма да отстъпят Ямагата на врага; чу търговци да оплакват края на мира и благоденствието и жени да проклинат владетелката Отори, задето ги бе въвлякла във война. Сърцето му се сви от болка за Каеде, докато се опитваше да намери някакво обяснение, защо бе постъпила по този начин. А после чу някакви хора да шепнат:

— Тя носи смърт на всички, които я пожелават, сега ще причини смъртта на собствения си съпруг, както и на нашите синове и съпрузи.

„Не, прищя му се да извика, не и на мен. Тя не може да ми донесе смърт.“ Но се опасяваше, че вече го бе сторила.

Мина покрай тях все така невидим. При ръба на рова приклекна под няколко скупчени една до друга върби, каквито растяха и по целия бряг на реката. Не бяха сечени изобщо — повече от шестнайсет години Ямагата не бе заплашвана от вражеска атака и върбите бяха станали символ на мира и красотата на града. Остана там дълго, по почина на Племето, забавяйки дишането и пулса си. Луната се скри, градът утихна. Накрая си пое дълбоко въздух, гмурна се в реката, прикриван от клоните на върбите, и заплува под повърхността на водата.

Движеше се по същия път, който бе следвал преди близо половин живот, когато целта му бе да сложи край на страданията на изтезаваните Скрити. Бяха минали години, откакто затворници бяха увесвани от тази крепост в кошове; нима тези жестоки дни щяха да се завърнат? Но тогава бе млад, а и разполагаше с куки, които му бяха помогнали да изкатери зидовете. Сега бе ранен и изтощен и пълзеше непохватно по фасадата на крепостта.

Премина през портите на втория външен двор; стражите тук също бяха напрегнати и неспокойни, смутени и едновременно с това въодушевени от неочакваното завземане на крепостта. Чу ги да обсъждат кратката и кървава схватка, довела до победата; долови изненадата им, обагрена с възхищение към безпощадността на Каеде, удовлетворението им от издигането на Сейшуу за сметка на Отори. Тяхното непостоянство и ограниченост го вбесиха — докато се спусна в двора и претича през каменния пасаж в градината на резиденцията, вече бе обзет от ярост и отчаяние.

Още двама пазачи седяха край малък мангал в единия край на верандата, а от двете им страни горяха лампи. Той мина толкова близо до тях, че видя как пламъчетата затрепкаха, а струйките дим се завихриха. Стреснати, мъжете се взряха в мрака на градината. Покрай тях прелетя бухал на безшумни криле и двамата се засмяха на собствените си страхове.

— Нощ за призраци — рече единият подигравателно.

Всички врати бяха отворени и в ъглите на всяка стая светеха малки лампи. Той долови дишането на спящите. „Трябва да разпозная нейното. Толкова нощи е спала е до мен.“

Реши, че е успял да я открие в най-голямото помещение, но когато коленичи до спящата жена, осъзна, че е Хана. Беше изумен от омразата, която изпита към сестрата на Каеде, но я остави и продължи нататък.

Въздухът в къщата бе тежък и застоял, а той бе мокър от плуването в реката, но не усещаше студ. Надвеси се над още няколко спящи жени и се заслуша в дишането им. Нито една от тях не бе Каеде.

Лятото беше в разгара си, около месец и половина след слънцестоенето. Скоро щеше да се развидели. Нямаше да остане тук. Единствената му цел бе да я види, но след като не можа да я открие, вече не знаеше какво да прави. Върна се в градината; едва тогава зърна неясните очертания на малка постройка, която не бе забелязал по-рано. Промъкна се към нея, осъзнавайки, че представлява павилион, издигнат над звънък поток, и на фона на тихото бълбукане на водата разпозна дишането й.

Вътре също гореше лампа, но светлината й бе съвсем слаба, все едно бе изтръгната от последните догарящи капки масло. Каеде седеше, подвила крака под себе си, втренчена в мрака. Той не можа да различи чертите на лицето й.

Сърцето му заблъска по-силно, отколкото пред битка. Той възвърна очертанията си, пристъпи върху дървения под и прошепна:

— Каеде, аз съм, Такео — тя незабавно мушна ръка в дрехата си и извади малък кинжал. — Не съм дошъл да ти причиня зло. Как можа да си го помислиш?

— Не можеш да ми причиниш по-голямо зло, отколкото вече си ми сторил. Бих те убила, ако не вярвах, че само синът ти може да го направи!

Той замълча за момент, внезапно проумял случилото се.

— Кой ти го каза? — попита накрая.

— Какво значение има? Както се вижда, всички са знаели освен мен.

— Беше толкова отдавна. Смятах, че…

Тя не му позволи да продължи:

— Извършеното може да е било отдавна. Измамата е завинаги. Ти си ме лъгал през всичките години, в които сме били заедно. Ето какво никога няма да ти простя.

— Не съм искал да ти причиня болка.

— Как си могъл да ме гледаш да наедрявам с твоето дете в утробата си в непрестанен страх, че мога да родя сина, който ще порасне, за да се превърне в твоя убиец? Докато съм копняла да имам момчета, ти си се молил това да не се случи. Предпочел си да ме видиш прокълната с близначки, а когато се е родил синът ти, си се надявал да умре. Може би дори си подготвил смъртта му…

— Не! — възкликна той ядосан. — Никога не бих убил дете, още по-малко собственото си! — направи усилие да се овладее, да разговаря с нея разумно. — Смъртта му бе ужасна загуба… тя те е тласнала към всичко това.

— Отвори ми очите за това, какъв си в действителност! — Такео си даде сметка за цялата ярост и мъка, които я бяха обзели, и се почувства безпомощен пред тях. — Това е поредната измама в един живот, изпълнен с лъжи — продължи тя. — Не ти уби Ийда; не си отгледан и възпитан като воин; кръвта ти е замърсена. Посветих целия си живот на нещо, което, сега осъзнавам, е било заблуда.

— Никога не съм се правил пред теб на нещо, което не съм. Знам всичките си слабости, споделял съм ги с теб достатъчно често.

