Зола Емил

Тайните на Марсилия

ЕМИЛ ЗОЛА

ТАЙНИТЕ НА МАРСИЛИЯ

ЧАСТ

1

КАК БЛАНШ ДЬО КАЗАЛИС ИЗБЯГА

С ФИЛИП КАЙОЛ

В последните дни на май 184... един мъж на около тридесет години вървеше с бързи крачки по широка алея в предградието Сен Жозеф на градчето Егалад. Беше оставил коня си в съседното село и сега се насочваше към голяма солидна къща от рода на онези селски замъци, каквито често се срещат в хълмистите райони на Прованс.

Мъжът заобиколи къщата и навлезе в боровата горичка зад нея. Седна на земята, като от време на време трескаво разтваряше клоните по дърветата и хвърляше поглед към пътеките. Личеше си, че с нетърпение очаква някого. Често ставаше, правеше няколко крачки, после отново сядаше развълнуван.

Имаше странна външност; бе висок на ръст, с широки черни бакенбарди. Продълговатото му красиво лице с енергични черти излъчваше необуздана смелост. Изведнъж погледът му се проникна от нежност, пълните му устни се разтеглиха в широка усмивка. От къщата излезе млада девойка и леко приведена, сякаш се криеше от някого, изтича към боровата горичка.

Задъхана, поруменяла, тя дойде под дърветата. Изглеждаше едва на шестнадесет години. Изпод панделките на сламената шапка се усмихваше весело и боязливо юношеско лице. Русите ѝ коси бяха разпилени върху раменете; притиснала малките си ръце към гърдите, тя се мъчеше да успокои разтуптяното си сърце.

– Защо ме карате да чакам толкова, Бланш! – възкликна младият мъж. – Вече мислех, че няма да ви видя.

След тези думи той я сложи да седне до себе си върху мъха.

– Простете ми, Филип – отговори девойката. – Чичо отиде в Екс да купи един имот, не можах обаче да се отърва от гувернантката си.

Любимият ѝ я прегърна и двамата се унесоха в дълъг, изпълнен с нежни и глупави думи разговор. Бланш беше едно голямо дете, което си играеше с любимия, както би играла с някоя от куклите си. Филип, пламенен и мълчалив, притискаше до себе си девойката и я гледаше с онази необузданост, която пораждат само амбицията и страстта.

Седяха, забравили за света около тях. Когато вдигнаха глави, забелязаха неколцина селяни да минават по близката пътека и да ги гледат усмихнати. Бланш уплашено се отдръпна от любимия си.

– Свършено е с мен! – пребледня тя. – Тези хора ще кажат на чичо. Ах, за Бога, спасете ме, Филип!

Младият мъж скочи пъргаво.

– Ако искате да ви спася – разпали се той, – последвайте ме! Елате, ще избягаме заедно! А утре чичо ви ще даде съгласието си да се оженим. И вече цял живот ще бъдем заедно...

– Да избягаме, да избягаме... – повтаряше момичето. – Ах! Нямам сили да го направя. Много съм слаба и страхлива...

– Аз ще бъда до теб, Бланш... Ще живеем в любов.

Без да слуша и да отговаря, Бланш отпусна глава на рамото на Филип и продължи тихо:

– Ох, страх ме е, ще ме пратят в манастир. Ще се ожениш ли за мен, ще ме обичаш ли винаги?

– Обичам те... Ето, падам на колене.

Бланш затвори очи и покорно заслиза по хълма с бързи крачки, хванала под ръка Филип. После за последен път се обърна да види къщата, която напускаше. От силното вълнение очите ѝ бяха пълни със сълзи. Минутата на нерешителност и колебание се бе оказала достатъчна да я хвърли в ръцете на младия мъж. Тя му се доверяваше изцяло. Обичаше Филип, както пламенно и безумно обича младото неопитно сърце.

Бягаше като пансионерка, доброволно, без да мисли за ужасните последствия. А Филип я отвеждаше, опиянен от победата си, тръпнещ от мисълта, че тя върви до него.

Първо реши да отиде до Марсилия, за да намери карета, но се изплаши да я остави сама на пътя и предпочете да я заведе пеша до селото, в което живееше майка му. То беше на повече от миля разстояние и се намираше в предградието Сен Жюст.

Наложи се Филип да изостави коня си и двамата влюбени тръгнаха с решителна крачка. Пътят им минаваше през ниви, ливади, борови горички. Движеха се бързо, прекосявайки напряко полята. Беше около четири часът. Ослепително яркото слънце сипеше пред тях снопове светлина. Те бягаха, тласкани от лудостта си. Селяните, които срещаха по пътя, вдигаха глави и гледаха с учудване двамата бегълци.

За час стигнаха до селото, в което живееше майката на Филип. Изтощена до краен предел, Бланш седна на една каменна пейка до вратата, а през това време Филип отиде да отпрати любопитните. После се върна и я отведе в стаята си. Беше помолил градинаря Ейас, който работеше при майка му този ден, да отиде в Марсилия за карета.

Двамата бяха силно възбудени от бягството. Докато чакаха, стояха мълчаливи и тревожни. Филип бе сложил Бланш да седне на малко столче. Самият той на колене пред нея не сваляше поглед от девойката и целуваше нежно ръката ѝ.

– Не бива да оставаш с тази рокля, много е тънка – наруши мълчанието той. – Искаш ли да се облечеш като мъж?

Бланш се усмихна. При мисълта да се преоблече така изпита детска радост.

– Брат ми не е висок. Ще облечеш неговите дрехи.

Това бе истински празник. Девойката със смях обу панталона. Несръчността ѝ очароваше Филип, който жадно целуваше порозовелите ѝ бузи. Облечена, тя заприлича на малък мъж, на дванадесетгодишно момче. С огромно усилие успя да скрие под шапката буйните си коси.

Ръцете на любимия ѝ, който прибираше непослушните къдрици, трепереха.

Най-после Ейас пристигна с каретата. Съгласи се да подслони двамата бегълци в къщата си в предградието Сен Барнабе. Филип взе парите, е които разполагаше, и тримата потеглиха. Изоставиха каретата на моста Жаре и до къщата на градинаря стигнаха пеша.

– Слушай – промълви тя, – ще напиша на изповедника си, абат Шастание... Той ще поговори с чичо и ще го накара да ми прости и да се съгласи да се оженим. Струва ми се, че ако бях твоя жена, щях да се страхувам по-малко.

Филип се усмихна с умиление на наивността на последните ѝ думи.

– Пиши на абата, а аз ще съобщя за бягството ни на брат си. Той ще дойде утре и ще отнесе писмото ти.

Настъпи нощта, топла, изпълнена с нега. В тази нощ Бланш стана съпруга на Филип. Отдаде му се сама, без съпротива. Грехът ѝ бе рожба на неопитността, така както грехът на Филип бе породен от амбиция и страст. Ах, каква нежна и ужасна нощ! Нощ, която щеше да донесе толкова нещастия на двамата влюбени, да им причини много страдания и да ги доведе до разкаяние.

Ето как в една светла майска вечер Бланш дьо Казалис избяга с Филип Кайол.

2

ЧИТАТЕЛЯТ СЕ ЗАПОЗНАВА

С ГЕРОЯ МАРИУС КАЙОЛ

Мариус Кайол, братът на любовника на Бланш, беше около двадесет и пет годишен младеж, дребен, слаб, дори хилав. Бледото му като восък лице с черни издължени очи на моменти се озаряваше от усмивка на преданост и смирение. Движеше се леко прегърбен, с колебливата и свита походка на дете. Но когато у него се надигаха омразата към злото и чувството за справедливост, той ставаше почти красив.

Беше поел тежката работа в семейството, докато брат му живееше, както му диктуваха инстинктите на амбицията и страстта. Стараеше се да изглежда незабележим до него. Обикновено казваше, че е грозен и трябва да се примири с това. Добавяше, че на Филип му е простено да се стреми да изпъкне с фигурата и красотата на лицето си. Разбира се, когато се наложеше, умееше да бъде строг с това буйно момче, по-големия си брат, и се отнасяше към него укорително и нежно като баща.

Майка им беше бедна вдовица. Живееше трудно с остатъците от зестрата си, която съпругът ѝ бе разпилял в търговията. Тези пари, вложени в банка, носеха съвсем малка рента, която едва стигаше за отглеждането и възпитанието на двамата ѝ сина.

Но когато децата пораснаха, тя им каза, че нямат средства, и ги остави сами сред трудностите на живота. И двамата братя, изправени пред битката за съществувание, водени повече от темперамента си, поеха по различни пътища.

Филип жадуваше за богатство и свобода. Не можа да привикне на труд. Искаше му се изведнъж да стане независим, мечтаеше да се ожени за богата наследница. Именно в това виждаше превъзходен начин, бързо средство да се сдобие с богатство и красива жена. Заживя безгрижно, беше вечно влюбен, харесваше му да пилее пари. Изпитваше безкрайно удоволствие да ходи добре облечен, да показва из Марсилия внезапните си модни хрумвания, дрехите си с оригинална и изискана кройка, любовните си думи и погледи. Майка му и брат му непрекъснато го глезеха и се стараеха да задоволяват всичките му прищевки. Впрочем Филип беше искрен: той обожаваше жените и му се струваше съвсем естествено да бъде обичан и един ден да се ожени за благородно, богато и красиво момиче.

А докато брат му се занимаваше да излага на показ красивата си външност, Мариус стана служител при господин Мартели, собственик на кораби от улица "Дарс". Чувстваше се удобно зад бюрото. Всичките му амбиции се свеждаха до това – да получава скромното си възнаграждение и да живее спокойно, без да привлича вниманието на околните. А да помага на брат си бе за него тайно наслаждение. Скъпи му бяха парите, които печелеше, защото имаше на кого да ги даде, кого да направи щастлив, а самият той да вкуси от сладостта на себераздаването. Бе поел правия път в живота, трудната пътека към спокойствието, радостта и човешкото достойнство.

Младежът тъкмо се канеше да тръгне за службата си, когато пристигна писмо от брат му, в което Филип описваше бягството си с госпожица Дьо Казалис.

Новината дойде изневиделица. Той за миг си даде сметка за пропастта, в която се бяха хвърлили двамата влюбени. И по възможно най-бързия начин се отправи за Сен Барнабе.

Къщата на градинаря Ейас имаше над вратата решетка, образуваща малък навес; две големи черници, подстригани във формата на чадър, простираха възлестите си клони и хвърляха сянка пред прага на сградата. Мариус намери Филип под навеса, любовно загледан в седналата до него Бланш дьо Казалис.

Вече поизморена, девойката бе потънала в мълчаливи угризения за онова, което бяха извършили.

Разговорът бе мъчителен, изпълнен с тревога и упреци. Филип се изправи.

– Ще ми се караш ли? – подаде ръка на брат си.

– Да! – отговори строго Мариус. – Съзнаваш ли какво си направил? Гордостта и страстта те погубиха. Помисли ли колко беди ще навлечеш на себе си и на своите близки?

Филип направи жест на горчиво несъгласие.

–Ти просто се страхуваш. Не съм си правил никакви сметки. Просто обичам Бланш и тя ме обича. Попитах я: "Ще дойдеш ли с мен?", и тя ме последва. Това е цялата история. Нито аз, нито тя имаме някаква вина.

– Защо лъжеш? – поде Мариус с по-строг тон. – Ти не си дете. Прекрасно знаеш, че твой дълг е да браниш тази девойка от самата нея. Трябваше да я спреш на ръба на пропастта, да ѝ попречиш да те последва. Не, не ми говори за любов! На мен ми е познато само чувството за справедливост и дълг.

Филип се усмихваше презрително. Привлече Бланш към себе си.

– Бедни ми Мариус, ти си добро момче, но никога не си обичал и не познаваш пламъка на любовта... Ето я моята защита!

При тези думи Бланш се притисна до него и трепереща го целуна. Горкото дете чувстваше, че единствената му опора на този свят е този мъж. Беше му се отдала, изцяло му принадлежеше. А сега го обичаше като предана и боязлива робиня.

Мариус с отчаяние разбра, че нищо няма да спечели, като призовава към разум двамата влюбени. И се зарече да действа сам, като най-напред пожела да научи всички подробности от злощастното приключение. Филип послушно отговаряше на въпросите му.

– Познавам Бланш почти от осем месеца. Видях я за първи път на един празник. Тя се усмихваше на тълпата и ми се стори, че се усмихва на мен. От този ден я обикнах и търсех всеки възможен случай да се приближа до нея, да я заговоря.

– Не ѝ ли писа? – попита Мариус.

– Да, много пъти.

– Къде са писмата ти?

– Изгорила ги е... Всеки път купувах цветя от Фин, цветарката от улица "Сен Луи", и пъхах писмото си в букета. Млекарката Маргьорит ги носеше на Бланш.

– И писмата оставаха без отговор?

– В началото Бланш не искаше да приема цветята. После се съгласи, а накрая ми отговори. Бях лудо влюбен. Мечтаех да се оженя за нея, да я обичам вечно.

Мариус сви рамене. Отведе Филип на няколко крачки и там продължи да му говори, но този път с много по-строг тон.

– Ти си или глупак, или лъжец – заяви спокойно той. – Знаеш много добре, че господин Дьо Казалис, депутат, милионер, всемогъщ господар в Марсилия, никога няма да даде племенницата си на Филип Кайол, един бедняк без титла и на всичко отгоре републиканец. Признай, че си разчитал на скандала, който ще предизвика бягството ви, за да принудиш чичото да ти даде ръката на Бланш.

– Не е така! – разпали се Филип. – Бланш ме обича и съвсем не съм насилвал волята ѝ! Тя сама ме избра за съпруг!

– Да, зная. Повтаряш го доста често. Но помисли ли си за гнева на господин Дьо Казалис, който ще се стовари върху теб и семейството ни. Мисля, че добре го познавам. Тази вечер цяла Марсилия ще знае за опозорената му чест. Най-добре ще е да отведем момичето в Сен Жозеф.

– Не, не желая, не мога... Бланш никога няма да посмее да се върне у тях. Тя беше на село едва от седмица. Виждахме се почти всеки ден по два пъти в една борова горичка. Чичо ѝ не знаеше нищо и ударът сигурно е бил тежък за него... В този момент не можем да се явим пред него.

– Е, добре, слушай, дай ми писмото за абат Шастание. Ще се видя с този свещеник. А ако трябва, ще ида с него при господин Дьо Казалис. Трябва да потулим скандала. Мой дълг е да поправя грешката ти... Закълни се, че няма да напускаш тази къща и ще чакаш нарежданията ми.

– Обещавам ти да чакам, стига да няма никаква опасност.

Мариус хвана Филип за ръката и посочи към Бланш, която го гледаше предано.

– Обичай това дете! Никога няма да поправиш злото, което си му причинил.

Канеше се да си тръгва, когато госпожица Дьо Казалис дойде при тях. Задъхана, обляна в сълзи, тя събра молитвено ръце.

– Господине, ако видите чичо ми, кажете му, че го обичам...

Не мога да си обясня какво ми се случи... Бих искала да стана жена на Филип и да се завърна с него у дома.

Мариус се поклони леко.

– Надявайте се.

Тръгна си развълнуван и смутен, защото знаеше, че лъже и че надеждата е лудост.

3

И В ЦЪРКВАТА ИМА СЛУГИ

Като пристигна в Марсилия, Мариус се отправи към църквата "Сен Виктор", в която служеше абат Шастание. "Сен Виктор" е една от най-старите църкви в Марсилия. С черните си високи и назъбени стени прилича на крепост. Строгите жители на пристанищния град се отнасят към нея с особено почитание.

Младият човек намери абат Шастание в стаята зад олтара. Свещеникът, висок старец с продълговато изпито лице с цвят на пергамент, имаше тъжни очи, изпълнени със състрадание и мъка. Връщаше се от погребение и точно в този момент сваляше стихаря си.

Историята на живота му бе кратка и тъжна. Син на селяни, той бе избрал свещеничеството, подтикван от набожната си майка. Ставайки духовник, бе проявил абсолютно смирение и преданост. Като обикновен човек вярваше, че Божите служители трябва да се отдадат на безкрайната любов към Бога, да се отрекат от амбициозния и пълен с интриги земен свят, да живеят в лоното на храма; да опрощават с едната ръка човешките грехове и да дават милостиня с друг ата.

Клетият абат! Внушено му бе, че само нищите духом трябва да страдат и да остават в сянка. Той бързо разбра, че амбицията е присъща и на свещениците и че младите му събратя се отдават на Бога заради светските облаги, които им носи неговата църква. Той видя всичките си другари от семинарията да се борят със зъби и нокти за по-високи постове. Стана свидетел на тайните битки, на интригите, които превръщаха една епархия в бушуващо царство. И понеже смирено се молеше, паднал на колене, не се стараеше да се хареса на светските дами, не искаше нищо и изглеждаше глупав с набожността си, подхвърлиха му, както се хвърля кокал на куче, най-бедната енория.