— Преструвал си се на честен и прям, а си криел много по-ужасни тайни. Какво още не знам? Колко други жени си имал в живота си? Колко синове?

— Няма други, кълна ти се… само Муто Юки, когато смятах, че двамата с теб сме разделени завинаги.

— Разделени? — повтори тя. — Никой не ни е разделял освен самия ти. Ти избра да си тръгнеш… да ме изоставиш, защото не искаше да умреш.

В думите й имаше истина, която го накара да изпита омерзение към самия себе си.

— Права си. Бях глупав и страхлив. Мога само да те помоля за прошка в името на цялата страна. Умолявам те, не унищожавай всичко, което сме изградили заедно… — искаше да й обясни как двамата бяха управлявали страната в хармония, как това равновесие не бива да бъде унищожено, но нямаше слова, които можеха да поправят стореното зло.

— Ти сам унищожи всичко — отвърна тя. — Никога няма да ти простя. Единственото, което може да уталожи болката ми, е да те видя мъртъв — после добави горчиво: — Честта изисква да сложиш край на живота си, но ти не си воин и никога не би го сторил, нали?

— Обещах ти да не го правя — отвърна той едва чуто.

— Освобождавам те от тази твоя клетва. Ето, вземи кинжала! Разпори си корема и тогава ще ти простя!

Тя му подаде ножа, като го гледаше право в очите. Той не искаше да отвърне на погледа й, за да не я покоси със съня на Кикута. Втренчи се в кинжала, изкушен да го грабне и да го забие в собствената си плът. Нямаше физическа болка, която можеше да се сравни с агонията в душата му. Заговори, полагайки неимоверни усилия да се владее, но думите му прозвучаха така официално в собствените му уши, все едно бяха изречени от непознат.

— Първо има да се уредят някои формалности. Бъдещето на Шигеко трябва да се обезпечи. Тя получи признанието на самия император. Има толкова неща, които исках да ти кажа, но вероятно никога няма да имам тази възможност. Готов съм да се откажа от властта в полза на дъщеря ни; доверявам се на теб да постигнеш някакво разумно споразумение със Зенко…

— Не се биеш като воин, няма и да умреш като воин. Само да знаеш как те презирам! Предполагам, че и сега ще се измъкнеш тайно, с твоите магьоснически номера! — тя скочи на крака и закрещя: — Стражи! Помощ! В градината има чужд човек!

От рязкото й движение лампата угасна. Беседката потъна в мрак. Факлите на пазачите просветваха между дърветата. Такео чу в далечината да пропяват първи петли. Думите на Каеде го пронизаха като намазаното с отрова острие на Котаро. Не искаше да го открият тук като някой крадец или беглец. Не можеше да понесе повече унижения.

Никога не бе изпитвал такова затруднение да стане невидим. Не беше в състояние да постигне нужното съсредоточаване; чувстваше се така, все едно бе разкъсан на парчета. Изтича към градинския зид и го прехвърли, прекоси двора към външната стена и с мъка запълзя по нея. Успя да я изкатери и отправи поглед надолу, където в ниското проблясваше мастиленочерната повърхност на рова. На изток небето просветляваше.

Зад гърба си чуваше тропот на нозе. Възвърна очертанията си, долови звука от изопването на тетива, после във въздуха избръмча стрела и той наполовина се хвърли, наполовина падна във водата; от удара въздухът му секна, ушите му забучаха. Изплува на повърхността, пое си въздух, видя стрелата до себе си, чу как други цопват около него, гмурна се отново и доплува до брега, където се измъкна от водата в укритието на върбите.

Няколко пъти пое дълбоко въздух, изтръска се от водата като куче, отново стана невидим и хукна през улиците към градските порти. Те вече бяха отворени и хората, които бяха чакали цяла нощ, за да напуснат града, сега се стичаха навън. Носеха скромните си вещи във вързопи, окачени на метнати на рамо тояги, или върху малки ръчни колички. До тях децата им крачеха със сериозни лица, объркани и уплашени.

Такео изпита жалост към тях, тъй като за пореден път всички тези люде щяха да зависят от милостта на военачалниците. Въпреки собствената си мъка се опита да потърси някакъв начин да им помогне. Само че в него не бе останало нищо. Единственото, което звучеше в мислите му, бе: „Край, свърши!“

Представи си градините на Тераяма и невероятните картини, чу словата на Мацуда да отекват през годините. „Върни се при нас, когато всичко това свърши.“

„А ще свърши ли някога?“, бе попитал той.

„Всичко, което си има начало, си има и край“, бе отвърнал Мацуда.

Сега този завършек бе настъпил внезапно, но безвъзвратно; фината мрежа на Небесата се бе сключила около него, както накрая впримчва в нишките си всички живи същества. Това бе краят. Той щеше да се завърне в Тераяма.

Намери Гемба в края на гората потънал в медитация. До него конете пасяха невъзмутимо, а гривите им бяха обсипани с блестящи капчици роса. Щом го видяха да се приближава, те вдигнаха глави и изцвилиха тихо.

Гемба не каза нищо, само впери поглед в Такео с проницателните си, изпълнени със състрадание очи, след което се изправи и оседла конете, като през цялото време си припяваше нещо под нос. Такео чувстваше остра болка в ръката и рамото. Почваше да го втриса. За момент изпита признателност, че язди кроткия Ашиге, и си помисли за Тенба, там далеч, в Инуяма, заедно с Шигеко.

Когато поеха по тясната пътека нагоре към храма, разположен високо в планината, слънцето вече изгряваше, разпръсвайки мъглата. Обзе го някаква лекота. Всичко заглъхна под ритъма на конските копита и се стопи под палещите слънчеви лъчи. Мъка, угризения и срам се размиха. Той си припомни подобното на сън състояние, което го бе обзело в Мино, когато за пръв път се бе сблъскал с кървавата жестокост на воините. Сега му се стори, че наистина бе умрял в онзи ден и че животът му оттам насетне бе нереален като мъглата, като изпълнен със страст и копнеж сън, който се стапяше в чистата ослепителна светлина.