Той остана повече от четиридесет години в едно малко селце, разположено между Касис и Обан. Неговата църква бе нещо като хамбар – варосана, гола, студена; през зимата, когато вятърът счупваше някое стъкло, добрият Господ стоеше на студено цели седмици, защото бедното кюре не винаги имаше дори няколко су, за да постави ново стъкло. Впрочем той никога не се оплакваше. Животът му протече смирено в нищета и самота. За него бе огромна радост да страда, да се чувства побратим с енорийските просяци. Беше на шестдесет години, когато една от сестрите му, работничка в Марсилия, се разболя. Писа му с молба да отиде при нея. Старият свещеник с такава преданост прие молбата, че се обърна с прошение към епископа да му предостави за служби малко кътче в една от градските църкви. След дълги месеци очакване най-после го повикаха в "Сен Виктор". Там трябваше да върши най-тежката, най-неблагодарната и черна работа. Четеше молитви над ковчезите на бедняците и ги съпровождаше до гробищата, а при необходимост изпълняваше и функциите на клисар.

Именно тук започнаха истинските му страдания. Ако бе останал в селската църквичка, никой нямаше да обезпокоява бедността и старостта му. Сега обаче започна да чувства, че бедността, старостта, наивността и добротата му изглеждат като престъпление. Сърцето му се разкъса от мъка, когато разбра, че в църквата може да има и слуги. Съзнаваше ясно, че гледат на него с подигравка или състрадание. И все повече навеждаше глава, смиряваше се, с болка гледаше и слушаше светските свещеници, които го обкръжаваха.

За щастие имаше и хубави моменти във вечерните часове. Грижите за сестра му бяха истинска утеха. Обграждаше болната с безкрайно внимание. А имаше и друга голяма радост: господин Дьо Казалис, който нямаше доверие на младите абати, го бе избрал за духовен наставник на племенницата си. Обикновено старият свещеник не изповядваше почти никога. Предложението на депутата го трогна до сълзи. Той се привърза към Бланш като към свое дете.

Мариус подаде писмото на девойката и зачака реакцията на свещеника, по чието лице се изписа мъчителна болка, а не изненадата, която обикновено предизвикват неочакваните новини. Мариус реши, че по време на изповедите си Бланш му е признала за връзката с Филип.

– Добре направихте, че ми се доверихте – въздъхна абат Шастание. – Но аз съм толкова слаб и несръчен човек. Трябваше по-енергично да се боря...

– Аз съм на ваше разположение... – Ръцете и главата на нещастния човечец трепереха от старост. – Как бих могъл да помогна на клетото дете?

– Господине – отвърна Мариус, – аз съм брат на лудия младеж, който е избягал с госпожица Дьо Казалис. Заклех се да поправя грешката, да потуля скандала. Бихте ли ме подкрепили?... Момичето ще бъде опозорено, ако чичо ѝ вече е предал случая на правосъдието. Идете при него, постарайте се да усмирите гнева му, кажете, че ще му върнат племенницата.

– Защо не доведохте с вас това дете? Познавам силата на господин Дьо Казалис. Той ще иска доказателства.

– Именно тази сила изплаши брат ми... Впрочем не е време точно сега да размишляваме. Фактите са ужасяващи. Повярвайте ми, аз също съм възмутен като вас и разбирам какво зло е извършил брат ми... Но, за Бога, да побързаме!

– Добре – съгласи се простичко абатът. – Ще ида където пожелаете!

Тръгнаха по булевард "Кордри" и пристигнаха на улица "Бонапарт", където се намираше градската къща на депутата. На другия ден след отвличането господин Дьо Казалис се беше върнал в Марсилия, обзет от страшен гняв и отчаяние.

Абат Шастание спря Мариус пред вратата на къщата.

– Не се качвайте! Посещението ви може да се изтълкува като оскърбление. Оставете на мен. Чакайте ме тук!

Почти един час, който му се стори безкраен, Мариус се разхожда трескаво по тротоара. Колко би искал да се качи, сам да обясни всичко, да помоли за прошка от името на Филип. А трябваше да стои бездейно, в тревожно очакване, докато там, в къщата, се разиграваше истинска трагедия. Най-после абат Шастание излезе. Беше плакал, очите му бяха зачервени.

– Господин Дьо Казалис не иска нищо да чуе – устните му трепереха. – Заварих го страшно разгневен. Вече е бил при кралския прокурор.

Горкият свещеник премълча за това как господин Дьо Казалис го бе приел с най-тежки упреци, изливайки върху него гнева си, обвинявайки го в яда си, че е давал лоши съвети на племенницата му. Абатът се бе навел, почти паднал на колене, без да сс защитава, за да моли прошка за другите.

– Кажете ми всичко! – Мариус беше отчаян.

– По всичко личи, че селянинът, у когото брат ви е оставил коня си, е упътил господин Дьо Казалис. Тази сутрин той е подал жалба и домът ви на улица "Сент" е бил обискиран, както и този на майка ви в Сен Жюст.

– Господи! – възкликна Мариус.

– Господин Дьо Казалис се е заклел да унищожи семейството ви. Напразно се мъчих да го вразумя. Казва, че ще арестува майка ви...

– Майка ми!... Но защо?

– Твърди, че е съучастничка, че е помогнала на брат ви да отвлече госпожица Бланш.

– Какво да правим? Как да докажем, че всичко това не е вяр-но?... Ах, горкият Филип! Ще уморят майка ни!

Мариус се разрида, обхванал глава с ръце. Абат Шастание гледаше трогнат това отчаяние. Долавяше добротата и почтеността на клетия младеж, който плачеше насред улицата.

– Е, хайде, кураж, синко.

– Колко сте прав, отче – възкликна Мариус, – именно от кураж имам нужда. Тази сутрин бях истински страхливец. Трябваше да измъкна момичето от ръцете на Филип и да го върна на чичо ѝ. Един вътрешен глас ми казваше да извърша тази справедливост и Бог ме наказа за това, че не го послушах... Но те ми приказваха за любов, страст, женитба. Аз просто се разчувствах.

За миг настъпи мълчание.

– Слушайте – изведнъж предложи Мариус, – елате с мен. Ако сме двамата, ще съумеем да ги разделим.

– Добре, съгласен съм – отговори абат Шастание.

Без да търсят карета, те се отправиха по улица "Брьотьой", покрай канала, по Ке Наполеон, изкачиха се по улица "Канбиер". Вървяха безмълвно, с широки крачки. Когато стигнаха до улица "Сен Луи", един ясен глас та накара да извърнат глави. Беше Фин, цветарката, която викаше Мариус.

Жозефин Кугурдан, която всички галено наричаха Фин, бе едно от онези тъмнокоси, дребнички и пълни деца на Марсилия, чиито фини черти са запазили нежната чистота на гръцкия тип.

Имаше кръгла глава и леко приведени рамене. Върху бледото ѝ лице, изгубено сред гъстите черни къдрици, бе изписана весела насмешка; в големите тъмни очи можеше да се долови моментното ѝ настроение. Беше между двадесет и две и двадесет и четири годишна.

Останала сираче на петнадесет години, тя трябваше да се грижи за десетгодишното си братче. Смело продължи професията на майка си и само три дни след погребението, все още обляна в сълзи, зае мястото ѝ в павилиончето на улица "Сен Луи", в което с тъжни усмивки продаваше букети. Малката цветарка бързо стана любимка на Марсилия. Хората казваха, че цветята ѝ ухаят по-нежно от тези на другите. Ухажорите се нареждаха на опашка и тя бързо продаваше своите рози, карамфили и теменужки. Благодарение на това успя да отгледа брат си Каде, а когато той навърши петнадесет години, му намери работа в една пристанищна кантора за пренасяне на товари.

Двамата живееха в квартала на бедните. Каде беше станал голям здравеняк и работеше на пристанището. Разхубавената Фин, вече истинска жена, бе енергична като всички марсилки. Беше продавала на Кайолови цветя, познаваше ги, затова им говореше с онази нежна фамилиарност, която се дължи на топлия климат и мекия говор на Прованс. А освен това Филип толкова често бе купувал от нея рози напоследък, че при всяко негово появяване тя бе започнала да усеща лека тръпка. Вечно влюбеният младеж се шегуваше с нея, гледаше я как се изчервява, подхвърляше ѝ мимоходом нещо като любовно обяснение просто да не загуби ухажорския си навик. И младото неопитно момиче, което досега бе отхвърляло всякакви кандидати, се хвана на тази уловка. Нощем копнееше за Филип и с тревога се питаше за кого са всички цветя, които тя му продаваше.

Когато Мариус се приближи до нея, тя бе силно изчервена и развълнувана. Почти не я виждаше зад букетите ѝ. Изглеждаше възхитително свежа под дантелите на малкото си боне.

– Господин Мариус – започна колебливо тя, – вярно ли е това, което хората цяла сутрин говорят тук?... Че вашият брат е избягал с някаква госпожица?

– Кой казва това? – живо попита Мариус.

– Ами всички... Носят се слухове.

И понеже младежът бе не по-малко развълнуван от нея и мълчеше, продължи с лека горчивина:

– Казаха ми, че господин Филип бил донжуан. Вярно е, че обича да омайва с приказките си.

Девойката едва сдържаше сълзите си. После добави с по-мек глас, в който сс долавяше болезнено примирение:

– Виждам, че сте разстроен. Ако имате нужда от мен, потърсете ме.

Мариус я погледна и разбра защо е толкова развълнувана.

– Вие сте чудесно момиче! – възкликна той. – Благодаря ви, може би ще се възползвам от помощта ви.

Стисна ѝ силно, приятелски ръката и се отправи бързо към абат Шастание, който го очакваше на края на тротоара.

– Нямаме време за губене! Слухът за авантюрата вече се носи из Марсилия... Да вземем карета!

Когато пристигнаха в Сен Барнабе, бе вече нощ. Намериха само жената на градинаря Ейас да плете в малката стаичка. Спокойно им съобщи, че господинът и госпожицата били уплашени и тръгнали пеша към Екс. Добави, че синът ѝ заминал с тях, за да им показва пътя.

Ето че последната надежда бе изгубена. Мариус се завърна сломен в Марсилия, без да обръща внимание на окуражителните думи на абат Шастание. Мислеше си за фаталните последици от лудостта, обзела Филип. Какви ли нещастия щяха да сполетят семейството му?

– Дете мое – каза му на сбогуване свещеникът, – аз съм само един беден човек. Но можете да разчитате на мен. Ще се моля на Бог за вас.

4

ОТМЪЩЕНИЕТО НА ГОСПОДИН ДЬО КАЗАЛИС

Бягството на любовниците бе в сряда, а в петък вече цяла Марсилия говореше за авантюрата. По портите се събираха клюкарки, които украсяваха разказите си с драматични коментари; аристокрацията кипеше от негодувание, буржоазията открито се надсмиваше. Господин Дьо Казалис в гнева си бе отишъл толкова далеч, че според думите му бягството на неговата племенница бе невероятен скандал.

Проницателните умове лесно разбираха откъде идва яростта му. Като депутат от опозицията господин Дьо Казалис бе избран в Марсилия с мнозинство, съставено от няколко либерали, свещеници и благородници. Почитащ законите, потомък на един от най-старите родове в Прованс и усърден поклонник на всемогъщата църква, той бе изпитал чувство на най-дълбока погнуса, когато трябваше да ласкае и да се кланя на либералите, за да разчита на гласовете им. За него тези хора бяха селяци, слуги, които би трябвало да бъдат публично бити. Необузданата му гордост страдаше от мисълта, че трябва да се принизи до тях.

Но бе принуден да склони глава. Либералите шумно разгласиха за услугата, която му бяха направили. Веднъж си бе позволил с пренебрежение да говори за помощта им; те веднага споменаха, че ще попречат на избора му и ще представят свой кандидат. Притиснат от обстоятелствата, господин Дьо Казалис спотаи омразата дълбоко в сърцето си, като си обеща един ден да отмъсти за това. Започнаха безкрайни интриги, оттук и оттам се опитаха да спечелят гласове, в кампанията се включи духовенството и в крайна сметка благодарение на хилядите поклони и обещания господин Дьо Казалис бе избран.

И ето че сега един от водачите на либералната партия, Филип Кайол, попадаше в ръцете му. Най-после му се удаваше възможност да стовари омразата си върху един от онези "селяндури", които бяха подпомогнали избирането му за депутат. Този щеше да плати за всичко. Семейството му щеше да бъде разорено и опозорено; самият той щеше да отиде в затвора; замаян от любовния си сън, щеше да се стовари върху килийния сламеник.

Как така! Някакъв си буржоа бе посмял да завърти главата на племенницата на един Казалис. Беше я отвел със себе си и в този момент двамата любовници се скитаха някъде по пътищата. Скандалът трябваше да се раздуха. Някой незначителен човек би предпочел може би да потули шумотевицата, но не и един Казалис, депутатът, милионерът, който бе достатъчно влиятелен и горд да говори високо и да не се черви от позора на близките си.

Какво значение имаше честта на едно младо момиче! Всички можеха да знаят, че Бланш дьо Казалис е била любовница на Филип Кайол, но никой не трябваше да казва, че му е жена, че е встъпила в неравен брак с един бедняк без име и титла. Честолюбието изискваше момичето да остане опозорено и позорът му да бъде изписан по всички стени на Марсилия.

Господин Дьо Казалис заповяда на всички кръстовища в града да се окачат обяви, в които обещаваше награда от десет хиляди франка на онзи, който доведе племенницата му и нейния съблазнител с вързани ръце и крака. Именно така се пишеше в обявите за изгубени породисти кучета. Още по-силен отзвук получи скандалът във висшето общество. Господин Дьо Казалис не се щадеше да излива гнева си навсякъде. Беше пуснал в ход всичките си влиятелни връзки сред духовенството и аристокрацията. В качеството на настойник на Бланш, която бе сираче и чието наследство управляваше, той подтикваше съдебното дирене и подготвяше бъдещия процес. Сякаш си бе поставил за цел да направи грандиозна реклама на предстоящ спектакъл.

Една от първите мерки, които взе, бе да се арестува майката на Филип Кайол. Когато пред нея се яви кралският прокурор, горката жена отговори, че не знае какво е станало със сина ѝ. Смущението, безпокойството, майчиният страх, от които езикът ѝ се преплиташе, бяха изтълкувани като доказателство за съучастие. Затвориха я като заложница с надеждата, че синът ѝ ще се яви да я освободи.

При новината за арестуването на майка му Мариус обезумя. Знаеше, че тя е с крехко здраве, и с ужас си я представи в голата ледена килия; тя щеше да умре там, измъчвана от страдание и отчаяние.

В началото Мариус също имаше неприятности. Но твърдите му отговори и гаранцията на работодателя му, собственика на кораби Мартели, го спасиха от затвора. Искаше да остане свободен, за да се бори за спасяването на семейството си.

Постепенно праволинейният му ум видя ясно фактите. Най-напред, смазан от вината на Филип, осъзнаваше единствено непоправимия грях на брат си. И се бе смирил, мислеше единствено как да успокои чичото на Бланш, как да му даде възможно най-пълно удовлетворение. Но твърдостта на господин Дьо Казалис и скандалът, който той подклаждаше, разбунтуваха младежа. Бе видял бегълците, знаеше, че Бланш следва Филип по собствена воля, и с негодувание посрещна обвинението в отвличане. Около него се сипеха обидни думи; брат му бе наречен злодей, безчестник; не пощадиха и майка му. С присъщото си чувство за справедливост той започна да защитава любовниците и застана на страната на виновните, против правосъдието. А и шумните жалби на господин Дьо Казалис го дразнеха. Той казваше, че истинската болка е мълчалива, че когато на карта е поставена честта на едно момиче, за това не бива да се крещи по площадите. Всичко това казваше не от желание да спаси брат си от наказанието, а защото чувствителността му бе засегната от цялата тази пропагандна шумотевица, която се прибавяше към позора на момичето. Той знаеше откъде идва гневът на господин Дьо Казалис: нападайки Филип, депутатът нападаше не толкова съблазнителя, колкото републиканеца.

В един миг бе обладан от ярост. Роднините му го обиждаха, майка му бе хвърлена в затвора, преследваха брат му като диво животно, обливаха с кал чувствата му към най-близките. И той се разбунтува срещу цялата тази несправедливост. Виновник бе не само амбициозният любовник, избягал с богато момиче, виновник бе и този, който насъскваше цяла Марсилия и който, за да задоволи честолюбието си, щеше да използва цялата си власт. Правосъдието бе натоварено да накаже първия. Мариус искаше рано или късно да направи същото с втория, а в очакване на този миг се постара да попречи на плановете на Дьо Казалис и да разклати репутацията му на богаташ и благородник.

От този момент започна трескава дейност, чиято цел бе спасението на брат му и майка му. Най-лошото беше, че не знаеше какво става с Филип. Два дни след бягството бе получил от него писмо, в което го молеше да му изпрати хиляда франка за път. Писмото имаше клеймо от Ламбеск. Там Филип бе приет гостоприемно за няколко дни от господин Дьо Жирус, стар приятел на семейството. Господин Дьо Жирус, син на бивш член на парламента от Екс, бе роден в разгара на революцията. От първите си минути бе вдишвал огнения дъх на революцията от 1789 и този плам непрекъснато кипеше в кръвта му. Чувстваше се неудобно в Екс; аристокрацията в този град му се струваше безкрайно честолюбива и изключително бездейна, затова той я осъждаше строго и предпочиташе да живее далеч от тези среди. Праволинейният му и логичен ум се бе примирил с фаталния ход на времето. Той дружелюбно бе подал ръка на народа, бе възприел промените в съвременното общество. По едно време бе мечтал да създаде фабрика и да се откаже от графската си титла, като я замени с тази на индустриалец, чувствайки, че в наши дни няма други благородни качества освен труда и таланта. Предпочиташе да живее сам, в уединение. Прекарваше по-голямата част от годината в малко имение близо до градчето Ламбеск. Именно там бе приел бегълците.