Петдесет и трета глава

Шигеко приближаваше Инуяма след мъчителен преход с множеството ранени, между които Тенба, киринът и нейният любим. Въпреки окаяното състояние на повечето воини Кахей бе наредил да изчакат в равнината, докато основната армия пристигне в Инуяма, тъй като пътят бе стръмен и тесен, а бързото придвижване бе наложително. Когато най-накрая можеше отново да продължат, Шигеко си помисли, че конят и киринът ще се оправят, а Хироши ще умре. Прекарваше дългия ден в грижи за ранените заедно с Маи, а през нощта даваше воля на слабостта си и почваше мислено да се пазари с Небето и всички богове да й вземат каквото пожелаят, но да го пощадят. Собствената й рана заздравяваше бързо; първите няколко дни се придвижваше пеша; нямаше значение, че куца, тъй като спускането им по тясната планинска пътека беше бавно. Ранените стенеха или бълнуваха в треска и всяка сутрин трябваше да се отървават от труповете на онези, които бяха издъхнали през нощта. „Колко ужасна е дори победата във войната“, помисли си тя.

Хироши лежеше на носилката, без да се оплаква, като ту изпадаше в несвяст, ту отново идваше на себе си. Всяка сутрин очакваше да го завари с вкочанени крайници и ледена кожа, но макар и видимо да не се подобряваше, той не умираше. На третия ден пътят стана по-хубав, склонът вече не бе толкова стръмен и разстоянието, което почнаха да изминават от зори до здрач, взе да се увеличава. Същата нощ спряха за отдих в първото истинско селище. Намери се волска каруца и на сутринта Хироши бе прехвърлен в нея. Шигеко се покатери в колата и седна до него; навлажняваше устните му и се грижеше слънцето да не му грее в лицето. Тенба и киринът вървяха редом с колата, като и двамата накуцваха.

Точно преди Инуяма ги пресрещна доктор Ишида, който бе докарал товарни коне и нови запаси от мека хартия и копринена вата, както и билки и мехлеми. Под грижите му мнозина, които иначе бяха обречени, се посъвзеха и макар че Ишида не й обещаваше нищо, у Шигеко покълна крехката надежда, че Хироши може да оцелее.

Мрачен и мълчалив, в мислите си Ишида явно бе някъде другаде. Когато не се занимаваше с ранените, предпочиташе да крачи редом с кирина. Странното същество се движеше бавно. Очевидно не беше добре — изпражненията му бяха почти течни, а костите му бяха изпъкнали. Иначе беше благ както винаги и видимо се радваше на компанията на Ишида.

Шигеко научи за смъртта на малкото си братче и за състоянието на майка си, която очевидно бе загубила разсъдъка си от мъка; копнееше да се върне в Средната провинция, за да бъде с баща си. Беше силно разтревожена и за близначките. Ишида й каза, че е видял Мики в Хаги, но никой не знаеше къде е Мая. След седмица в Инуяма лекарят обяви, че трябва да замине за Хофу, тъй като непрестанно мислеше и се тревожеше за съпругата си Шизука.

Те обаче нямаха никакви вести и при това положение изглеждаше глупаво да рискуват и да продължат нататък — не знаеха кой държеше пристанищния град, къде се намираше Зенко с армията си, нито докъде бе стигнал Кахей по пътя към дома.

И бездруго киринът вече не бе в състояние да пътува, а и за Хироши щеше да е по-добре да остане в града, докато поукрепнеше. Шигеко се примири, че ще изчака в Инуяма, докато получи някакви вести от баща си. Помоли Ишида да остане с нея, за да й помага в грижата за ранените и кирина. Той прие, макар и с неохота. Шигеко му бе неимоверно признателна за компанията; накара го да разкаже пред Минору онова, което знаеше, и се погрижи всички събития, в това число най-мрачните, да бъдат отразени правдиво.

Луната на осмия месец бе в първата си четвърт, когато най-накрая дойдоха пратеници, но нито те, нито писмата, които носеха, отговаряха на очакванията й. Пристигнаха с кораб от Акаши и носеха герба на Сага Хидеки върху робите си, държаха се с голяма почит и смиреност и помолиха да разговарят лично с владетелката Маруяма. Шигеко бе озадачена; за последен път бе видяла господаря им ослепен от собствената й стрела. Ако очакваше нещо от него, то бе боен кораб. За първи път от седмици си даде сметка за външния си вид; изкъпа се, изми старателно дългите си коси и взе назаем елегантни роби от леля си Аи, тъй като нейните премени бяха изоставени, докато се придвижваха от столицата. Посрещна пратениците в помещението за аудиенция в резиденцията на крепостта; те бяха донесли множество дарове и писма, написани лично от Сага Хидеки.

Шигеко ги поздрави изискано, прикривайки смущението си.

— Надявам се, че владетелят Сага се намира в добро здраве — рече любезно.

Те я увериха, че господарят им се е възстановил след раната, която е получил в битката; вече не виждал с лявото око, но иначе бил много добре.

Тя даде нареждания пристигането на гостите да се ознаменува с възможно най-пищна церемония. После се оттегли, за да прочете какво й бе написал владетелят Сага. „Вероятно ми отправя някаква заплаха, каза си, или търси възмездие.“ Но тонът на писмата бе съвсем различен, сърдечен и почтителен.

Пишеше й, че искрено съжалявал за това, че е извършил нападение срещу владетеля Отори; смятал, че единствената стратегия за удовлетворителен изход била да се сложи край на заплахите към Отори от страна на Араи, а това можело да се осигури чрез брак между него и владетелката Маруяма. Ако тя се съгласяла на годеж, той щял незабавно да се разпореди армията му да се сражава редом с владетеля Отори и с великия му главнокомандващ Мийоши Кахей. Не споменаваше нито дума за раните си; когато свърши писмото, наред с учудването и гнева, които я обзеха, Шигеко изпита и нещо прилично на възхищение. Той се бе надявал да наложи собствената си власт над Трите провинции първо чрез заплахи, после — с хитрост и накрая — със сила, осъзна тя. Бе претърпял поражение в една битка, но не се бе отказал, даже напротив — готвеше се за нова атака, но бе сменил тактиката.