Мариус бе затруднен от молбата на Филип. Имаше спестени не повече от шестстотин франка. За събиране на останалата част от парите започна кампания, която му отне два дни.

Една сутрин, когато съвсем се бе отчаял, го посети Фин. Предната вечер бе споделил затруднението си с цветарката, която след бягството на Филип срещаше много често. Тя непрекъснато го разпитваше има ли новини от брат му. Най-вече ѝ се искаше да разбере с него ли е госпожицата.

Фин сложи на масата петстотин франка.

– Вземете... – изчерви се тя. – Ще ми ги върнете по-късно... Тези пари бях отделила за брат си...

Мариус не искаше да ги приеме.

– Защо ми губите времето? – нежно го смъмри девойката.

– Трябва да се връщам бързо при букетите си. Ако сте съгласен, ще идвам всяка сутрин за новини.

И избяга.

Мариус изпрати хилядата франка. Не получи отговор и така живя цели петнадесет дни в пълно неведение за събитията. Знаеше само, че упорито търсят Филип. Сред народа се носеха невероятни, нелепи слухове, на които не искаше да вярва. Целият този тормоз му бе омръзнал и вече не се боеше от хорските сплетни. Никога не бе страдал толкова силно. Безпокойството го беше превърнало в силно изпъната струна: най-малкият слух го стряскаше; целият бе напрегнат, сякаш всеки момент очакваше някоя лоша новина. Разбра, че Филип е отишъл в Тулон, където за малко не е бил арестуван. Говореха, че след това бегълците се върнали в Екс. Там следите им се губеха. Бяха ли се опитали да преминат границата? Или оставаха скрити някъде из хълмистите местности? Никой не знаеше.

Безпокойството на Мариус се подсилваше от това, че напоследък бе занемарил работата си при господин Мартели. Би искал да се притече на помощ, да направи всичко възможно сам да спаси Филип, но дългът го приковаваше към бюрото му. Не смееше да напусне службата си, където се нуждаеха от него. Господин Мартели се отнасяше с бащинска загриженост към Мариус. Вдовец от дълги години, той живееше с една от сестрите си, която беше на двадесет и четири години. Чувстваше Мариус като свой собствен син.

На другия ден след скандала, раздухан от господин Дьо Казалис, собственикът на кораби повика младежа в кабинета си.

– Е, приятелю – обърна се той към него, – неприятна работа. Брат ви е загубен. Никога не ще можем да го спасим от ужасните последствия на лудостта му.

Господин Мартели беше член на либералната партия, в която се открояваше с южняшкия си темперамент. Някога бе имал работа с господин Дьо Казалис и познаваше много добре характера му. Честността и огромното богатство поставяха господин Мартели над всякакви атаки. Но именно на либерализма се дължеше гордостта и достойнството му никога да не си служи със сила. Посъветва Мариус да не предприема нищо, да изчака събитията; а когато битката започнеше, му обеща подкрепата си.

Мариус вече се канеше да му иска отпуск, когато една ранна сутрин Фин дотича при него обляна в сълзи.

– Господинът е арестуван! – ридаеше тя. – Намерили са го заедно с госпожицата в една вила в квартал Троа Бон Дийо, на миля от Екс.

И докато изпълненият с тревога Мариус слизаше, за да се увери, че новината наистина бе вярна, Фин, все още обляна в сълзи, се усмихна и прошепна:

– Слава Богу поне, че госпожицата вече не е с него.

5

БЛАНШ ИЗМИНАВА ПЕША ШЕСТ МИЛИ

И ВИЖДА ЕДНА ПРОЦЕСИЯ

Бланш и Филип напуснаха къщата на градинаря Ейас на стъмване, към седем и половина. През деня бяха видели полицаи на пътя. Уверяваха ги, че до вечерта ще бъдат арестувани, и страхът им ги прогони от първото убежище. Филип облече селска риза. Бланш взе от жената на градинаря рокля като онези, които носеха момичетата от народа – костюм от червена басма на малки букетчета и черна престилка. Покри гърдите си с жълто шалче на карета, а на главата си сложи тежка сламена шапка. Синът на стопанина, Виктор, петнадесетгодишно момче, ги преведе през полята до пътя за Екс.

Вечерта бе свежа. Над земята се надигаха топли вълни, от които отслабваше свежият полъх, идващ от Средиземно море. Там, където слънцето залязваше, небето бе яркочервено; останалата част отначало бе синьоморава, а после постепенно избледня и по него една по една блесваха звездите, подобни на трепкащи светлини на далечен град.

Бегълците вървяха бързо, с наведени глави, без да разменят нито дума. Искаха да стигнат възможно най-бързо сред безлюдните хълмове. В покрайнините на Марсилия срещаха редки минувачи, на които гледаха с подозрение. После пред тях се ширна полето и само в далечината се мяркаха пастири, застанали безмълвно и неподвижно сред стадата си.

Продължаваха да бягат в мрака, в нежната тишина на нощта. Около тях се чуваха неясни шумове; под краката им се търкулваше някой камък, който ги стряскаше. Заспалата равнина се разстилаше в еднообразния полумрак като черно покривало. Изплашената Бланш се притискаше към Филип и ускоряваше крачка, за да не изостава. Въздишаше тежко и си спомняше спокойните нощи, които бе имала като момиче.

После равнината премина в хълмове и дълбоки планински проходи, които трябваше да пресекат. Край Марсилия пътищата са удобни и равни, но колкото повече се отдалечавате от морето, толкова по-често се срещат скалисти гребени, разрязващи централната част на малки голи равнини. Сега пред двамата бегълци се простираха безплодни местности, каменисти хълмове, по които тук-там се срещаха мащерка и лавандула. Пътеките ту се изкачваха, ту слизаха по хълмовете; скалисти отломки препречваха пътя им; сред синкавото спокойствие сякаш се бе ширнало огромно застинало каменно море.

Виктор, който вървеше напред, си подсвиркваше тихо някаква провансалска мелодия и пъргаво като козичка се катереше по скалите. Бе израсъл сред тази пустиня и познаваше и най-скритите и отдалечени кътчета.

Бланш и Филип го следваха с усилие; младият мъж почти носеше девойката, чиито крака бяха изранени от острите камъни по пътя. Тя не се оплакваше, а когато любовникът ѝ се вглеждаше в лицето ѝ в светлата нощ, тъжно му отправяше нежна усмивка. Бяха подминали Септем, когато младата жена се свлече изтощена на земята. Луната, бавно издигнала се на небето, освети бледото ѝ лице, обляно в сълзи. Филип с тревога се наведе над нея.

– Ах, ти плачеш – възкликна той, – ти страдаш, мило мое дете!... О, колко нечестно бе от моя страна да те накарам да бягаш с мен!

– Не казвайте това, Филип – отговори Бланш. – Плача, защото съм нещастна... Вижте, едва вървя. По-добре да бяхме паднали на колене пред чичо ми и смирено да му се помолим...

Момичето стана с усилие и те продължиха пътя си сред знойното поле. Това не бе лудото и весело бягство на влюбени, а едно мрачно тревожно отстъпление на двама мълчаливи и изтръпнали от страх любовници.

Пресякоха местността Гардан. Цели пет часа срещаха препятствия по пътя си. Най-после решиха да слязат на големия път към Екс, по който тръгнаха по-спокойно. Прахолякът ги заслепяваше.

Когато стигнаха най-високата точка на Арката, те отпратиха Виктор. Бланш бе извървяла пеша сред скалите шест мили за по-малко от шест часа. При градската порта тя седна на една каменна пейка и заяви, че повече няма да се помръдне. Филип, който се страхуваше да не бъде арестуван, ако остане в Екс, започна да търси кола. Откри някаква жена с малка дървена кола, която се съгласи да ги откара до Ламбеск, където отиваше.

Тръскането по пътя не попречи на Бланш да заспи дълбоко. Събуди се едва когато стигнаха Ламбеск. Сънят бе успокоил вълнението ѝ, сега тя се чувстваше по-спокойна и силна. Двамата любовници слязоха от колата. Зазоряваше се и свежата омайна утрин ги изпълни с надежда. Всички нощни кошмари бяха отлетели. Забравили скалите на Септем, бегълците вървяха близо един до друг по влажната трева, опиянени от младост и любов.

Не намериха господин Дьо Жирус, когото Филип щеше да моли за подслон и затова отидоха в странноприемницата. Най-после можаха да се насладят на един спокоен ден в уединена стая, да се отдадат на страстта си. Вечерта ханджията, който помисли, че са брат и сестра, дойде да им постели леглата. Бланш се усмихна.

– Ще ни бъде нужно само едното. Господинът е мой съпруг!

На другия ден Филип отиде да потърси господин Дьо Жирус, който се бе завърнал. Разказа му цялата история и го помоли за съвет.

– По дяволите! – възкликна старият благородник. – Случаят ви наистина е сериозен. Знаете, че сте беден, приятелю. Ако това беше станало преди сто години, господин Дьо Казалис щеше да ви обеси за това, че сте посегнали на племенницата му. Днес може само да ви прати в затвора. Повярвайте ми, няма да се поколебае да го стори.

– Но какво да правя?

– Какво ли? Върнете момичето на чичо му и бягайте зад граница колкото може по-бързо.

– Знаете много добре, че никога няма да го сторя.

– Ами тогава спокойно чакайте да ви арестуват... Друг съвет не мога да ви дам. Това е!

Господин Дьо Жирус приятелски го мъмреше. Така се опитваше да скрие най-доброто сърце на света. Объркан от сухия прием, Филип се канеше да си тръгва, когато благородникът го повика и го хвана за ръката.

– Мой дълг е да ви предам на правосъдието – продължи печално той. – Принадлежа към класата на благородниците, на която нанесохте обида. Слушайте, имам извън Ламбеск малка изоставена къщичка. Ще ви дам ключа от нея. Идете да се скрийте там, но не казвайте на никого къде отивате. Инак ще повикам полицията.

Така любовниците останаха почти осем дни в Ламбеск. Там живяха в уединение и спокойствие, нарушавано от време на време от внезапен страх. Филип бе получил от Мариус хиляда франка. Бланш се чувстваше като малка домакиня и любовниците с наслада се хранеха от една чиния.

Този нов живот изглеждаше сън за девойката. На моменти се чудеше защо бе станала любовница на Филип. Би искала да се върне при чичо си, но не смееше да го каже на висок глас.

Беше краят на празника Тяло Господне. Един следобед Бланш, която стоеше до прозореца, видя църковното шествие. Тя коленичи и започна да се моли. Въобрази си, че е в бяла рокля сред певиците, и сърцето ѝ се разкъса от мъка. Същата вечер Филип получи анонимно писмо. В него му съобщаваха, че на следващия ден ще бъде арестуван. Стори му се, че позна почерка на господин Дьо Жирус. И отново започна още по-тежко, още по-мъчително бягство.

6

ПРЕСЛЕДВАНАТА ЛЮБОВ

Така започна истинска гонитба, бягство без минута покой, съпроводено с непрестанен ужас. Пришпорвани от страха, бегълците прекосиха надлъж и нашир Прованс. Непрекъснато си въобразяваха, че чуват тропота на галопиращи коне. Бягаха по цели нощи по големите пътища и трепереха през деня в мръсни странноприемници. Многократно се връщаха назад, без да знаят къде ще намерят някое тайно убежище.

В една страшна нощ те напуснаха Ламбеск и се отправиха към Авиньон. Мистралът духаше силно. Бяха наели малка двуколка. Вятърът заслепяваше коня. Бланш трепереше под тънката си басмена рокля. Стори им се, че виждат в далечината, при една от градските порти, полицаи, които следят кой влиза и кой излиза от града. Подплашени се върнаха обратно към Ламбеск, но само го прекосиха.

Когато пристигнаха в Екс, не посмяха да останат там и решиха на всяка цена да преминат границата. Там щяха да се снабдят с паспорти и да бъдат в безопасност. Филип познаваше един фармацевт в Тулон, затова решиха да минат през града с надеждата, че приятелят ще помогне за бягството.

Аптекарят, едър и усмихнат млад мъж на име Журдан, ги прие изключително сърдечно. Скри ги в собствената си стая и им каза, че веднага ще се опита да им набави паспорти. Тъкмо бе излязъл, когато се появиха двама полицаи.

Бланш едва не припадна. Пребледняла, седнала в един ъгъл, тя с мъка се сдържаше да не се разридае. Със сподавен глас Филип запита какво желаят.

– Вие ли сте сеньор Журдан? – попита един от двамата полицаи със съмнително строг тон.

– Не – отговори младежът. – Господин Журдан излезе, скоро ще се върне.

– Добре – отговори сухо полицаят и седна.

Нещастните влюбени не смееха да се погледнат. Прималяваше им, като гледаха тези хора, които със сигурност бяха дошли за тях. Мъчението им продължи повече от час, който им се стори цяла вечност. Най-после Журдан се завърна. Пребледня при вида на полицаите и с необяснимо безпокойство отговори на въпросите им.

– Последвайте ни – каза му един от полицаите.

– Но защо? – попита той. – Какво съм сторил?

– Обвинен сте, че вчера вечерта сте играли нечестно на карти в един клуб. Ще обясните всичко на съдия-следователя.

По тялото на Журдан преминаха тръпки. Сякаш поразен от гръм, той като послушно дете последва полицаите, които си тръгнаха, без дори да забележат смъртната уплаха на Бланш и Филип.

Междувременно шумът около историята на Журдан се бе разнесъл из Тулон. Никой обаче не разбра за страшната интимна драма, разиграла се в дома на аптекаря в деня на арестуването му.

Обезкуражен от всичко, което се беше случило, Филип разбра, че е твърде слаб да се измъкне от полицията, която бе по петите му. А и вече не се надяваше да се сдобие с паспорт, с който да премине границата. Виждаше, че Бланш съвсем е изтощена от умора. Реши да се приближат до Марсилия и да изчакат, скрити някъде в околностите на града, докато стихне гневът на господин Дьо Казалис. Жалки илюзии!

В Екс Филип имаше роднина на име Инар, собственик на магазин за галантерийни стоки. Бегълците се върнаха в Екс, за да искат от Инар ключ за една от вилите му. Фаталността вървеше по петите им: не намериха търговеца у тях и трябваше да се скрият в една стара къща на улица "Секстий" у братовчедка на господин Дьо Жирус.

Жената не искаше да ги приеме от страх по-късно да не пострада заради гостоприемството си. Отстъпи едва когато Филип обеща да освободи сина ѝ от военна повинност. Младежът отново бе обнадежден; отново се виждаше като племенник на депутат, щедро черпещ от неговата влиятелност и мощ.

Вечерта Инар намери любовниците и им връчи ключа от крайградската къща, която се намираше в долината Пюирикар. Освен нея имаше още две други: едната в Толоне, другата в квартала Троа Бон Дийо. Ключовете от тях бяха скрити под два камъка, които той им посочи. Посъветва ги да не остават две нощи поред на едно и също място. Обеща да положи всички усилия да отклони от следите им полицаите. Любовниците поеха по пътя, който минава покрай Опитал.

Вилата на Инар беше вдясно от Пюирикар, между селцето и пътя за Венел. Беше грозна ниска постройка, направена от кирпич, варосана, с червени керемиди, които я освежаваха. Състоеше се само от една стая, която приличаше на конюшня: по земята имаше слама, от тавана се спускаха огромни паяжини.

За щастие любовниците имаха завивки. Те струпаха в единия ъгъл на стаята разпиляната слама и отгоре постлаха одеялото. Легнаха върху него сред тръпчиви влажни изпарения.

Следващия ден прекараха в долчинка на пресъхналата рекичка Тулубър. По-късно, привечер, намериха пътя за Венел, заобиколиха, за да не минават през Екс, и стигнаха до Толоне. Към единадесет часа бяха във вилата на търговеца, която се намираше близо до параклиса на йезуитите.

Тази къща бе по-прилична. Имаше две стаи, кухня и трапезария с походни легла. Стените бяха облепени с карикатури от "Шаривари"[1] , сплитове чесън висяха по белосаните греди. Двамата любовници се огледаха доволни, сякаш бяха попаднали в палат.

Но когато се събудиха, страхът отново ги обзе; изкачиха се на възвишението и през целия ден останаха в пещерите на Енферне. В ония времена пропастите на Жомгард съхраняваха зловещия си вид; каналът още не бе пресякъл планината и в това зловещо каменно гърло не се мяркаха никакви туристи.

Бланш и Филип прекараха спокоен ден сред тази пустош. Дълго си почиваха край едно бистро бълбукащо изворче.