Върна се в помещението за аудиенции и съобщи на пратениците, че на следващия ден ще напише отговор на владетеля Сага. След като те се оттеглиха, тя отиде в стаята, където Хироши лежеше близо до отворените врати, които водеха в градината. Въздухът бе изпълнен с ароматите и звуците на лятната нощ. Тя коленичи до него и видя, че е буден.

— Боли ли те? — попита тихо.

Хироши поклати леко глава, но тя знаеше, че я лъже; виждаше колко е отслабнал, лицето му бе изпито, кожата му изглеждаше пожълтяла и изопната върху костите.

— Ишида ми каза, че няма да умра — рече той, — но не може да ми обещае, че краката ми ще се възстановят напълно. Съмнявам се, че някога отново ще яздя или че ще бъда полезен в битка.

— Надявам се повече никога да не ни се налага да водим такова сражение — Шигеко взе ръката му; стори й се крехка и суха като есенен лист. — Все още имаш треска.

— Съвсем лека. Нощта е гореща.

Внезапно очите й се изпълниха със сълзи.

— Няма да умра — повтори й той. — Не плачи за мен. Ще се върна в Тераяма и ще се посветя изцяло на Пътя на хоо. Не мога да повярвам, че претърпяхме провал… вероятно сме допуснали някаква грешка, недооценили сме нещо.

Гласът му заглъхна и тя видя, че се отнесе в някакъв друг свят. Очите му се затвориха.

— Хироши! — възкликна тя разтревожена.

Ръката му помръдна и обхвана нейната. Тя почувства натиска на пръстите му, долови пулса му — беше слаб, но ритмичен. Каза, без да знае дали я чува:

— Владетелят Сага ми писа и отново ми предлага брак.

Хироши се усмихна едва забележимо:

— Разбира се, че ще се омъжиш за него.

— Още не съм решила.

Седя и му държа ръката цяла нощ, докато той ту се унасяше в сън, ту отново се събуждаше. От време на време си говореха за коне и за детството си в Хаги. Тя усещаше, че се сбогува с него, че двамата повече никога нямаше да се озоват в такава близост. Бяха като блуждаещите звезди, които сякаш се приближаваха една към друга, но после изведнъж се раздалечаваха, отнесени от неумолимия ход на небето. От тази нощ нататък техните траектории щяха да ги откъснат един от друг, макар че двамата никога нямаше да престанат да изпитват невидимото привличане.

Сякаш в отговор на неизказаното й предположение, умря киринът, а не Хироши. Напълно съсипан, Ишида дойде да я уведоми на другия ден следобед:

— Беше почнал да се оправя. Реших, че е прескочил трапа. Но през нощта легна и повече не се вдигна. Бедното същество. Ще ми се никога да не го бях водил тук.

— Трябва да отида при него — каза Шигеко и пое с Ишида към конюшните до наводнената ливада, където се намираше построеното ограждение. Тя също изпитваше непреодолима мъка заради смъртта на красивото и благо създание. Когато го видя така огромно и тромаво в смъртта, а очите му с дълги ресници — пусти и пълни с прах, внезапно я връхлетя ужасно предчувствие. — Краят му вещае гибел — заяви на Ишида. — Киринът се появява, когато владетелят е справедлив, а в страната цари мир; смъртта му сигурно означава, че всичко това вече го няма.

— Беше просто едно животно — отвърна Ишида. — Необикновено и прекрасно, но не митично.

При все това Шигеко не можеше да се освободи от усещането, че баща й е мъртъв.

Докосна меката козина, която все още не бе загубила лъскавината си, и си спомни думите на Сага.

— Той ще получи онова, което иска — изрече тя гласно.

Даде нареждане да одерат животното, а кожата му да се обработи. Щеше да я изпрати заедно с отговора си на владетеля Сага. Отиде в личните си помещения и поиска пособия за писане. Когато прислужниците се върнаха, с тях пристигна и Минору. През последните няколко дни тя чувстваше, че той иска да говори с нея насаме, но не бе имал тази възможност. Сега коленичи пред нея и й подаде един свитък.

— Бащата на владетелката Маруяма ми заповяда да й го връча лично — рече той тихо.

Щом Шигеко го пое, той се поклони доземи пред нея — първият, който я почете като владетелката на Трите провинции.

Петдесет и четвърта глава

От Кубо Макото, за владетелката Отори

Исках да ви разкажа лично за последните дни на Вашия съпруг.

Тук в планината е почти есен. Нощите са хладни. Преди две вечери в гробищата чух ястребовата улулица, но снощи вече я нямаше. Отлетяла е на юг. Листата почват да жълтеят, скоро ще паднат и първите слани, а после и снегът.

Такео дойде в храма с Мийоши Гемба в началото на осмия месец. Изпитах облекчение да го видя жив, тъй като бяхме чули за унищожението на Хаги и за настъплението на Зенко към Ямагата. Струваше ми се очевидно, че никое нападение срещу Средната провинция нямаше да може да завърши с успех, докато Такео е жив, затова бях сигурен, че Зенко ще се опита да го премахне колкото се може по-скоро.

Беше по пладне. Той и Гемба бяха яздили от Ямагата. Денят беше зноен; двамата се бяха движили спокойно, без да бързат, като поклонници. Бяха видимо изморени, а Такео бе и малко трескав, но не бяха отчаяни и изтощени, както можеше да се очаква от бегълци. Той само ми спомена за срещата с Вас предишната нощ. Тези въпроси са си между съпруга и съпругата и външни хора нямат право да се намесват. Мога да кажа само, че искрено съжалявам, но не съм изненадан. Страстната любов не умира, а се превръща в други страсти — омраза, ревност, разочарование. Между мъжа и жената тя крие само опасности. Многократно съм разяснявал тези свои чувства на Такео.

По-късно осъзнах, че онова, което Ви е било казано, е част от един цялостен замисъл Такео да бъде изолиран в храма, където всички ние сме положили клетва да не отнемаме живот и никой от нас не е въоръжен.