Когато се стъмни, отново дойде грижата за нощуването. Бланш все още стъпваше трудно. От острите режещи камъни разранените ѝ крака продължаваха да кървят. Филип разбра, че е невъзможно да продължат. Той я подкрепи и те бавно се изкачиха на платото, което се извисява над Енферне. Това е ширнала се безплодна земя, огромни полета от камъни, прорязани от изоставени кариери. Няма нищо по-странно от този безкраен оголен пейзаж с поникнала тук-там зеленина; скалите, като начупени крайници, пробиват изтощената земя; равнината прилича на осеяно с гърбици тяло, поразено от ръката на смъртта, свито от конвулсиите на ужасна агония.

Филип с надежда търсеше някоя дупка или пещера. Щастието му се усмихна: откри малка колибка от онези, в които сс крият ловците в очакване на прелетните птици. Без да се колебае, разби вратата и сложи Бланш да седне на малка пейка, която напипа с ръка. След това отиде да набере мащерка; платото е покрито с тази билка, чийто тръпчив мирис се носи над всички провансалски хълмове. Донесената мащерка той разстла като сламена постилка, върху която сложи одеялото. Леглото бе готово. И двамата се отдадоха на любовта. Ах, какво страдание и горчива сладост имаше в техните прегръдки! Каква силна страст, какво отчаяние!

Любовта на Филип бе станала яростна. Той непрекъснато беше принуден да бяга и мечтите му бяха заплашени от неминуемо наказание. Младият мъж се бунтуваше и за да се успокои, притискаше до задушаване Бланш. Това дете, което му се отдаваше, бе неговото отмъщение. Той я обладаваше като разгневен господар, обсипваше я с целувки, бързайки да удовлетвори желанието на сърцето си, което все още бе свободно. Гордостта му растеше заедно с безкрайното удоволствие. Той, синът на народа, държеше в ръцете си дъщерята на онези всевластни господари, чиито екипажи неведнъж бяха опръсквали с кал лицето му. Спомняше си местните легенди, в които се разказваше за гнета на благородниците, за мъките на народа, за страховете на бащите пред жестоките капризи на аристокрацията. Тогава ласките му ставаха по-груби. Започна да изпитва удоволствие да гони Бланш сред камъните по пътищата. Тревогата и умората на любимата му я правеха още по-скъпа и желана за него. Той много по-малко би я обичал в спокойствието на някой салон. Вечер, капнала от преумора, Бланш се строполяваше до него и той яростно искаше от нея ново доказателство за любовта ѝ.

Любовниците бяха прекарали една бурна нощ в мръсната колиба на Пюирикар. Лежаха там, сред паяжините, далеч от света. Около тях цареше безмълвие. Те бяха свободни да се обичат и вече не трепереха, отдавайки се изцяло на любовта си. Филип за нищо на света не би заменил сламената си постеля с кралско ложе. Казваше си в горд унес, че държи затворена в конюшнята една наследничка на рода Казалис. С каква наслада увличаше след себе си това дете сред пустинните местности на Жомгард през следващите дни. Държеше се с нея едновременно като нежен баща и необуздано като диво животно.

Филип не можеше да спи в къщичката: силната миризма на мащерка, върху която лежеше, го подлудяваше. Сънуваше буден как господин Дьо Казалис го приема мило и как става депутат, наследявайки чичото. От време на време чуваше болезнените стенания на спящата до него Бланш, чийто сън бе трескав и неспокоен.

Девойката бе започнала да възприема бягството си като кошмар, изпълнен с жестоки удоволствия. През деня, затъпяла от изнемога, тя тъжно се усмихваше и изобщо не се оплакваше. Бе се съгласила да тръгне с Филип от неопитност, а характерът ѝ пречеше да помоли да се върнат. Сега принадлежеше телом и духом на този човек, който я увличаше в прегръдките си; само би желала да не вървят толкова много. Продължаваше да се надява, че чичо ѝ ще даде благословията си, щом гневът му стихне.

С първите слънчеви лъчи те напуснаха ложето от мащерка. Дрехите им бяха започнали да се превръщат в дрипи, обувките им съвсем се бяха скъсали. Но утринта бе толкова свежа и уханията на полето така омайни, че забравяха за нещастието си и усещаха остро глада.

Филип накара Бланш да се прибере в скривалището, а сам се отправи към Толоне да търси храна. Завърна се след половин час и я завари уплашена до смърт: твърдеше, че е видяла вълци.

Една огромна каменна плоча им послужи за маса. Приличаха на двойка влюбени скитници, обядващи на открито. След това се отправиха към центъра на платото, където останаха през целия ден. Там изживяха може би най-щастливите мигове на любовта си.

Но ето че страхът отново ги обзе с настъпването на вечерта и те не посмяха да прекарат още една нощ сред тази пустош. Свежият въздух им вдъхваше вяра, мислите им бяха пълни с нежност.

– Изморена ли си, бедно мое дете? – попита Филип.

– О, да! – промълви тя.

– Слушай, ще направим още един последен преход. Ще идем в къщата на Инар в квартала Троа Бон Дийо. Там ще останем, докато чичо ти ни прости или ме арестуват по негово нареждане.

– Чичо ми ще ни прости.

– Не зная дали да вярвам... Във всеки случай вече не искам да бягаме. Ти имаш нужда от почивка. Хайде, тръгваме! Ще вървим бавно.

Пресякоха платото, отдалечиха се от Инферне, вдясно от пътя им остана замъкът Сен Марк. След час пристигнаха.

Къщата на Инар бе разположена на хълма, вляво от пътя за Вовнарг. Зад него остава долината на Репетанс. Беше малка двуетажна постройка. Долу имаше само една стая с клатеща се маса и три плетени стола. По малка стълбичка се стигаше до горното помещение, което приличаше по-скоро на празна таванска стая. В нея имаше един-единствен дюшек, положен върху купчина сено. Инар грижливо бе сложил до него и един чаршаф.

Намерението на Филип бе да отиде на следващия ден в Екс, за да научи какво е отношението на господин Дьо Казалис към него. Разбираше, че е невъзможно дълго да се крие. Легна си почти успокоен, утешен от думите на Бланш, която гледаше на събитията с момински надежди.

Вече цели двадесет дни бегълците бродеха из полята; толкова време и полицията кръстосваше областта да ги търси, като от време на време изгубваше следите им, но отново ги намираше, винаги подпомогната от някое дребно обстоятелство. Тази мудност бе усилила гнева на господин Дьо Казалис. Яростта му нарастваше при всяко ново препятствие. В Ламбеск полицаите бяха закъснели с няколко часа; в Тулон за преминаването на бегълците бе съобщено един ден след завръщането им в Екс; навсякъде се измъкваха като по чудо. Депутатът обвиняваше полицията в недобросъвестност.

Най-накрая го увериха, че любовниците се крият някъде в околностите на Екс и ще бъдат арестувани. Той незабавно пристигна там с намерение да участва в търсенето.

Жената от улица "Секстий", която им бе дала подслон за няколко часа, бе обзета от паника. И за да не я обвинят в съучастие, разказа всичко, като обясни, че сигурно се крият в някоя от вилите на Инар.

Разпитаха собственика, но той отрече спокойно и заяви, че не е виждал роднината си от много месеци. В този момент Филип и Бланш се намираха в къщата в квартала Троа Бон Дийо. Галантеристът не успя да предупреди любовниците през нощта. На другия ден в пет часа на вратата почука полицейски комисар и заяви, че в къщата и в трите извънградски вили ще бъде направен обиск.

Господин Дьо Казалис остана в Екс и твърдо заяви, че ще убие съблазнителя на племенницата си, ако се срещне лице в лице с него. Агентите, натоварени да посетят къщата в Пюирикар, намериха гнездото празно. Инар сам предложи да заведе двамата жандарми в Толоне с надеждата, че това ще бъде една безполезна разходка. Полицейският комисар, съпроводен от двама полицаи, се насочи към Троа Бон Дийо. Със себе си водеше ключар, тъй като Инар уклончиво бе обяснил, че ключът е скрит под един камък вдясно от къщата.

Беше около шест часът, когато комисарят пристигна пред къщата. Всички входове бяха затворени, отвътре не се чуваше никакъв шум. Комисарят се приближи, удари с юмрук по дървената врата и извика високо:

– В името на закона, отворете!

Отговори му единствено ехото. Никакво движение. След малко той се обърна към ключаря:

– Отворете вратата с шперца.

Ключарят се захвана да отваря. Желязото изскърца в тишината. В този миг капакът на един от прозорците се отвори и осветен от лъчите на изгряващото слънце, разгневен, само по риза, се появи Филип Кайол.

– Какво желаете? – попита той и подпря лакът на прозореца.

Любовниците се бяха събудили при първото почукване на комисаря. Седнали на дюшека, все още сънени, те тревожно се вслушваха в гласовете навън.

Викът "В името на закона" зловещо отекна в ушите на бегълците и порази силно младия мъж. Стана разтреперан, уплашен, объркан. Девойката, застанала на колене, увита в чаршафа, с още подпухнали от съня очи, плачеше от срам и отчаяние.

Филип разбираше, че всичко е изгубено и не му остава нищо друго, освен да се предаде. В него се надигаше безсилна съпротива. Той виждаше края на мечтите си. Вече никога не ще стане съпруг на Бланш. Бе отвлякъл богата наследница, за да бъде хвърлен в затвора. Вместо да се радва на щастлив живот, за който бе копнял, щеше да се окаже зад решетките. Тогава му дойде наум една предателска мисъл: реши да изостави любовницата си и да избяга във Вовнарг, в пещерите на Сен Виктор. Може би щеше да се измъкне през един от задните прозорци на къщата. Наведе се над девойката и тихо ѝ каза за плана си. Задавена от ридания тя не чу думите му и не разбра какво ѝ говори. Филип отчаян установи, че не бе в състояние да осъществи бягството си.

В този миг чу шума от шперца, с който ключарят се мъчеше да отвори вратата. Не повече от минута бе продължила в голата стая вътрешната му драма.

Почувства се изгубен и пробудената гордост възвърна смелостта му. Ако имаше някакво оръжие, би се защитавал. После си каза, че всъщност не е никакъв похитител, че Бланш го е последвала доброволно и в края на краищата не той трябва да носи позора. Точно тогава гневно разтвори капака на прозореца и попита какво искат от него.

– Отворете вратата! – заповяда комисарят. – А после ще ви кажем какво желаем.

Филип слезе и отвори.

– Вие ли сте господин Филип Кайол? – продължи комисарят.

– Да, аз съм – отвърна високо младият мъж.

– В такъв случай ви арестувам по обвинение в отвличане на девойка, която няма навършени шестнадесет години и която сигурно криете някъде тук.

Филип се усмихна.

– Госпожица Бланш дьо Казалис е горе и тя ще потвърди, ако съм упражнил насилие спрямо нея. Не зная за какво говорите, като споменахте за отвличане. Днес трябваше да отида при господин Дьо Казалис, да падна на колене и да искам ръката на племенницата му.

Пребледняла и тръпнеща, Бланш бе слязла по стълбите. Беше се облякла набързо.

– Госпожице – обърна се към нея комисарят, – имам заповед да ви отведа при чичо ви, който ви очаква в Екс. Той е много разстроен.

– Съжалявам много, че предизвиках гнева му – тонът ѝ беше доста твърд. – Не бива обаче да обвинявате господин Кайол, когото последвах доброволно.

После се обърна към младежа и развълнувана, почти раз-плакана, продължи:

– Дерзайте, Филип, обичам ви и ще моля чичо си да бъде добър към вас. Раздялата ни няма да е дълга.

Филип я погледна тъжно.

– Вие сте едно страхливо, слабо дете...

После с горчивина в гласа добави:

– Помнете само, че ми принадлежите... Ако ме напуснете, във всеки миг от живота ще ме откривате в себе си, ще чувствате изгарящите ми целувки на устните си. Това ще е вашето наказание.

Тя плачеше.

– Обичайте ме така, както ви обичам аз! – Гласът на Филип беше вече по-нежен.

Комисарят качи Бланш в една кола и я закара в Екс. През това време двамата полицаи отвеждаха Филип в затвора на същия град.

7

ПРЕДАТЕЛСТВОТО НА БЛАНШ

Новината за ареста стигна до Марсилия едва на следващия ден. Това бе истинско събитие. Преди обяд бяха видели господин Дьо Казалис да минава с племенницата си във файтон по улица "Канбиер". Клюките и одумките се носеха нашир и надлъж. Всички говореха за победоносното държане на депутата, за притеснението и срама на Бланш. Господин Дьо Казалис бе посмял да покаже на цяла Марсилия, на целия народ девойката, която бе успял отново да прибере под крилото си, за да докаже, че никой от рода му никога няма да се унизи да встъпи в неравен брак.

Уведомен от Фин, Мариус през целия ден бе обикалял града. Общественото мнение потвърди новината. Той успя да научи всички подробности по арестуването. Само за няколко часа случката се превърна в легенда; магазинерите и зяпачите по кръстовищата я разказваха като история, станала преди сто години. Уморен от отегчителните разкази, младежът се върна в службата си, объркан, без да знае какво да предприеме.

За нещастие господин Мартели отсъстваше до вечерта на следващия ден. Мариус чувстваше, че трябва да действа възможно най-бързо, още веднага да направи нещо за брат си, за да се успокои. Първоначалните му тревоги бяха отминали; в крайна сметка брат му не може да бъде обвинен, че е отвлякъл Бланш, защото тя щеше да го защити. И наивно реши, че трябва да отиде при господин Дьо Казалис да го моли от името на брат си да даде ръката на племенницата си.

На другата сутрин, облечен в черен костюм, Мариус слизаше по стълбите, когато на вратата както обикновено се показа Фин. Нещастното момиче пребледня, като научи къде и с каква цел отива Мариус.

– Позволете ми да ви придружа – помоли го тя. – Ще чакам долу отговора на госпожицата и чичо ѝ.

Когато пристигнаха на улица "Бонапарт", младежът влезе с уверена стъпка в къщата на депутата и помоли да съобщят за него.

Заслепението и гневът на господин Дьо Казалис вече не бяха толкова силни, но още държеше да си отмъсти; като унищожи един от толкова омразните му републиканци, щеше да докаже могъществото си. Единственото му желание сега бе да вкуси от жестокото удоволствие да поиграе с жертвата си. Заповяда да поканят господин Мариус Кайол с надеждата да види сълзи и да чуе горещи молби.

Младият мъж видя в големия салон депутата изправен, с високомерен поглед. Тръгна към него и без да му остави време да заговори, изрече със спокоен и любезен тон:

– Господине, от името на моя брат, господин Филип Кайол, имам честта да поискам ръката на вашата племенница, госпожица Бланш дьо Казалис.

Депутатът остана буквално като поразен от гръм. Дори не можа да се разгневи – до такава степен молбата на Мариус му се стори екстравагантна и гротескна. Отдръпна се назад, огледа младежа и злобно се изсмя:

– Господине, вие сте луд! Зная, че сте трудолюбив и честен млад човек, затова няма да ви изхвърля направо през вратата... Но брат ви е мерзавец и нехранимайко, който ще бъде наказан, защото го заслужава... Какво желаете от мен?

След като чу обидите, които се отнасяха до брат му, Мариус беше готов да се нахвърли с юмруци върху благородника. Успя да се сдържи и проговори с глас, който трепереше от вълнение:

– Вече ви казах, господине, дойдох тук, за да предложа на госпожица дьо Казалис единственото възможно удовлетворение – брака. Така ще бъде възстановена накърнената ѝ чест.

– Ние стоим над позора! – извика с омраза в гласа депутатът.

– Безчестие за една Казалис е не това, че е била любовница на някой си Филип Кайол, безчестие ще бъде да се свърже с хора като вас.

– Хора като нас имат друго мнение за честта... Впрочем аз не настоявам. Единствено дългът ми диктуваше да ви предложа това удовлетворение, което вие отхвърляте... Позволете ми само да добавя, че племенницата ви без съмнение би приела това предложение, ако имах честта да ѝ го направя.

– Така ли смятате? – Господин Дьо Казалис говореше с насмешка.

Той позвъни и заповяда веднага да повикат племенницата му.

Бланш влезе. Беше бледа, със зачервени от плач очи, сломена от силните вълнения; потръпна, когато видя Мариус.

– Госпожице – студено заговори чичо ѝ, – този господин моли за ръката ви от името на безчестника, когото не искам да назовавам пред вас... Кажете на господина онова, което ми казахте.

Бланш се олюляваше. Без да смее да погледне Мариус, впила очи в чичо си, трепереща, с колеблив и слаб глас, тя прошепна:

– Казах ви, че бях отвлечена и че ще направя всичко необходимо, за да бъде наказан отвратителният насилник, чиято жертва станах.

Тези думи бяха изрецитирани като заучен урок. Както апостол Петър се отричаше от Христос, така и Бланш отхвърляше Филип.

Господин Дьо Казалис никак не бе губил времето си. Още щом му предадоха племенницата, той се зае да упражни върху нея цялата си упоритост и авторитет. Единствено тя можеше да му помогне да спечели. Трябваше да я принуди да излъже, да потисне разбунтувалото си сърце, да я направи послушно и безмълвно оръжие в своите ръце.

В продължение на четири часа ѝ говори студено и грубо. Умело бе сдържал чувствата си. Говори със смазващо високомерие, напомни ѝ за дълбоките корени на рода им, подчерта могъществото и богатството си. Изключително живописно нарисува картината на един смехотворен и вулгарен неравен брак, а след това друга, в която описа красотата на една богата и равностойна женитба. Атакува тщеславието на девойката, умори я, сломи силите ѝ, обърка я, направи я такава, каквато желаеше – покорна и инертна.

И ето сега, след този продължителен разговор, след това дълго мъчение, Бланш бе победена. А може би под въздействието на съкрушителната реч на чичо ѝ нейната патрицианска кръв най-сетне се бе разбудила и разбунтувала при спомена за грубите ласки на Филип; може би бяха оживели детските ѝ мечти за разкошни тоалети, почести и изтънчени светски удоволствия. Освен това я болеше глава, сърцето ѝ беше слабо и тя не можеше дълго да се съпротивлява на този ужасен натиск. Всяка фраза на господин Дьо Казалис я съсипваше, смазваше, пораждаше у нея мъчително тревожни мисли; не ѝ остави капчица воля. Бе обичала и бе последвала Филип от слабост; сега отново слабостта щеше да я обърне против него. Прие всичко, обеща всичко. Не искаше нищо друго, само да се отърве от задушаващите я думи на чичо ѝ.

Когато Мариус чу странната ѝ декларация, остана смаян, ужасен. Спомняше си държането на момичето при градинаря Ейас, отново я виждаше в прегръдките на Филип почти в несвяст, изпълнена с доверие и любов.

– Ах, госпожице! – В гласа му се чувстваше горчивина.

– Мислех, че "отвратителното покушение", на което сте жертва, не ви възмущаваше толкова силно в деня, в който ме молехте да искам прошката и съгласието на чичо ви... Не си ли помислихте, че лъжата ви ще погуби човека, когото може би все още обичате и който е ваш съпруг?

Вцепенена, свила устни, Бланш се взираше пред себе си с не-виждащ поглед. Внезапно промълви:

– Не разбирам какво искате да кажете. Аз не лъжа... Просто отстъпих пред силата... Този човек ме опозори и чичо ми ще отмъсти за опозореното ни семейство.

Мариус се беше изправил. Изглеждаше много по-висок. Чувството за справедливост и истина бе озарило лицето му, бе го направило красиво. Огледа се наоколо и изрече бавно с жест на презрение:

– И аз се намирам у семейство Казалис, у потомците на онази знатна фамилия, с която се гордее цял Прованс?... Не мислех, че в този дом обитава лъжата, не очаквах да се срещна тук с хулата и подлостта... О, чуйте ме докрай! Искам да хвърля достойнството си на лакей в безчестното лице на своите господари.

После се обърна към депутата и посочи разтрепераната   Бланш:

– Това дете е невинно и аз му прощавам слабостта... Но вие, господине, вие сте хитър човек, готов сте да спасите честта на всяко момиче, стига то да приеме лъжата и страха... Ако сега ми предложите ръката на госпожица Бланш дьо Казалис, аз ще ви откажа, защото никога не съм лъгал, никога не съм постъпвал нечестно и за мен ще е позор да се свържа с такъв човек като вас.

Господин Дьо Казалис не издържа. Още при първите думи на младежа бе извикал един едър слуга, който стоеше на прага. И сега му даде знак да изхвърли навън Мариус, който се изсмя зловещо:

– Кълна се, че ще викам за помощ, ако този човек се приближи до мен... Пуснете ме да мина... Един ден, господине, може би ще мога публично да ви кажа истините, които чухте тук, в този салон.

След тези думи той си тръгна с уверена, бавна крачка. Вече не виждаше вината на Филип; брат му бе станал за него жертва, която искаше да спаси на всяка цена и да отмъсти. У прямия открит младеж най-малката лъжа, най-малката несправедливост пораждаха истинска буря. Още в началото на бягството, когато господин Дьо Казалис бе предизвикал скандала, Мариус бе взел страната на бегълците; сега, когато Бланш лъжеше и депутатът си служеше с клевета, би искал да има власт да изкрещи на всеослушание цялата истина.

Намери Фин на тротоара, силно разтревожена.

– Е, какво? – попита тя веднага.

– Какво ли? – отвърна ѝ той. – Тези хора са жалки лъжци и смахнати горделивци.

Фин си пое дълбоко въздух. Силна руменина заля бузите ѝ.

– Значи господин Филип няма да се ожени за госпожицата?

– Госпожицата твърди – с горчива усмивка продължи Мариус, – че Филип е мерзавец, който я отвлякъл насила... Брат ми е погубен...

Фин не разбираше как може госпожицата да нарича любовника си мерзавец. Мислеше си, че тя би била щастлива, ако Филип я беше отвлякъл дори насила.

Мариус беше разгневен, а тя се чувстваше щастлива: бракът бе провален.

– Брат ви е погубен – нежно прошепна девойката. – О, аз ще го спася, ние ще го спасим!

8

ЕДНА НЕРАВНОСТОЙНА БОРБА

Когато вечерта Мариус разказа на господин Мартели за разговора си с господин Дьо Казалис, собственикът на кораби поклати глава:

– Не зная какъв съвет да ви дам, приятелю. Не смея да ви отчайвам, но смятам, че ще бъдете победен. Не се съмнявайте в това. Наш дълг е да започнете борбата и аз ще ви подкрепям, с каквото мога. Но нека си признаем, че сме слаби и безсилни пред един неприятел, на чиято страна стоят духовенството и аристокрацията. Марсилия и Екс са градове, в които не обичат никак Юлската монархия. Тези два града са предани на един депутат от опозицията, която е обявила жестока война на господин Тиер. Те ще помогнат на господин Дьо Казалис в отмъщението му. Говоря за големците. А народът би ни подкрепил, ако изобщо можеше да го направи. Най-добре би било да привлечем на наша страна някой влиятелен духовник. Не познавате ли някой свещеник, който да се ползва с благоволението на нашия епископ?

Мариус отговори, че познава абат Шастание, един клет старец без никакво влияние.

– Това няма значение, срещнете се с него – посъветва го работодателят. – Буржоазията не може да ни бъде от полза; аристокрацията позорно ще ни прогони, ако отидем да я молим за препоръки. Остава църквата. Именно на нейната врата трябва да почукаме. Започнете кампанията си, аз от своя страна също ще действам.

Още на следващия ден Мариус отиде в църквата "Сен Виктор". Абат Шастание го посрещна смутен.

– Не ме молете за нищо! – възкликна той, щом чу първите думи на младежа. – Вече се знае, че съм замесен в тази работа и бях сериозно упрекнат за това... Казах ви също, че съм само един обикновен човек и не ми остава нищо друго, освен да се моля на Бога.

Скромността му трогна Мариус. Вече се канеше да си тръгва, когато свещеникът го спря.

– Слушайте, тук има един човек, който би могъл да ви помогне. Казва се абат Донадеи. Говори се, че е много близък с Негово преосвещенство. Той е чужденец, мисля – италианец, и само за няколко месеца е успял да спечели любовта на всички хора...

Абат Шастание млъкна за миг разколебан; благородният човек мислеше, че ужасно се компрометира, но не можеше да устои на радостта, че помага на някой.

– Искате ли да ви придружа до дома ви? – внезапно попита той.

Забелязал нерешителността му, Мариус се опита да откаже, но старецът настоя. Той вече не мислеше за собственото си спокойствие. Беше решил да постъпи както му повелява сърцето.

– Елате – покани го свещеникът, – абат Донадеи живее на две крачки оттук, на булевард "Кордри".

Двамата повървяха няколко минути. Абат Шастание се спря пред малка едноетажна къщичка – от онези скромни и незабележими къщи, които приличат на изповедалня.

Отвори им възрастна слугиня. Тя ги въведе в малък кабинет с тъмни стени, който приличаше на строг будоар.

Абат Донадеи ги прие с изискана любезност. Бледото му нежно лице, върху което се четеше игрива лукавост, не изрази ни най-малко учудване. С приятелски жест сложи един до друг два стола и ги предложи на посетителите. Беше с дълга, свободна в талията черна тога. В този строг костюм приличаше на кокетка; малките му бели ръце се подаваха от широките ръкави; гладко избръснатото лице изглеждаше свежо под кестенявите къдрици. Беше на около тридесет години.

След като на свой ред седна в един от фотьойлите, той изслуша, сериозен и усмихнат, разказа на Мариус. Накара го да повтори всички злощастни подробности от бягството на Филип и Бланш: явно тази история силно го интригуваше.

Абат Донадеи бе роден в Рим. Имаше чичо кардинал, който един ден внезапно го бе изпратил във Франция, без някой някога ла разбере защо. Когато пристигна в Екс, красивият абат бе принуден да стане учител в семинарията; бе толкова обиден от новото си положение, че дори се поболя.

Кардиналът се трогна и препоръча племенника си на епископа на Марсилия. Оттогава Донадеи се оправи. Постъпи в "Сен Виктор" и, както наивно казваше абат Шастание, успя да спечели всеобщата любов и уважение само за няколко месеца. С нежната си италианска натура и миловидно розово лице беше същински Христос за натруфените набожни дами от енорията. Чувстваше се блажено най-вече когато стоеше на катедрата си; лекият акцент придаваше очарование на проповедите му; когато разпереше ръце, умееше да го направи с онзи трепет, който разплаква аудиторията.

Както повечето италианци, бе роден за интригант. Щедро си послужи и дори прекали с препоръката на чичо си пред епископа на Марсилия. Много скоро придоби огромна скрита власт, власт, действаща подмолно и разтваряща земята под краката на тези, от които искаше да се отърве. Стана член на един могъщ религиозен клуб в Марсилия благодарение на гъвкавостта си. С усмивки и раболепие успя да наложи волята си сред колегите, стана водач на партията. Започна да се намесва навсякъде и във всичко. Именно той подтикна господин Дьо Казалис да се кандидатира за депутат и очакваше удобен момент да поиска отплата за услугите си. Планът му бе такъв: да подпомага и работи за успеха на богати хора, По-късно, когато заслужеше признанието им, смяташе те да работят в негова полза.

Внимателно разпита Мариус. Любезният му прием създаде впечатление, че е благоразположен да помогне в замисленото освобождаване на Филип. Младият човек бе пленен от приятните му маниери и разкри душата си; разказа за плановете си, сподели, че единствено духовенството е способно да спаси брат му. И накрая го помоли за съдействие пред негово преосвещенство.

Абат Донадеи се изправи и със строг тон изрече:

– Господине, моят сан ми забранява да се намесвам в тази окаяна и скандална авантюра. Враговете на църквата твърде често обвиняват свещениците, че се месят в светския живот. Мога само да се моля на Бога брат ви да бъде спасен.

Отчаян, Мариус също бе станал. Разбираше, че Донадеи се бе надсмял над него.

– Благодаря ви! – кимна той и се опита да запази самообладание. – Молитвите са сладко утешение за нещастните. Молете Бог да бъде справедлив към нас.

След тези думи той се отправи към вратата, следван от абат Шастание, който вървеше с наведена глава. Донадеи се преструваше, че не вижда стареца.

Но преди да стигнат прага, красивият абат отново любезно задържа за миг Мариус.

– Вие сте служител при господин Мартели, нали така?

– Да, господине – учудено отговори младежът.

– Това е изключително почтен човек. Зная, че не е от нашите приятели... Все пак се отнасям с най-дълбоко уважение към него. Сестра му, госпожица Клер, чийто духовен наставник съм, е една от най-добрите в енорията.

Мариус го гледаше, без да отговаря. Донадеи продължи леко поруменял:

– Тя е очарователна и изключително набожна девойка.

Сбогува се с изтънчена любезност, след което тихо затвори вратата. Абат Шастание и Мариус, останали сами на тротоара, се спогледаха. Младежът сви рамене. Старият свещеник бе поразен от комедията, разиграна от Божия служител.

– Приятелю мой, не бива да виним Бога за това, че тези, които му служат, не са такива, каквито би трябвало да бъдат. Вината на младия абат се крие единствено в амбициите му...

Старецът продължи още дълго да говори, сякаш извиняваше Донадеи. Мариус го гледаше, трогнат от добротата му. Неволно сравняваше този нещастен старец с всесилния абат, който с усмивките си покоряваше епархията. Помисли, че църквата не се отнася с еднаква любов към своите чада и че подобно на всички майки обича повече розовите личица и пренебрегва нежните души, които тихо и предано ѝ служат.

Двамата посетители вече се отдалечаваха, когато една кола се спря пред малката къща. Мариус видя от нея да слиза господин Дьо Казалис; депутатът влезе бързо при абат Донадеи.

– Вижте! Гледайте, отче! – възкликна младежът. – Сигурен съм, че санът на свещеника съвсем не му пречи да работи за каузата на господин Дьо Казалис.

За миг го обзе изкушението да се върне в дома, в който на Бог се отреждаше чакана мизерна роля. Пи после се успокои, благодари на абат Шастание и се отдалечи убеден, че последната врата, водеща към спасението на брат му, вратата, чийто ключ бе у висшето духовенство, бе захлопната пред него.

На следващия ден господин Мартели му съобщи за постъпките си пред първия нотариус на Марсилия. Господин Дъглас бе набожен човек. За по-малко от осем години бе придобил изключителна влиятелност благодарение на клиентелата си и на щедрите дарения за църквата. Хората го обичаха и уважаваха. С възхищение говореха за този добродетелен труженик, който водеше изключително скромен живот. Безпределна бе вярата в почтеността и в забележителния му ум.

Господин Мартели бе прибягвал до услугите му, за да вложи при него част от капиталите си. Надяваше се, че ако Дъглас пожелае да подкрепи Мариус, то последният ще спечели част от духовенството на своя страна. Той посети нотариуса и го помоли за помощ. Дъглас, който изглеждаше доста зает, промърмори някакъв неясен отговор в смисъл, че е претрупан от работа и че не може да се бори с господин Дьо Казалис.

– Не бях много настоятелен – обясни господин Мартели на Мариус, – но разбрах, че вашият противник ни е изпреварил... И все пак съм учуден, че един такъв честен човек като господин Дъглас се е оставил да бъде повлиян. Сега вече, приятелю, мисля, че всичко е загубено.

Цял месец Мариус обикаля града с надежда да спечели на своя страна някои влиятелни личности. Но навсякъде го посрещаха хладно или с насмешка. Господин Мартели бе не по-малко разочарован. Буржоазията и търговците скришом се надсмиваха и не желаеха да помогнат от страх да не се компрометират. А народът осмиваше в песни господин Дьо Казалис и племенницата му, без да може да бъде по друг начин полезен на Филип Кайол.

Дните бързо се нижеха, следствието по процеса бе в пълен ход. Мариус бе сам както и в първия ден и не можеше да защити брат си от гнева на господин Дьо Казалис и лъжите на Бланш. До него бе единствено Фин, с чиито разпалени разкази печелеше на страната на Филип само симпатиите на девойките от народа. Една сутрин Мариус научи, че брат му и градинарят Ейас са били дадени под съд: първият за отвличане, а другият като съучастник в престъплението. Госпожа Кайол бе освободена поради липса на доказателства.

Мариус веднага отиде при майка си, за да изрази радостта си от това, че я вижда свободна. Клетата жена мъчително бе понесла арестуването си. Крехкото ѝ здраве се оказа силно разклатено. И само няколко дни след излизането от затвора тя тихо угасна в ръцете на сина си, който се закле, ридаейки, да отмъсти за смъртта ѝ.

Процесията по погребението се превърна в истинска народна демонстрация. Огромен кортеж жени от народа, които не се страхуваха смело да хвърлят обвиненията си срещу господин Дьо Казалис, съпроводи мъртвата до гробището "Сен Шарл", бяха готови да хвърлят и камъни в прозорците на депутата.

След погребението Мариус се почувства много сам в малкото си жилище на улица "Сент" и заплака. Сълзите носеха облекчение и той видя ясно очертан пред себе си пътя, който трябваше да следва. Нещастията, стоварили се върху него, бяха изострили чувството му за справедливост и омразата срещу неправдата. Разбираше, че целият му живот отсега нататък ще бъде посветен на едно свято дело.

В Марсилия вече нищо не можеше да се направи. Сцената на драмата се изместваше. Сега действието ѝ трябваше да продължи в Екс, тъй като процесът щеше да започне в това градче. Искаше да бъде непрекъснато там, за да проследи всички фази на делото. Поиска от шефа си един месец отпуск; молбата му веднага бе удовлетворена.

В деня, когато се канеше да отпътува, Фин се оказа в същия дилижанс.

– Идвам в Екс с вас – спокойно обясни девойката.

– Но това е лудост! – възкликна той. – Вие не сте толкова богата, за да си позволите такова нещо... А цветята? Кой ще ги продава?

– О, не се безпокойте, една от моите приятелки, съседско момиче, ще ме замества... Казах си: "Може би ще съм му полезна", облякох най-хубавата си рокля и ето ме...

– Много ви благодаря – простичко отговори развълнуваният Мариус.

9

ЗА ТАЙНИТЕ, КОИТО МАРИУС НАУЧАВА

ОТ ГОСПОДИН ДЬО ЖИРУС

В Екс Мариус отседна у Инар, който живееше на улица "Италия". Галантеристът не бе имал неприятности с полицията. Бяха сметнали, че е прекалено незначителен участник, за да се занимават с него.