И наистина, първото, което Такео стори, бе да свали Джато от пояса си.

„Дойдох да порисувам — рече той и ми предаде меча си. — Веднъж ти се погрижи за него вместо мен. Сега ти го оставям, докато дъщеря ми Шигеко дойде да го вземе. Той й бе връчен лично от императора.“ После добави: „Повече никога няма да убивам. Нищо в живота ми в този момент не може да ме зарадва, но ето това ме кара да се чувствам щастлив.“

Отидохме заедно на гроба на владетеля Шигеру. Такео прекара край него останалата част от деня. Обикновено там ходят много поклонници, но поради слуховете за предстояща война този ден гробът бе пуст. По-късно Такео сподели с мен тревогата си, че хората щели да си помислят, че ги е изоставил, но бил неспособен да се сражава срещу Вас. Аз самият изживявах най-големия си вътрешен сблъсък, откакто бях дал клетва да не убивам повече. Не можех да понеса, че спокойно приема смъртта. Всичките ми човешки емоции ме изпълваха с желанието да го подтикна да се защити, да унищожи Зенко, Вас също, признавам. Борех се с това свое желание ден и нощ.

Изглежда, Такео не изживяваше подобен конфликт. Той бе почти ведър, макар че изпитваше огромна мъка, бях сигурен. Скърбеше за загубата на своя мъничък син и, разбира се, за разрива между Вас, но се бе отказал от властта в полза на господарката Шигеко и бе загърбил всички свои желания. Постепенно тази извисена смесица от емоции завладя всички ни в храма. Всяка наша дейност — от светските ежедневни дела по бита до свещените мигове на припяване и медитация — сякаш бе облъхната от съзнание за божествената същност.

Такео се отдаде изцяло на рисуването — направи множество проучвания и скици на птици, а в деня преди смъртта си изрисува празната плоскост от преградите ни. Надявам се да я видите някой ден. Лястовиците така приличат на истински, че котките на храма често се подлъгват да ги обикалят и да ги дебнат. Всеки ден имам чувството, че ще отлетят.

За него голяма утеха бе и присъствието на дъщеря му Мики. Харука я доведе от Хаги.

„Не знаех къде другаде да отида“ — каза ми Харука. Опознахме се преди години, когато Такео се бореше за живота си след земетресението и битката с Котаро. Харесвам я много. Тя е съобразителна и интелигентна и всички ние сме й много признателни, задето доведе Мики.

Момичето бе онемяло от ужасите, на които бе станало свидетел. Следваше баща си като сянка. Такео я попита за сестра й, но Мики не знаеше къде е; не можеше да разговаря с него по друг начин освен с жестове.

На това място Макото остави четчицата за малко, раздвижи пръстите си и се взря в красотата и покоя на градините. Дали да разкажеше на владетелката Отори какво бе написала Мики на своя баща и какво му бе разкрила за Мая и за смъртта на бебето? Или бе по-добре истината завинаги да си останеше при мъртвите? Той взе отново четчицата; току-що изписаните йероглифи изглеждаха по-тъмни.

В утрото на своята смърт Такео се намираше в градината заедно с Мики. Беше започнал нова рисунка на коня си Тенба. Гемба и аз тъкмо бяхме излезли, за да отидем при тях. Беше някъде около първата половина от часа на коня през втората четвърт на осмия месец — зной. Жуженето на цикадите бе станало още по-натрапчиво. Има две пътеки, които стигат до храма: главната — от странноприемницата до портите, и другата — тя следва потока, по-обрасла и тясна е и води право в градината. Кикута дойдоха по нея.

Такео ги чу преди всички останали, разбира се, и, изглежда, веднага разбра кои са. Никога не бях виждал Акио, макар че знаех всичко за него, а за момчето бях разбрал преди години, както и за пророчеството. Съжалявам, че аз знаех, а Вие — не. Ако Вашият съпруг Ви бе казал навремето, без съмнение всичко щеше да се стече по различен начин, но неговото решение бе да го запази в тайна; по този начин ние градим съдбата си.

Видях двама мъже, които се появиха внезапно в градината; до по-младия крачеше огромна котка в бяло и златисто, най-голямата, която бях виждал. За миг дори я помислих за лъв.

Такео каза тихо: „Това е Акио. Отведи Мики.“

Никой от нас не помръдна освен Мики, която се изправи и застана по-близо до баща си.

Младият мъж държеше оръжие. Заприлича ми на пушка, само че беше много по-малка от онези, които използваха Отори, а Акио носеше тиган, пълен с димящи дървени въглища. Помня мириса на дима и начина, по който се издигаше право нагоре в неподвижния въздух.

Такео бе вперил поглед в по-младия мъж. Осъзнах, че е синът му… Бащата и синът се виждаха за първи път. Двамата не си приличаха, при все това имаше някакво сходство в гъстотата на косите, в цвета на кожата.

Такео бе напълно спокоен и това, изглежда, разколеба младежа… казва се Хисао, макар че вероятно ще променим името му. Акио му изкрещя: „Хайде, стреляй! Стреляй!“, но Хисао сякаш се бе вцепенил. Бавно положи ръка върху главата на котката и вдигна очи нагоре, все едно някой му говореше. Космите на тила ми настръхнаха. Не виждах нищо, но Гемба прошепна: „Чувствам присъствието на духове на покойници.“

Хисао заяви на Такео: „Майка ми казва, че ти си моят баща.“

Такео отвърна: „Да, така е.“

Акио крещеше: „Той лъже. Аз съм твоят баща. Убий го! Убий го!“

Такео каза: „Моля майка ти да ми прости, теб също.“

Хисао се засмя недоверчиво: „Ненавиждам те, откакто се помня!“

Акио изкрещя: „Той е Кучето… трябва да плати за смъртта на Кикута Котаро и на мнозина от Племето!“

Хисао вдигна пушката. Такео каза отчетливо: „Не се опитвайте да го спрете; не му причинявайте зло!“

Внезапно градината се изпълни с птици със златно оперение, светлината стана ослепителна.