Фин отиде направо у чичо си, който бе надзирател в затвора. Тя си имаше свой план. Донесе огромен букет от рози, който бе приет с възторг. Усмихнатата и жизнерадостна девойка скоро стана любимка на чичо си. Той беше вдовец и имаше две малки момиченца, с които Фин се отнасяше майчински.

Процесът трябваше да започне едва в първите дни на следващата седмица. Мариус не смееше да предприеме нищо и тревожно очакваше началото на дебатите. В моментни проблясъци на надежда му се струваше, че още може да разчита на оправдателна присъда. Една вечер, когато се разхождаше по главната улица, срещна господин Дьо Жирус, който бе дошъл от Ламбеск да присъства на процеса. Старият благородник го хвана за ръката и без да му каже нито дума, го отведе в къщата си, където се затвориха в голям салон.

– Тук сме сами, приятелю – подхвана аристократът. – Мога да говоря каквото мисля.

Мариус се усмихваше на грубоватото и оригинално поведение на графа.

– Е, какво, искате ли да ви помагам, да ви защитавам от Казалис?... Хайде, вие сте умен човек. Разбирате, че съм безсилен срещу това упорито и суетно дворянство, към което аз самият принадлежа. Ах, брат ви направи голям удар!

Господин Дьо Жирус се разхождаше с големи крачки из салона. Внезапно се спря пред Мариус.

– Изслушайте добре нашата история – започна той високо.

– В този град има петдесетина старци като мен. Живеем откъснато, със спомена за едно безвъзвратно отлетяло минало. Наричат ни "елитът на Прованс". Животът ни преминава в спокойно бездействие. Но в дъното на душите сме благородни рицари, предано чакащи завръщането на законните принцове. Чакаме вече толкова дълго, че уединението и скуката ще ни убият, преди да се появи и най-незначителният законен принц. Ако имахме зорки очи, щяхме да видим, че времето е наситено със събития. А на нас ни се струва, че то е спряло завинаги. Но фактите от живота ни изпреварват и смазват. Обзема ме гняв, като гледам как не искаме да се простим с нашето упорство – толкова глупаво, колкото и героично. Почти всички сме богати и бихме могли да станем процъфтяващи индустриалци, които ще работят за развитието на областта, а предпочитаме да плесеня-сваме в нашите развалини като някакви отломки от друга епоха.

Той си пое дъх и още по-енергично продължи:

– И страшно се гордеем с нашето празно съществувание. Не работим, защото трудът ни е омразен. Изпитваме свещено отвращение към народа с почернели ръце... Ах, брат ви е посмял да посегне на една от нашите дъщери! Сега ще му покажат дали кръвта му е като нашата. Ние ще се обединим и всички заедно ще дадем урок на простолюдието. Ще му отнемем желанието да бъде обичан от децата ни. Няколко влиятелни духовници ще ни подкрепят: те неизбежно са обвързани с нашата кауза... Това ще е една чудесна кампания, която ще задоволи тщеславието ни.

Настана кратко мълчание, след което господин Дьо Жирус поде с насмешлив тон:

– Нашето тщеславие... Понякога са му нанасяли силни удари. Няколко години преди да се родя, в съседната къща станала страшна драма. Господин Д’Антрекасто, председател на парламента, убил съпругата си в леглото: прерязал ѝ гърлото с бръснач, подтикван, както казват, от силна страст, която искал да задоволи дори с цената на престъпление. Бръсначът бил намерен след двадесет и пет дни някъде в градината; намерили също в кладенеца бижутата на жертвата, хвърлени от убиеца, за да заблуди следствието, че престъплението е дело на крадци. Председателят Д’Антрекасто избягал и се укрил в Португалия, където по-късно починал в нищета. Парламентът го осъдил задочно на смърт... Виждате, че ние също си имаме нашите злодеи и че народът няма за какво да ни завижда. Това жестоко убийство, извършено навремето от един от събратята ни, нанесло силен удар по авторитета ни. Някой писател би създал вълнуващ роман за тази кървава и зловеща история.

– Ние също умеем да превиваме гръб – продължи господин Дьо Жирус и отново закрачи из стаята. – Когато през 1810 година цареубиецът Фуше, тогава херцог Отрански, бе изселен за известно време в нашия град, всички знатни господа му се кланяха до земята. Спомням си един анекдот, който показва до какво унизително поклонничество бяхме стигнали. На първи януари 1811 година се бе образувала огромна опашка, която искаше да му изкаже пожеланията си за новата година. В салона, в който всеки очакваше реда си, се говореше за невероятно студената зима, а един от посетителите се безпокоеше няма ли да измръзнат маслиновите дръвчета. "О, какво значение имат маслиновите дръвчета! – възкликна един от събралите се благородници. – Само господин херцогът да е добре." Ето това сме ние днес, приятелю мой: покорни пред силните, високомерни към слабите. Има, разбира се, и изключения, но те са толкова редки... Много добре разбирате, че брат ви ще бъде осъден. Честолюбието ни, което се покорява на един Фуше, не може да се пречупи пред един Кайол... Логично е. Лека нощ.

И разгневеният граф, който се боеше в яда си да не каже някоя глупост, бързо отпрати младежа.

На другия ден Мариус отново го срещна. Както и предния ден, господин Дьо Жирус го отведе у дома си. Държеше вестник с отпечатаните имена на заседателите, които трябваше да се произнесат по делото на Филип.

– Ето хората! – възкликна той, посочвайки с пръст вестника.

– Те ще съдят брат ви... Искате ли да ви разкажа това-онова за всеки един от тях? Техните истории са любопитни и поучителни.

Господин Дьо Жирус седна. Очите му шареха по вестника, а той самият непрекъснато свиваше рамене.

– Това е специално подбран съдебен състав от богати личности, заинтересувани да служат на господин Дьо Казалис... Почти всички са църковни настоятели, почти всички посещават аристократичните салони, имат приятели сред духовниците, усърдно се молят в църквите, а в останалата част от деня ограбват клиентите си.

И той назова един по един заседателите, описа със силно възмущение обществото, в което се движеха.

– Юмбер е брат на един марсилски търговец, продавач на олио, почтен човек, който заема високо положение. Бедните го обичат. Само преди двадесет години баща им бил обикновен чиновник. А днес синовете са милионери благодарение на умелите му спекулации. Една година той продава олио в аванс, по текущи цени, в огромни количества. А няколко седмици по-късно маслиновите  дръвчета измръзнат, реколтата е съсипана и той е изправен пред фалит, ако не намери начин да измами клиентите си. Но нашият човек предпочита да бъде измамник, отколкото бедняк. И докато събратята му продават на загуба добрата стока, изкупува всичкото гранясало олио и изпълнява обещаните доставки. Възмутените клиенти започват да се оплакват. Спекулантът хладнокръвно отговаря, че стриктно изпълнява задълженията си и че няма в какво да бъде упрекван. И хората остават изиграни. Цяла Марсилия, запозната с историята, не спира да се възхищава на този хитър човек.

Делорм... Живее в град близо до Марсилия. Отдавна се е оттеглил от търговията. Чуйте за позорната постъпка на братовчед му Мил. Преди около тридесетина години майка му държеше галантерийно магазинче. Когато старата дама се оттегли, предаде магазина на един от продавачите си, работен и умен момък, към когото се отнасяше почти като към син. Младежът на име Мишел много бързо изплати дълга ѝ и разшири магазина, така че бе принуден да си търси съдружник. Избра едно момче от Марсилия, Жан Мартен, който имаше малко пари и изглеждаше почтен и трудолюбив. Така Мишел се включваше в съдружието със сигурен капитал. В началото всичко вървеше чудесно. Печалбите се увеличаваха и в края на всяка година двамата отделяха настрана доста прилични суми. Но Жан Мартен, мечтаещ за бърза и лесна печалба, реши, че може да забогатее двойно, ако е сам. А това нямаше да е лесно: в края на краищата Мишел му бе помогнал и синът на собственичката, госпожа Мил, му бе приятел. Ако последният беше честен, Жан Мартен не би успял в мерзкия си замисъл. Но в негово лице откри мошеника, който му бе необходим. Той му предложи нов наем за магазина. Дори удвои и утрои предложената първоначално сума. Алчният и педантичен Мил поиска възможно най-много. Двамата се спазариха. Тогава Жан Мартен изигра пред Мишел лицемерна игра: каза му, че желае да прекратят съдружието, за да започне самостоятелна търговия; дори му посочи мястото, където щеше да бъде новият му магазин. Изненаданият Мишел нито за миг не се усъмни, че е жертва на нечестна сделка. Изрази съгласие да се оттегли и договорът бе прекратен... А малко по-късно, когато изтече договорът за наем на Мишел, Жан Мартен, вече с новия договор, прогони тържествуващо съдружника си... Мишел, почти полудял от предателството, отвори малко по-нататък магазин; но останал без клиентела, изгуби парите си, които с толкова мъка бе събирал в продължение на тридесет години. Умря от парализа, в ужасни мъчения, крещеше, че Мил и Мартен са нещастници, предатели, призовава синовете си да отмъстят за него... И до ден-днешен синовете му работят, изкарват хляба си с кръв и пот на челото, за да възвърнат доброто си име. А Мил е свързан с първите семейства в града, децата му са богати, живеят охолно и са уважавани от всички.

Февър... Майка му сключи втори брак с някой си господин Шабран, корабостроител и шконтьор. Под претекст, че е жертва на злощастни спекулации, Шабран пише на многобройните си кредитори, че е принуден да спре плащанията си. Някои от тях се съгласяват да му дадат отсрочка, но повечето отказват. Тогава Шабран наема за служители двама младежи, които обучава в продължение на седмица. След това, съпровождан от двамата здравеняци, посещава един по един банкерите, оплаква положението си, моли за снизхождение заради двамата си сина, останали голи и гладни. Чудесно разиграният цирк успява. Всички кредитори скъсват полиците си... А на другия ден Шабран е на Борсата още по-спокоен и невъзмутимо нахален. Един посредник, който не е в течение на събитията, му предлага да шконтира ценните книжа, подписани от същите кредитори, които предния ден са му дали квитанции. "Нямам никаква работа с хора от тази класа" – заявява високомерно той. Днес Шабран почти се е оттеглил от сделките. Живее в разкошна вила и всяка неделя дава пищни вечери.

Жеромино... Председателят на клуба, в който прекарвам вечерите си, е един от най-страшните лихвари. Говори се, че като такъв е спечелил "само" един милион. Благодарение на парите е успял да омъжи дъщеря си за влиятелен човек от финансовите кръгове. Казва се Петрини. Но след фалита си, от който в ръцете му остават триста милиона франка, той си сменя името на Феликс. Преди тридесет години този хитър мошеник инсценира първия си фалит, който му позволява да си купи къща. От него кредиторите спечелват петнадесет процента. След десет години от втория си фалит купува къща на село. Кредиторите му получават десет процента. А преди петнадесет години е третият, печалбата от който е още триста милиона франка. Предлага пет процента на кредиторите, но те отказват. Тогава Феликс доказва, че всичките му имоти принадлежат на жена му, и в крайна сметка не плаща нито сантим.

Мариус бе отвратен. Направи знак, че не желае повече да слуша.

– Може би не ми вярвате? – попита графът. – Вие сте наивник, приятелю. Не съм свършил, трябва да ме изслушате докрай.

Господин Дьо Жирус говореше с подигравателна насмешка. Високомерните му слова се сипеха като удари с камшик върху хората, чиито мръсни истории разнищваше. Разказа за всички съдебни заседатели, разрови се и в живота на семействата им. Извади на бял свят всичките им срамни постъпки. Почти не пожали никого. А после продължи със същата горчивина:

– Толкова ли сте наивен да вярвате, че всички тези милионери и парвенюта, тези властници, които стоят над вас и ви смазват, са светци, праведници, в чийто живот няма черни петна? Тези хора показват честолюбието и нахалството си, особено в Марсилия. Станали са набожни и лицемерни. Успели са да оплетат с лъжите си дори честните хора, които ги поздравяват и почитат. С една дума, всички те оформят една нова аристокрация. Миналото им е забравено; хората виждат само богатството и почтеността им, която датира съвсем отскоро. Е, добре, аз ще смъкна маските им. Слушайте... Този тук е забогатял, мамейки приятеля си; другият пък е продавал човешка плът; следващият е продавал жена си и дъщеря си; този се е възползвал от фалита на кредиторите си; другият е изкупил на смешно ниски цени акции на компанията, която е управлявал, след като сам я е дискредитирал; този е потопил натоварен с камъни вместо със стоки кораб, а после е получил огромна застраховка; онзи е скрил активите си и предизвикал два или три фалита; а ето този е подпалил вече застрахованата си фабрика...

Дъхът на господин Дьо Жирус секна. Запази дълго мълчание, като се опитваше да се успокои. После печално се усмихна.

– До известна степен съм един мизантроп – призна той спокойно на Мариус, който до този момент беше слушал с болка и изумление, – затова виждам нещата в черни краски. Причината за това е безделието, на което ме е осъдило моето положение. То ми позволи да изследвам тъмните дела в моя край. Но знайте, че между нас ще срещнете и почтени хора. Нещастието е в това, че те или се страхуват, или ненавиждат мошениците.

Мариус се сбогува с господин Дьо Жирус. Бе потресен от пламенната му реч. Сега бе още по-убеден, че брат му ще бъде осъден. Дебатите по делото започваха на другия ден.

10

СКАНДАЛНИЯТ ПРОЦЕС

Цял Екс се вълнуваше. Скандалите избухват със странна сила в малките градчета, където не е толкова лесно да се подхранва любопитството на безделниците. Говореше се само за Филип и Бланш; навсякъде се носеха разкази за приключенията на любовниците; всички открито казваха, че обвиняемият предварително е осъден, че господин Дьо Казалис или приятелите му са поискали присъдата на Филип от всеки съдебен заседател.

Духовенството на Екс, макар и слабо, подкрепяше депутата. Все пак в средите му имаше хора, на които бе противно да застават на страната на несправедливостта. Някои свещеници обаче се поддадоха на влиянието на религиозния клуб на Марсилия, начело на който стоеше абат Донадеи. С хитрости и ловки ходатайства те се опитаха да вържат ръцете на магистратурата. Най-вече успяха да убедят заседателите в свещената кауза на господин Дьо Казалис.

В това те бяха щедро подпомогнати от аристокрацията. За нея бе въпрос на чест да смаже Филип Кайол. Виждаше в него личен враг, който, посягайки на достойнството на един от представителите ѝ, сякаш бе посегнал на целостта ѝ. Ако човек видеше тези раздвижени, разгневени графове и маркизи, които масово се съюзяваха, би си помислил, че неприятелят е пред вратите на града. А ставаше чисто и просто дума да се осъди един клетник, чиято вина се състоеше в това, че е влюбен и амбициозен.

Филип също имаше приятели и защитници. Народът искрено бе застанал на негова страна. Нисшите слоеве осъждаха поведението и средствата, с които си бе послужил. Казваха, че много по-добре би било да обича и да се ожени за момиче от неговата среда. Макар че не приемаха постъпката му, те заставаха на негова страна срещу гнева и честолюбието на господин Дьо Казалис. В града се знаеше, че пред съдия-изпълнителя Бланш се бе отрекла от любовта си. Девойките от народа, като истински провансалки, предани и смели, се отнасяха с ненавист към нея. Наричаха я "ренегатка", търсеха в поведението ѝ позорни мотиви, не се страхуваха с красноречивия език на улицата да изказват мнението си по градските площади.

Но целия този шум по странен начин компрометираше най-вече каузата на Филип.Целият град беше посветен в драмата, която щеше да се разиграе.Тези, които бяха заинтересовани от осъждането на обвиняемия, дори не се опитваха да скрият постъпките си. Онези, които биха желали да го спасят, се чувстваха слаби и обезоръжени.Загубили всяка надежда за победа, те крещяха по улиците, доволни, че така поне могат да подразнят силните на деня.

Господин Дьо Казалис не се посвени да доведе племенницата си в Екс. В първите дни я разхождаше по главната градска улица и от това сякаш изпитваше честолюбива гордост.Така изразяваше протеста си срещу идеята за позор, за какъвто тълпата считаше бягството на девойката.Сякаш искаше да заяви на всички: "Виждате, че някакъв си селяк не може да опозори една Казалис.Племенницата ми стои над вас още и с титлата си, и с богатството си."

Но не можеше дълго да продължава с тези разходки. Народът се възмути от подобно нахалство, охули Бланш, бе готов да замери с камъни чичото и племенницата. Особено яростни бяха жените; те не можеха да разберат, че Бланш нямаше вина за това, а просто се подчиняваше на нечия желязна воля.

Народният гняв караше Бланш да трепери.Тя свеждаше очи, за да не срещне изпепеляващите погледи на тези жени. Чувстваше зад гърба си жестовете на омразата, чуваше някакви ужасни неразбираеми думи и краката ѝ  се подкосяваха. Тогава се хващаше за чичо си, за да не падне. Един ден се прибра пребледняла и разтреперана и заяви, че повече няма да излиза.

Нещастното момиче очакваше дете.

Най-после дебатите започнаха. Още от сутринта вратите на Съдебната палата бяха обсадени. Огромни тълпи от жестикулиращи и викащи хора се събраха на площад "Прешьор".

Предвиждаха вероятният изход от процеса, спореха за виновността на Бланш, за постъпката ѝ, за отношението на господин Дьо Казалис.

Заседателната зала бавно се изпълваше. Имаше много редици за публиката, снабдена с билети: тя бе толкова многочислена, че повечето хора почти през цялото време трябваше да стоят прави. Тук се беше събрал цветът на дворянството, адвокати, чиновници, всички знатни граждани на Екс. Никога обвиняем не бе имал подобна публика. Когато отвориха вратите за да влязат знатните зрители, само малка част от любопитните успя да намери места. Останалите бяха принудени да стоят в коридорите, чак до стълбите на палатата. От време на време от тълпата се чуваха викове и усвирквания, които проникваха и кънтяха в залата, нарушавайки спокойното величие на това място.

По трибуните имаше много дами. С разтревожени и усмихнати лица тези, които седяха на първите редове, размахваха ветрила, навеждаха се, облягаха се на плюшените перила, а зад тях публиката се сливаше в сумрака на залата;виждаха се само напудрени розови лица сред обилие от дантели, лентички, волани. Понякога сред тази бъбрива, възбудена тълпа се чуваха звънки смехове, чуруликания, остри подвиквания; дамите сякаш бяха дошли на спектакъл.

Когато въведоха Филип Кайол, се възцари гробна тишина. Дамите го изпиваха с поглед; някои насочиха натам лорнетите си, за да разгледат по-добре младия мъж; зад изразителните му черти се криеха силни страсти, оценени по достойнство; когато видяха стройното тяло и ясните погледи на любовника, жените решиха, че вината на девойката не е толкова голяма.

Филип се държеше спокойно и с достойнство. Беше облечен в черно. Сякаш не забелязваше присъствието на двамата полицаи, които стояха до него; ставаше и сядаше, оглеждаше спокойно и непредизвикателно тълпата, а всеки път, когато погледът му спираше на трибуната, неволно се  усмихваше: дори и тук у него не угасваше желанието да се харесва и да бъде обичан.

Прочетоха обвинителния акт.

За Филип той бе смазващ. Фактите според показанията на господин Дьо Казалис и племенницата му, умело интерпретирани в обвинението, звучаха зловещо. Говореше се, че бил съблазнил Бланш с помощта на вредни романи. В действителност се отнасяше за две съвършено детски по съдържание книги на госпожа Дьо Жанлис. Обвинението приемаше версията на Бланш, която твърдеше, че никога не е писала на Филип и че двете писма, представени от обвиняемия, са били написани под негова диктовка в Ламбеск.

Когато четенето на обвинителния акт приключи, залата се разшумя: всеки от присъстващите си беше изградил своя версия още преди да дойде в съдебната палата, и сега оспорваше гласно чутото. Навън тълпата почти крещеше. Председателят заяви, че ще опразни залата. Постепенно отново се възцари тишина.

Тогава започна разпитът на Филип Кайол.

След като председателят му зададе традиционните въпроси и повтори мотивите на обвинението срещу него, младежът ясно отговори:

– Обвинен съм, че съм бил отвлечен от една девойка.

Думите му бяха посрещнати със смях в залата. Дамите скриха усмивките си зад ветрилата. Фразата, произнесена от Филип, колкото и абсурдно да звучеше, съдържаше всъщност самата истина. Председателят отбеляза, че никога не е чувал някой тридесетгодишен мъж да е бил отвлечен от една шестнадесетгодишна девойка.

– Нито пък някой е чувал – спокойно възрази Филип – една шестнайсетгодишна девойка, която обикаля по пътищата, минава през градове, среща хора, да не извика на помощ първия срещнат човек да я освободи от похитителя ѝ.

И той започна да обяснява и доказва невъзможността на насилието и принудата, в която го обвиняваха. Бланш е била свободна по всяко време да го напусне, да помоли за помощ. Ако го е следвала, значи е била съгласна да избяга с него. Филип изказа своето нежно отношение към Бланш и огромната си почит към господин Дьо Казалис. Призна вината си и помоли да не бъде наричан недостоен съблазнител.

Заседанието бе закрито. Разпитът на свидетелите бе отложен. Вечерта целият град кипеше.: дамите говореха за Филип с възмущение, сериозните мъже се отнасяха повече или по-малко строго, хората от народа енергично го защитаваха.

На другия ден тълпата пред вратите на Съдебната палата се оказа още по-голяма и шумна. Свидетелите почти до един бяха срещу обвиняемия. Господин Дьо Жирус не бе почетен; страхувах се от прямотата на характера му, а от друга страна би трябвало да бъде обвинен като съучастник. Мариус лично бе ходил да го моли да не се компрометира в делото, защото се страхуваше да не би сприхавостта и буйният нрав на стария аристократ да объркат всичко.

Единственото показание, благоприятно за Филип, бе това на ханджията от Ламбеск, който заяви, че Бланш е наричала спътника си свой съпруг. Но то бледнееше сред останалите показания. Млекарката Маргьорит измънка нещо и каза, че вече не си спомня да е носила писма на обвиняемия от госпожица Дьо Казалис. Всички свидетели служеха на интересите на депутата било от страх, било от глупост или поради слаба памет.

Пледоариите започнаха с ново заседание. Адвокатът но Филип го защитаваше с достойна за похвала лекота. Не се опита да намери извинение за осъдителното в поведението на младежа.Обрисува го като темпераментен и амбициозен човек, заблуден в надеждите си за богатство и любов. Но едновременно с това доказа, че обвиняемият не може да бъде съден за отвличане и че случаят сам по себе си изключва всякакво насилие и принуда.

Обвинителната реч на прокурора беше ужасяваща. Защитата разчиташе на известна снисходителност, затова енергичните обвинения имаха страшен ефект. Решението на съдебния състав бе утвърдително. Филип бе осъден на пет години затвор и на публичен показ на един марсилски площад. Градинарят Ейас получи само няколко месеца.

В залата се надигна глух ропот. Тълпата навън шумеше възбудено.

11

БЛАНШ И ФИН СЕ СРЕЩАТ

ЛИЦЕ В ЛИЦЕ

Скрила се сред последните редове на трибуната, Бланш присъстваше на обявяването на присъдата на Филип. Беше там по заповед на чичо си: той целеше окончателно да убие чувствата ѝ, когато види любовника си, охраняван от двама полицаи като крадец. Една възрастна роднина се бе наела да заведе девойката на този поучителен спектакъл.

Двете жени чакаха да пристигне каляската. Стояха на стълбите на Съдебната палата. Устремената навън тълпа внезапно ги раздели. Бланш бе увлечена към центъра на площад "Прешьор". Там бе разпозната от продавачките от халите, които започнаха да я освиркват и обсипват с обидни думи.

– Ето я! Това е тя! – крещяха жените. – Предателка! Пре-дателка!

Клетото момиче се обърка от страх и срам. В този миг една девойка си проби път срещу разгневената тълпа, която заобикаляше Бланш, и застана пред нея.

Беше Фин.

Цветарката също бе присъствала на края на процеса. Близо три часа бе изживяла тревогите на надеждата и страха. Обвинителната реч на кралския прокурор я смаза. При произнасянето на присъдата Фин заплака.

Излизаше разгневена и силно възбудена от Съдебната палата, когато чу възгласите на жените от площад "Прешьор". Разбра, че там бе Бланш и че ще може да си отмъсти, като хвърли право в лицето ѝ обидните думи. Дотича гневна: според нея младото момиче бе главната виновница, бе излъгала, бе извършила клетвонарушение, бе предала любимия си; плебейската кръв на Фин се разбунтува, накара я да крещи и удря.

Втурна се напред, разбута тълпата, за да вземе своя дял в отмъщението.

Но когато застана пред Бланш, когато я видя обзета от ужас, изпита жалост към това треперещо и слабо дете. Видя колко е малка и крехка и сърцето ѝ се изпълни с щедрото желание да ѝ прости. Отблъсна със сила жените, които размахваха юмруци пред лицето на девойката, изправи се и извика високо:

– Я стига, не ви ли е срам?... Тя е сама, а вие сте сто! Господ не се нуждае от крясъците ви, за да я накаже... Оставете ни да минем!

Бе хванала Бланш за ръка и стоеше изправена пред тълпата, която негодуваше и се събираше плътно, за да не пропусне двете девойки да минат. Фин чакаше с пребледнели и треперещи устни. И докато успокояваше клетото момиче с поглед, забеляза, че Бланш ще става майка. Лицето ѝ пребледня като тебешир и тя решително се насочи към жените.

– Пуснете ме да мина! – гневно извика Фин. – Не виждате ли, че горката девойка е бременна и ще убиете детето ѝ!

Блъсна с всичка сила една дебела жена, която злобно се при-смиваше. Останалите се отдръпнаха.

След думите на цветарката внезапно тълпата млъкна. Съчувствени погледи се насочиха към Бланш, която, зачервена от срам, страхливо се притискаше към спътничката си и ускоряваше крачка.

Цветарката тръгна по улица "Сен Жан", за да избегне улица "Пон Моро", многолюдна и шумна по това време на деня. Отведе госпожица Дьо Казалис до дома ѝ. Вратата на къщата беше отворена. През целия път не бяха произнесли нито дума.

Бланш я увлече след себе си във вестибюла и когато притвори вратата, въздъхна облекчено:

– О, госпожице, благодаря ви, че ме спасихте!... Тези лоши жени щяха да ме убият.

– Не ми благодарете! – отговори рязко Фин. – Аз също като другите бях дошла да ви обиждам и бия.

– Вие!?

– Да, аз ви мразя, бих искала да не сте се раждали.

Бланш учудено гледаше цветарката. Беше се изправила, аристократичните ѝ инстинкти се бяха разбунтували и устните ѝ се присвиваха презрително. Двете млади жени стояха една срещу друга; първата – с крехката си грация, втората – с енергичната си красота. Гледаха се мълчаливо и чувстваха бушуващото съперничество между техните чувства.

– Вие сте красива и богата – с горчивина в гласа продължи Фин. – Защо ми отнехте любимия, а сега се отнасяте с такава омраза към него? Трябваше да търсите във вашите среди. Бихте могли да намерите някой младеж с бяло лице като вашето и също тъй подъл като вас, който щеше да задоволи любовните ви копнежи... Затова не ни отнемайте нашите мъже, за да не посиним от бой розовите ви физиономии.

– Не ви разбирам – измънка Бланш, отново обзета от страх.

– Не разбирате... Чуйте тогава. Аз обичах Филип. Той идваше да купува рози от мен всяка сутрин. Когато му подавах букетите си, сърцето ми биеше до пръсване. Сега зная къде отиваха тези цветя. Един ден научих, че е избягал с вас. Плаках, защото мислех, че ще го обичате много и ще е щастлив. А ето че заради вас той попада в затвора... Нека не говорим за това, иначе ще се ядосам и ще ви ударя.

Фин млъкна задъхана. Приближи се и опари с горещия си дъх ледените страни на Бланш.

– Вие не знаете как обичаме ние, момичетата от народа. Обичаме с цялото си тяло, истински. Когато бягаме с някой мъж, после не казваме, че той се е възползвал от слабостта ни. Готови сме на всичко, за да го защитим... Ах! Защо Филип не обичаше мен! Но аз съм нещастна, бедна и грозна...

Цветарката се разрида, обзета от слабост като госпожица Дьо Казалис, която я хвана за ръката и изрече през сълзи:

– За Бога, не ме винете! Искате ли да бъдем приятелки, искате ли да ви разкрия сърцето си?... Да знаете само колко страдам!... Но нищо не мога да сторя, подчинявам се на чичо си, който ме държи като в капан... Зная, че съм страхлива, но нямам сили да се боря... А обичам Филип. Той е още в сърцето ми. Казвате ми: "Ако ме предадеш, твоето наказание ще бъде да ме обичаш вечно, да съхраняваш спомена за мен в душата си..." Той е в мен, изгаря ме, ще ме убие. Преди малко, когато прочетоха присъдата, почувствах нещо, което ме накара да потръпна, всичко в мен се преобърна... Вижте, аз плача и ви моля за прошка.

От гнева на Фин не бе останала и следа. Тя подкрепи разстроеното момиче, което едва стоеше на краката си.

– Имате право – продължи Бланш, – аз не заслужавам милост. Обидих този, когото обичам и който вече никога не ще ме обича... Ах, за Бога, ако един ден той стане ваш съпруг, кажете му за сълзите, които съм проляла за него, поискайте му прошка от мое име. Ще полудея, защото не мога да му кажа колко го обичам. Той ще ми се изсмее, не ще разбере причината за предателството ми... Не, не, не му говорете за мен... Нека ме забрави, така е по-добре... Така ще съм сама с мъката си...

Настъпи мъчителна пауза.

– А детето? – попита Фин.

– Детето ли? Не зная... – объркано промълви Бланш. – Чичо ми ще ми го отнеме.

– Искате ли да му стана майка?

Цветарката произнесе тези думи с нежен и сериозен глас. Госпожица Дьо Казалис я притисна развълнувано в обятията си.

– О, колко сте добра! Вие знаете какво е да обичаш... Нека се видим в Марсилия. Като настъпи времето, ще ви се доверя.

В този момент се върна старата роднина, която напразно бе

търсила Бланш в тълпата. Фин Фин пъргаво се измъкна и излезе на главната улица. Когато минаваше през Площада на кармелитките, отдалеч забеляза Мариус, който говореше с адвоката на Филип.

Младежът беше отчаян. Не си представяше, че брат му ще получи такава строга присъда. Петте години затвор го ужасяваха. Но може би още по-силно бе сломен от мисълта за публично назидание на марсилския площад. В това наказание разпознаваше ръката на депутата: господин Дьо Казалис целеше да опозори Филип, да го направи завинаги недостоен за любовта на всяка млада жена.

Около Мариус всички призоваваха към мъст. Само един глас от публиката протестираше срещу тежестта на наказанието.

Младежът оживено спореше с адвоката, викаше гневно и отчаяно.

В този момент нечия ръка нежно го докосна. Обърна се и видя до себе си Фин, спокойна и засмяна.

– Последвайте ме – тихо го подкани тя. – Брат ви е спасен.

12

СЪРЦЕТО НА ЕДИН ТЪМНИЧАР

НЕ ВИНАГИ Е ОТ КАМЪК

Докато Мариус безполезно обикаляше града преди процеса, Фин от своя страна работеше за спасяването. Тя предприе дейна кампания, за да привлече на своя страна чичо си, тъмничаря Ревертега.

Беше се настанила у тях и по цели дни прекарваше в затвора. От сутрин до вечер се стараеше да бъде полезна, да спечели любовта на чичо си, който живееше сам с двете си дъщерички. Приличаше на някой ръмжащ мечок. Фин разкри чувствителната струна на душата му – бащината обич. Обгради децата с нежни ласки, похарчи всичките си спестявания за играчки, бонбони и дрешки.

Малките не бяха свикнали да ги глезят и изразиха шумно обичта  си към голямата братовчедка, която угаждаше на всичките им капризи и им подаряваше толкова хубави неща. Това трогна до сълзи бащата и той сърдечно благодари на Фин.

Без да го осъзнава, тъмничарят се намираше под силното влияние на девойката. Не искаше тя да си отиде. Беше донесла със себе си сякаш нежния аромат на цветята, свежестта на розите и теменужките, които продаваше.

Откакто бе у тях, усмихната и лъчезарна, свежите ѝ рокли внасяха светлина, въздух, радост. Сега всичко се смееше в тъмната стая и Ревертега весело казваше, че у тях живее пролетта. Добрият човек забравяше всичко сред ласкавия полъх на тази пролет. Сърцето му се разнежваше, преставаше да мисли за тежката си професия.

Фин доста хитро играеше ролята си. Без да ускорява нещата, постепенно събуди у тъмничаря милосърдието и нежността. А после оплака пред него участта на Филип, принуди го сам да признае, че младежът несправедливо бе хвърлен в затвора. И когато чичото напълно омекна, тя го попита може ли да посети клетия затворник. Ревертега не посмя да откаже, заведе племенницата си в килията и остави вратата отворена, за да пази.

Фин застана объркана пред Филип. Гледаше го смутена, изчерви се и забрави какво искаше да му каже. Младежът я позна и бързо се приближи към нея. Гледаше я с нежност и очарование.

– Вие? Тук, скъпо дете? – възкликна той. – Ах, колко мило от ваша страна, че идвате да ме видите... Разрешете да ви целуна ръка.

Филип си беше въобразил, че е в малкия си апартамент на улица "Сент"; може би си мислеше, че започва нова авантюра. Изненадана, почти обидена, цветарката издърпа ръката си и строго погледна любовника на Бланш.

– Вие сте луд, господин Филип! Знаете добре, че за мен вече сте женен... Да говорим за сериозни неща.

Сниши глас и бързо продължи:

– Надзирателят ми е чичо и вече осем дни как правя всичко, за да ви спася. Исках да ви видя и ви кажа, че вашите приятели не са ви забравили...

След тези обнадеждаващи думи Филип изпита съжаление за държането си преди миг.

– Дайте ми ръката си! – промълви той развълнувано. – Искам да я стисна като на стар приятел... Прощавате ли ми?

Цветарката се усмихна.