Хисао извика: „Не мога да го направя! Тя не ми позволява!“

Случиха се няколко неща едновременно. Двамата с Гемба се опитахме да ги свържем, но всеки от нас ги бе видял с известни разлики. Акио грабна пушката от Хисао и го блъсна встрани. Котката скочи върху Акио и заби нокти в лицето му. Мики изкрещя: „Мая!“ Блесна светкавица, последвана от експлозия, която ни оглуши, и се разнесе мирис на опърлена плът и козина.

Оръжието бе засякло по някакъв начин и се бе взривило. Ръцете на Акио бяха откъснати и след броени мигове той бе мъртъв от загуба на кръв. Хисао бе зашеметен, със следи от изгорено по лицето, но иначе изглеждаше невредим. Котката умираше. Мики се втурна към нея, като зовеше сестра си по име; никога не съм виждал картина, която да предизвиква такова благоговение. Мики сякаш се бе превърнала в меч. Светлината ни заслепи, отразявайки се в нея. И двамата с Гемба имахме чувството, че нещо бе съсечено. Мики се хвърли върху котката и тя се разпадна, а щом прогледнахме отново, видяхме, че Мики държи в обятията си мъртвата си сестра. Вярваме, че Мики е спасила Мая, като не й е позволила да остане завинаги котешки дух, и се молим за прераждането й в един по-добър живот, където близнаците не са обект на омраза и страх.

Такео се втурна към тях и прегърна двете момичета — и мъртвото, и живото. Очите му блестяха като скъпоценни камъни. После отиде при Хисао, вдигна го от земята и го прегърна — или ние така си помислихме. Всъщност той е претърсвал момчето за тайните оръжия на Племето. Намери онова, което търсеше, извади го и сключи ръцете на сина си около дръжката. Гледаше го право в очите, когато заби острието в корема си, и после — докато го натискаше и въртеше. Погледът на Хисао стана стъклен и когато Такео пусна ръцете му и залитна, нозете на Хисао също омекнаха и той се строполи, повален от съня на Кикута.

Такео падна на колене до спящия си син.

Смъртта от рана в корема е неизбежна, мъчителна и бавна. Казах на Гемба: „Донеси Джато.“ Когато той се върна с меча, го използвах в един последен акт на служене към господаря му. Страхувах се, че няма да се справя, но мечът знаеше какво да прави, и подскочи в десницата ми.

Над Такео се спуснаха птици, които изпълниха въздуха с тревожния си зов; по земята се посипаха бели и златисти пера, които покриха локвата кръв, изтичаща от него.

За последен път видяхме хоо. Те напуснаха гората. Кой знае кога ще се върнат.

На това място игуменът усети, че мъката го завладява отново. Отдаде й се за кратко, почитайки мъртвия си приятел със сълзите си. Но имаше още един въпрос, за който трябваше да пише. Той отново взе четчицата.

Две от децата на Такео остават при нас. Ще задържим Хисао тук. Гемба вярва, че от такова огромно зло може да се роди велик дух. Ще видим. Гемба го води в гората; момчето проявява влечение към дивите животни и притежава способността да ги разбира. Започна да прави малки техни изображения върху дърво, което ние приемаме за добър знак. Смятаме, че Мики има нужда да бъде с майка си, ако успее да се оправи, и затова Ви моля да я приберете. Харука може да Ви я доведе. Дъщеря Ви вече е велик дух, но е много крехка. Има нужда от Вас.

Той погледна навън към градината и видя момичето, за което пишеше, безмълвно и толкова слабо, че самото то изглеждаше като призрак. Прекарваше много часове там, на мястото, където бяха издъхнали баща й и сестра й.

Нави писмото и го остави при всички други, които вече бе написал на Каеде. Бе повтарял тази история многократно, в различни варианти, понякога разкривайки тайната на Мая, друг път включвайки благородни слова за сбогуване до Каеде, до себе си, уж изречени от Такео. Тази неразкрасена версия според него най-много се доближаваше до истината. При все това не можеше да я изпрати, тъй като не знаеше къде е Каеде, нито дори дали е жива.

Петдесет и пета глава

Листата бяха окапали; дърветата бяха оголели; последните прелетни птици бяха прекосили небето в дълги низове, които наподобяваха щрихи, оставени от единствено бръсване на четката, когато Каеде пристигна в Тераяма по пълнолуние в единайсетия месец. Водеше със себе си Сунаоми и Чикара.

— Радвам се да видя тук Сунаоми — рече Гемба, когато излезе да ги посрещне. Беше се запознал със Сунаоми предната година, когато момчето бе видяло хоо. — Желанието на съпруга ви бе той да дойде при нас.

— Те нямат къде другаде да идат — отвърна Каеде. Не искаше да каже повече пред децата. — Вървете с владетеля Гемба — подкани ги тя. — Той ще ви покаже къде ще живеете.

— Дъщеря ви отиде в гората с Харука — рече Гемба.

— Дъщеря ми е тук? — възкликна Каеде. Почувства слабост и продължи с мъка: — Коя от дъщерите ми?

— Мики — отвърна Гемба. — Владетелко Отори, елате и седнете. Пристигате от дълъг път; денят е студен. Ще доведа Макото и той ще ви разкаже всичко.

Каеде почувства, че е на ръба на силите си и всеки миг може да рухне. Седмици наред бе вцепенена от мъка и отчаяние. Беше се оттеглила в онова състояние, наподобяващо вледененост, което я бе съхранило, когато бе млада и самотна. Тук всичко напомняше за Такео със свежа яснота. Несъзнателно бе подхранвала илюзията, че ще го намери в храма, макар че бе научила за смъртта му. Сега виждаше колко глупава бе тази надежда — него го нямаше, Такео бе мъртъв и тя никога повече нямаше да го види.

Зазвучаха храмовите камбани и тя осъзна, че чува тропот на нозе по дървени подове. Гемба каза:

— Нека да отидем в главното помещение. Ще наредя да донесат мангал и чай. Изглеждате премръзнала.

Топлото му отношение я срина. От очите й рукнаха сълзи. Чикара също захлипа. Сдържайки с усилие собствените си сълзи, Сунаоми каза:

— Не плачи, братко. Трябва да бъдем силни.

— Елате — рече Гемба. — Ще ви донесем нещо за ядене, а нашият игумен ще разговаря с владетелката Отори.

Стояха в сводестата галерия около манастирския двор. Каеде видя Макото, който идваше към тях от противоположната страна, почти тичайки по застланата с чакъл пътека между оголелите вишневи дръвчета. На лицето му бе изписано изражение, което тя не можа да понесе. Сведе глава и закри очи с ръкава си. Макото я хвана за другата ръка, за да я подкрепи, и я въведе в главната зала, където се пазеха картините на Сешу.

— Нека поседнем тук за малко — рече той.

Дъхът им оставяше бяла диря във въздуха. Пристигна монах, който донесе мангал, и малко след това се върна с купички чай, но никой от двамата не отпи.

Каеде заговори с усилие:

— Трябва първо да ви обясня за момчетата. Преди месец Зенко бе обкръжен и победен от Сага Хидеки и Мийоши Кахей. Най-голямата ми дъщеря Шигеко е сгодена за владетеля Сага. Двамата ще сключат брак по Нова година. Трите провинции минават под управлението на владетеля Сага и ще бъдат обединени с останалата част от Осемте острова под върховната власт на императора. Такео е оставил завещание, в което указва своите условия, и Сага се е съгласил на всичко. Шигеко ще управлява Трите провинции наравно с него. Маруяма все така ще бъде наследявана по женска линия и Сага е обещал, че нищо няма да бъде променено в начина, по който ние управлявахме страната си — тя замълча за момент.

— Това е добър завършек — рече Макото нежно. — Идеята на Такео ще бъде осъществена, което вероятно означава край на сраженията между военачалниците.

— На Зенко и Хана бе наредено да сложат край на живота си — продължи Каеде. Докато разказваше за тези събития, успя до известна степен да възвърне самообладанието си. — Преди смъртта си сестра ми предпочете да убие най-малкия им син, вместо да го остави. Но чрез дъщеря ми аз успях да убедя владетеля Сага да пощади Сунаоми и Чикара при условие, че ще бъдат отгледани и възпитани тук. Сага е безмилостен и трезвомислещ — те ще бъдат в безопасност, докато някой не реши да ги използва за свои цели. Има ли и най-малък признак за това, той ще заповяда да бъдат убити. Естествено, момчетата няма да носят своята фамилия — кланът Араи ще бъде унищожен. Чуждоземците ще бъдат прогонени от страната, а религията им ще бъде смазана. Предполагам, че Скритите ще бъдат принудени да се върнат към тайното си съществуване — помисли си за Мадарен, сестрата на Такео. „Какво ли ще стане с нея? Дали Дон Жоао ще я вземе със себе си? Или отново ще бъде изоставена?“

— Разбира се, момчетата са добре дошли тук — рече Макото, след което и двамата останаха безмълвни.

Накрая Каеде каза:

— Дължа ви извинение, господарю Макото. Винаги съм изпитвала към вас неприязън, дори враждебност, но сега от всички хора на света вие сте единственият човек, с когото искам да бъда. Може ли да остана тук известно време?

— Колкото пожелаете. Присъствието ви сред нас е утешение за мен — отвърна той. — Ние и двамата го обичахме — тя видя как очите му плувнаха в сълзи. Той се пресегна зад гърба си и извади един свитък от оставена на пода кутия. — Опитвах се да опиша правдиво онова, което се случи. Прочетете го, когато намерите сили.

— Трябва да го прочета сега — рече Каеде с биещо до пръсване сърце. — Ще останете ли с мен през това време?

Щом свърши, тя остави свитъка и отправи поглед към градината.

— Там ли е седял?

Макото кимна.

— А това е преградата? — Каеде се изправи и пристъпи към нея.

Врабчетата я погледнаха с ясните си очи. Тя протегна ръка и докосна изрисуваната повърхност.

— Не мога да живея без него — заяви внезапно. — Изпълнена съм с угризения и разкаяние. Аз го прогоних и го тласнах в ръцете на убийците. Никога няма да си простя!

— Никой не може да избяга от съдбата си — прошепна Макото. Стана, отиде до нея и я погледна в очите. — Аз също имам чувството, че никога няма да се съвзема от мъката си, но се опитвам. Утешавам се с мисълта, че Такео умря по същия начин, по който живя, безстрашно и изпълнен със състрадание. Той прие, че времето му е дошло, и напусна този живот в съвършен душевен покой. Погребан е така, както пожела, до Шигеру. И също като него никога няма да бъде забравен. Освен това оставя след себе си свои деца — две дъщери и един син.

Каеде си каза: „Още не съм готова да приема неговия син. Дали някога ще бъда? Единственото, което изпълва сърцето ми, е омраза към него и ревност към майка му. Такео сега е с нея. Дали ще бъдат заедно във всичките си следващи животи? Ще го видя ли някога отново? Или душите ни са разделени завинаги?“

— Синът му ми каза, че всички духове сега са постигнали покой — продължи Макото. — Призракът на майка му го е преследвал през целия му живот, но вече се е освободил от него. Смятаме, че е шаман. Ако изкривеността му може да се оправи, той ще стане извор на мъдрост и благодат.

— Ще ми покажете ли мястото, където е умрял съпругът ми? — прошепна Каеде.

Макото кимна и излезе на верандата. Каеде обу сандалите си. Светлината гаснеше; градината бе оголяла и безцветна, единствено на камъните до мястото, където бе издъхнал Такео, имаше петна от кръв, избледнели до ръждиво. Тя си представи сцената, ръцете му, сключени около дръжката на кинжала, острието, което прониква в любимото й тяло, кръвта, която бликва от него.

Свлече се на земята, разтърсвана от ридания. „Ще сторя същото, помисли си. Не мога да понеса болката.“

Посегна да извади собствения си кинжал, онзи, който винаги носеше скрит в робата си. Колко пъти бе замисляла да сложи край на живота си? В Инуяма, в собствения си дом в Ширакава… после бе обещала на Такео да не го прави преди неговата смърт. Спомни си с неистова болка думите, които му бе казала. Тя го бе предизвикала да си разпори корема и той го бе сторил. Сега тя щеше да направи същото. Почувства прилив на радост. Собствената й кръв и дух щяха да последват неговите.

„Трябва да побързам, каза си. Макото не бива да ме спре.“

Но не Макото накара кинжала да падне от ръцете й; беше детски глас, който извика откъм храма:

— Мамо! — Мики се втурна в градината с боси нозе и разпуснати коси. — Мамо! Ти дойде!

Потресена, Каеде си даде сметка, колко много Мики бе заприличала на Такео, после разпозна и себе си в своята дъщеря, на същата възраст, на прага на женствеността. Навремето тя бе заложница, оставена без грижа и закрила, бе изживяла без майка моминството си. Видя мъката на дъщеря си и си помисли: „Нямам право да усилвам скръбта й.“ Спомни си, че Мики бе загубила своята сестра близначка, и сълзите й рукнаха отново за Мая, за детето й. „Длъжна съм да живея заради Мики, заради Сунаоми и Чикара. И, разбира се, за Шигеко и дори за Хисао или както бъде назован — за всички деца на Такео, за всички наши деца.“

Тя вдигна ножа и го захвърли, после разтвори ръце, готова да поеме дъщеря си в обятията.

По камъните и тревата наоколо накацаха ято врабци и изпълниха въздуха с чуруликането си. После, сякаш по някакъв далечен сигнал, се вдигнаха като един и отлетяха в гората.

Информация за текста

Lian Hearn

The Harsh Cry of the Heron, 2006

Издание:

Лиан Хърн. Разгромът. І част

Серия Кланът Отори, №4

Австралийска, първо издание

Редактор: Милена Трандева

Коректор: Юлия Шопова

Технически редактор: Станислав Иванов

ИК „Труд“, 2007 г.

ISBN: 978-954-528-754-1

Издание:

Лиан Хърн. Разгромът. ІІ част

Серия Кланът Отори, №4

Австралийска, първо издание

Редактор: Милена Трандева

Коректор: Юлия Шопова

Технически редактор: Станислав Иванов

ИК „Труд“, 2007 г.

ISBN: 978-954-528-755-8

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/23056

Последна корекция: 15 февруари 2012 в 19:52

1

Древен будистки храм в Южна Индия, построен в чест на земното превъплъщение на Буда. — Б.пр.

2

Вечнозелено азиатско дърво, под което според преданията се е родил Сидхарта Гаутама, Буда. — Б.пр.

3

Митична птица в някои източни митологии, сродна с птицата феникс. Според легендата появата й е предвестник на мира, а перата й преливат в седем цвята. — Б.пр.

4

От 3,00 до 5,00 часа сутринта. — Б.пр.

5

Корея, Китай и Индия. — Б.пр.

6

Малка дървена конструкция от бамбук, която се задвижва от вода и издава характерен звук; някога земеделците са я използвали за предпазване на оризищата от глигани и елени; по-късно остава като декоративен елемент в традиционната японска градина. — Б.пр.

7

Митично животно, подобно на змей, кон и лъв, което според преданията съпровожда светците и носи късмет (яп.). — Б.пр.

8

Божеството на рибарите и на сполуката. — Б.пр.

9

В хиндуизма — въплъщение на божество, особено на Вишну, в човешка, свръхчовешка или животинска форма; проявление или въплъщение на абстрактно понятие, архетип. — Б.пр.

10

Лъв (яп.). — Б.пр.

11

От 9,00 до 11,00 часа предобед. — Б.пр.

12

Псевдоним на Тойо Ода (1420–1506), японски дзенбудистки монах и художник, изявен майстор от пейзажистката школа. — Б.пр.

13

Вид дърво с китайски произход, разпространено предимно в Източна Азия, високо ценено заради меката и леснообработваема дървесина. — Б.пр.

14

Шинтоистки бог на войната, смятан за покровител на Япония и на японския народ. — Б.пр.

15

Крилат кон (яп.); Пегас (мит.). — Б.пр.

16

Танабат (яп.). Празнува се на 7 юли, когато според легендата небесната принцеса — изкусна тъкачка и въплъщение на сръчността (звездата Вега), се влюбва в красив млад пастир (звездата Алтаир). Като награда за трудолюбието й небесният цар (неин баща) им позволява да се оженят. Но отдадена на любовта си, принцесата постепенно изоставя тъкането, а момъкът — своя добитък. Тогава разгневеният небесен цар разделя двамата, като ги оставя от двете страни на Млечния път и им позволява да се виждат само веднъж годишно. Принцесата разбира, че няма как да стигне до своя любим, и се разплаква горчиво. Спасяват я свраките, които й правят мост с разперените си криле. Легендата гласи, че ако вечерта преди 7 юли е дъждовна, свраките няма да направят своя мост и небесните влюбени ще трябва да чакат цяла година до следващата си среща. — Б.пр.

17

Обон (яп.) — тридневен ритуален празник в средата на август, в който японците почитат мъртвите. В няколко последователни вечери членовете на семейството посещават гробището край храма и окачват фенери с фамилните гербове, за да направляват духовете на своите предци обратно към охака — фамилната гробница. — Б.пр.

18

Пратеник на шинтоисткия бог Инари и покровител на изобилието за търговци и земеделци. — Б.пр.

19

От 11,00 до 13,00 часа. — Б.пр.

Content

Лиан Хърн
Разгромът
(книга четвърта от "Кланът Отори")

Предания за фамилията Отори

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Четирийсет и първа глава

Четирийсет и втора глава

Четирийсет и трета глава

Четирийсет и четвърта глава

Четирийсет и пета глава

Четирийсет и шеста глава

Четирийсет и седма глава

Четирийсет и осма глава

Четирийсет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

Петдесет и втора глава

Петдесет и трета глава

Петдесет и четвърта глава

Петдесет и пета глава

Информация за текста

1