– Мисля, че в най-скоро време ще мога да ви отворя широко вратата... Кой ден искате да избягате?

– Да избягам?... Но аз ще бъда оправдан! Защо трябва да бягам? С това само ще докажа, че съм виновен.

Фин не бе мислила за това. За нея Филип бе преждевременно осъден. Но в края на краищата беше прав: трябваше да се чака решението на съда. Тя стоеше мълчалива и нерешителна. Ревертега два пъти посочи към вратата, за да я подкани да напусне килията.

– Добре – обърна се отново към затворника тя, – бъдете готов за това всеки момент. Ако ви осъдят, аз и брат ви ще подготвим бягството... Имайте ни доверие!

Девойката си тръгна и остави Филип почти влюбен. Сега имаше време, за да спечели чичо си окончателно. Продължи тактиката си, с която омайваше милия човек и събуждаше състраданието му към съдбата на затворника. Дори успя да спечели за каузата на конспирацията двете си малки братовчедки, които бяха готови на всичко, стига тя да го пожелаеше. Една вечер, след като бе обсипала с ласкави думи и разнежила Ревертега, най-после се престраши да поиска от него да освободи Филип.

– За Бога! – извика тъмничарят. – Ако това зависеше само от мен, още веднага щях да му отворя вратата.

– Но това наистина зависи само от вас, чичо! – наивно отговори Фин.

– Ах, мислиш ли?... Та още на другия ден ще ме изхвърлят на улицата и ще умра от глад с двете си момиченца.

При тези думи цветарката стана сериозна.

– А ако ви дам пари? Ами ако обичам този младеж и смирено ви помоля да ми го върнете?

– Ти ли? – Тъмничарят не можеше да скрие учудването си.

Беше се изправил, гледаше племенницата си, за да разбере дали не се подиграва с него. Когато я видя сериозна и развълнувана, се съгласи победен и разнежен.

– Бога ми, ще направя всичко, каквото пожелаеш... Ти си едно много добро и хубаво момиче.

Фин го целуна и заговори за други неща. Вече бе сигурна в победата си. После многократно се връщаше към разговора, за да накара Ревертега да свикне с мисълта, че трябва да освободи Филип. Не искаше да обрече чичо си на мизерия. Затова му предложи петнадесет хиляди франка. Тази щедрост заслепи тъмничаря, който от този миг ѝ принадлежеше изцяло.

Този факт бе предизвикал нежните думи, с които се бе обърнала към Мариус: "Последвайте ме... Брат ви е спасен."

Фин отведе младежа в затвора. По пътя му разказа как постепенно бе спечелила чичо си. В началото праволинейният Мариус се възмути, но после си спомни за интригите на господин Дьо Казалис и си каза, че в крайна сметка и той ще си послужи със средствата на противниците си; това напълно го успокои.

Благодари трогнат на Фин. Не знаеше как да изрази признателността си. Щастлива от радостното му вълнение, девойката почти не слушаше благодарностите.

Видяха Ревертега едва на вечеря. Още щом заговориха, надзирателят показа на Мариус двете си дъщерички, които играеха в един ъгъл на стаята.

– Господине, ето моето извинение... Не бих искал нито едно су, ако не трябваше да храня тези деца.

Сцената бе мъчителна за Мариус. Той се опита да я направи възможно най-кратка. Знаеше, че тъмничарят постъпва едновременно користно и от преданост. Не можеше да го мрази, но се чувстваше неловко при сключването на подобна сделка.

Всичко бе решено за няколко минути. Мариус заяви, че на другата сутрин ще замине за Марсилия и ще донесе петнадесетте хиляди франка, обещани от Фин. Разчиташе да ги вземе от банкера си: майка му бе оставила почти същата сума, вложена при господин Берар, чиято банка бе една от най-силните и влиятелните в града. Цветарката трябваше да остане в Екс и да чака завръщането му.

Той замина, изпълнен с надежда. Вече виждаше брат си свободен. Но в Марсилия го очакваше ужасна новина. Банкерът бе фалирал.

13

ЕДИН ФАЛИТ КАТО МНОГО ДРУГИ

Мариус изтича при банкера Берар. Не можеше да повярва на зловещата новина. Пътьом реши, че това са само слухове. Все още бе изпълнен с отчаяна надежда. Струваше му се, че случайността не може да бъде толкова жестока; хората сигурно грешаха. Берар щеше да му даде парите.

Когато влезе в банката, сърцето му се сви тревожно. Видя тъжна картина. Канцелариите бяха празни. Огромните пусти стаи със заключени решетки и празни бюра му се сториха зловещи – едно разорение оставя след себе си мрачно отчаяние; кутиите, документите, касата навяваха разруха; навсякъде се търкаляха формуляри, подпечатани с огромни червени печати.

Мариус премина през три стаи, без да срещне никого. Най-после откри един служител, дошъл да прибере личните си вещи. Чиновникът с рязък тон му каза, че господин Берар е в кабинета си.

Младият мъж влезе разтреперан и забрави да затвори вратата. Банкерът работеше спокойно: пишеше писма, подреждаше документи, правеше сметки. Все още млад, едър, с красиво и интелигентно лице, облечен изискано, с пръстени на ръцете, той имаше елегантен и заможен вид. Човек би казал, че се е приготвил да посреща клиентите си и сам да им разказва за сполетялата го беда.

Държеше се храбро. Този човек бе или смирена жертва на обстоятелствата, или мошеник, предприел смела стъпка.

Когато видя влизащия Мариус, погледна младежа право в очите и на лицето му се изписа огромна тъга.

– Скъпи господине, очаквах ви – произнесе той с развълнуван глас. – Нали виждате, очаквам всички хора, които разорих. Ще бъда смел докрай. Искам всеки да види, че нямам от какво да се червя.

Взе от бюрото си дневник и го разтвори.

– Ето ги моите сметки. Пасивът ми е един милион, активът – милион и петстотин хиляди франка. Съдът ще се произнесе и бих искал да вярвам, че моите заемодатели няма нищо да загубят... Аз съм първият засегнат. Изгубих богатството и влиянието си, оставих се да ме оберат несъстоятелни длъжници.

Мариус стоеше безмълвен. Не можеше да намери нито дума на упрек, нито вик на възмущение пред това спокойно  отчаяние, пред тази сурова болка. Почти оплакваше човека, изправил се срещу бурята.

– Господине – промълви най-после младежът, – защо не ме уведомихте, когато видяхте, че нещата се объркват и вървят зле? Нашите майки бяха приятелки. В името на някогашната ни дружба можехте да ме предупредите да изтегля парите си. Заради фалита ви днес съм напълно разорен и отчаян.

Берар пристъпи енергично и хвана Мариус за ръцете.

– Не казвайте това – извика той със сълзи в очите, – не ме обвинявайте. Ах, вие не знаете какви жестоки угризения ме разкъсват... Когато видях разтварящата се пред мен пропаст, опитах се да се хвана за клоните, борих се до последния момент, надявах се да спася поверените ми суми... Вие не знаете пред какви ужасни изпитания са поставени тези, които работят с пари.

Мариус не му отговори. Какво би могъл да каже на човек, който се извинява със средствата на самообвинението? Нямаше доказателства, не смееше да нарече Берар мошеник. Не му оставаше нищо друго, освен да се оттегли. Банкерът говореше с толкова покорен, проникновен и искрен тон, че той побърза да излезе и да го остави на спокойствие. Нещастието на този човек го потискаше.

Когато минаваше през празните кабинети, чиновникът, който бе привършил с прибирането на вещите си, взе пакета и шапката си, а после тръгна след Мариус. Усмихваше се пресилено. Гледаше Мариус странно и свиваше рамене. На улицата изведнъж се обърна към младежа и го заговори:

– Е, и?! Какво мислите за господин Берар?... Голям артист, не ще и дума... Вратата на кабинета му беше отворена и аз се забавлявах, гледайки измъчените ви физиономии. Без малко да се разплаче, почтеният човек! Позволете ми да ви кажа, че се оставихте да ви измамят по най-елегантния начин.

– Не ви разбирам – промълви Мариус.

– Толкова по-добре, значи сте честен човек... А аз напускам това заведение с радост на сърцето. Отдавна се съмнявах в удара, бях предвидил развръзката на тази комедия, която си е същинска кражба. Имам особен нюх към мошеничествата.

– Какво искате да кажете?

– О, историята е проста. Мога да ви я разкажа с две думи... Преди десет години Берар създаде банката. Днес не се съмнявам, че е подготвял фалита си още от първия ден. Ето какво си е мислел: "Искам да съм богат, защото апетитите ми са големи; искам да стана богат колкото се може по-скоро, защото нямам търпение да чакам. Правият път обаче е труден и дълъг. Затова предпочитам да вървя по нечестните пътища и да събера милиона си за десет години. Ще стана банкер, ще имам каса, в която ще слагам вложените при мен пари. Всяка година ще си прибирам една кръгла сумичка. Това ще продължи толкова, колкото е необходимо. Ще спра, когато напълня догоре джобовете си. Тогава спокойно ще прекратя плащанията си. От поверените ми два-три милиона щедро ще върна на заемодателите си двеста-триста хиляди франка. А остатъкът, скрит на сигурно местенце, което само аз си зная, ще ми осигури охолен и сладък живот." Сега разбирате ли, господине?

Мариус слушаше изумен служителя.

– Но това, което ми разказвате, е невъзможно. Берар току-що ми каза, че пасивът му е един милион, а активът – един милион и петстотин хиляди франка. Така че парите ми ще бъдат изцяло върнати.

Чиновникът се разсмя гръмогласно.

– Ах, Боже мой, колко сте наивен! Вие наистина ли разчитате на този актив от един милион и половина?... Най-напред от тази сума ще бъде удържана зестрата на госпожа Берар. А госпожа Берар е донесла петдесет хиляди на съпруга си, който с брака си ги превърна в петстотин хиляди франка. Както виждате, това е една дребна кражба от четиристотин и петдесет хиляди франка. Остава един милион и този милион е почти изцяло в съмнителни кредити. Всичко става много лесно. В Марсилия има хора, които за сто франка ще си продадат подписа. Те си живеят много добре от тази доходоносна професия. Такива подставени лица са подписали на Берар купища полици и той си е прибрал в джоба парите, за които днес казва, че е дал в заем на несъстоятелните си длъжници... Трябва да се радвате, ако ви дадат десет процента. Но и това ще стане след осемнадесет месеца или две години, когато приключи работата на съответните съдебни лица.

Мариус бе потресен. Петнадесетте хиляди франка, оставени от майка му, се превръщаха в смешна сума, която не можеше да послужи за нищо. Парите му трябваха незабавно, а казваха, че ще трябва да чака две години. Разорението и отчаянието му бяха дело на мошеник, който жестоко го бе измамил. Гневът се надигаше в него.

– Този Берар е нехранимайко! – извика той. – И ще бъде наказан жестоко. Обществото трябва да се прочисти от тези ловки мошеници, които забогатяват за сметка на други. Очаква ги каторгата!

Чиновникът отново прихна да се смее.

– Най-много да осъдят Берар на петнадесет дни затвор. Това е... Вие май пак престанахте да разбирате?... Слушайте.

Двамата млади мъже стояха на тротоара. Минувачите ги блъскаха с лакти, затова се върнаха във вестибюла на къщата на банкера.

– Казвате, че Берар го очаква каторга – поде чиновникът.

– Каторгата е за тези, които не умеят да се оправят, а той крои фалита си цели десет години и е взел всички предпазни мерки. Едно подобно престъпление е цяло произведение на изкуството. Сметките са в ред, законът е на негова страна. Нашият човек предварително е предвидил минималните рискове, на които е подложен. Съдът може да го упрекне само в големи лични разходи; ще го обвинят още, че е пуснал в оборот прекалено голям брой полици, един доста скъп начин да се сдобиеш с пари. Тези грешки ще доведат само до смешно наказание. Казах ви, Берар ще получи петнадесет дни или месец, не повече.

– Но не е ли възможно публично да се разкрие престъплението на този човек, да бъде доказано и да го осъдят?

– А, не, това няма да стане. Липсват доказателства, казвам ви го. А и Берар не си е губил времето, предвидил е всичко, създал си е могъщи приятели в Марсилия, в случай че един ден ще има нужда от влиятелността им. И сега в този град, където връзките значат много, това е една непоклатима личност. Всичките му приятели ще се развикат, ако падне само косъм от главата му. Е, ще го затворят малко проформа. А когато излезе от затвора, ще си прибере милиона, ще блесне с богатството си, отново ще бъде на почит. Ще го срещнете в каретата му, излегнал се на възглавници, а колелата ѝ ще ви изпръскат с кал. И за да отдадат дължимото на успешната кражба, всички ще го поздравяват и обичат, отново ще го обграждат с почит и уважение.

Мариус стоеше, без да пророни дума. Служителят му кимна и преди да се отдалечи, добави:

– Ето как се разигра пялата комедия! Всичко това ми тежеше на сърцето и съм щастлив, че ви срещнах, за да го споделя... А сега ще ви дам добър съвет: запазете в тайна това, което ви казах, простете се с парите си и не се занимавайте повече с тази тъжна история. Помислете и ще видите, че съм прав... Сбогом!

Мариус остана сам. Обзе го силно желание да се качи при Берар и да му удари плесница. Всичките му инстинкти за справедливост и честност се бяха разбунтували, подтикваха го да сграбчи банкера, да го повлече по улицата и да разкаже високо за престъплението му. После отвращението отстъпи място на вълнението и той си спомни за клетата си майка, така подло измамена от този човек. Омразата му се стопи. Той последва съвета на чиновника и се отдалечи, като се стараеше да забрави, че е имал пари и че е обран от един мошеник.

Впрочем по-нататък нещата се развиха точно така, както бе предвидил чиновникът. Берар бе осъден за обикновен фалит на един месец затвор. Една година по-късно, цветущ, богат и нахален, показваше на цяла Марсилия доброто си настроение на богаташ. Подрънкваше с кесията си в клубовете, където можеха да се купят удоволствия. А на пътя му винаги се намираха съмишленици или измамени, които се кланяха дълбоко и му сваляха шапка.

14

КАК МОГАТ ДА БЪДАТ ПОХАРЧЕНИ ТРИДЕСЕТ

ХИЛЯДИ ФРАНКА ГОДИШНО, А ДА СЕ ПЕЧЕЛЯТ

САМО ХИЛЯДА И ОСЕМСТОТИН

Мариус машинално се запъти към пристанището. Сам не знаеше накъде го водеха краката. Беше като замаян. В празната му глава текваше като камбанен звън една-единствена мисъл – мисълта, че трябва час по-скоро да намери петнадесет хиляди франка. Гледаше с блуждаещ поглед край себе си като онези отчаяни хора, които търсят да намерят на земята, между две павета, парите, от които имат нужда.

На пристанището му се прииска да е страшно богат. Стоките, натрупани покрай кейовете, корабите, донасящи богатства, шумът, движението на тази печелеща пари тълпа, го дразнеха. Както никога досега чувстваше бедността си. За миг изпита завист и горчива ревност. Питаше се защо е беден, а другите – богати.

Камбаненият звън продължаваше да кънти в главата му. Петнадесет хиляди франка! Петнадесет хиляди франка! От тази мисъл главата му щеше да се пръсне. Не можеше да се върне с празни ръце. Брат му го очакваше. Разполагаше само с няколко часа, за да го освободи от безчестието. А не можеше нищо да измисли, болезненото му съзнание не раждаше нито една осъществима идея. Беше объркан в безсилието си, напразно напрягаше ума си, разкъсван от гняв и тревога.

Никога не би посмял да поиска петнадесет хиляди франка от работодателя си, господин Мартели. Доходите му не бяха толкова големи, че да гарантира подобен заем. Познаваше твърдите принципи на шефа си и се страхуваше от упреците му, ако признаеше, че с тези пари иска да купи нечия съвест. Господин Мартели категорично щеше да му откаже.

Изведнъж на Мариус му хрумна нещо. Не смееше дори да си го помисли. Отправи се с бърза крачка към жилището си на улица "Сент".

На неговия етаж живееше млад чиновник на име Шарл Блетри. Работеше като касиер във фабриката за сапун на господата Даст и Деган. Двамата младежи живееха в съседство, между тях се бе установило близко приятелство. Мариус бе привлечен от благия характер на Шарл: младежът редовно посещаваше църквите, живееше скромно, изглеждаше много почтен. От две години обаче харчеше доста. Превърна жилището си в луксозен апартамент, купуваше килими, тапицерии, огледала, красиви мебели. Освен това се връщаше късно, живееше по-нашироко; но оставаше все така внимателен, добропорядъчен и набожен.

В началото Мариус бе учуден от разходите на съседа си. Не можеше да си обясни как един служител с годишен доход от хиляда и осемстотин франка купува такива скъпи неща. Но Шарл му каза, че е получил наследство и смята скоро да напусне жилището си и да живее като буржоа. Дори му бе предложил услугите си, но Мариус бе отказал да вземе пари.

Днес си спомни за това предложение. Щеше да почука на вратата на Шарл и да го помоли да спаси брат му. Може би един заем от петнадесет хиляди франка нямаше да затрудни младежа, който направо безразборно пилееше парите си. Смяташе да му ги връща по малко, убеден, че съседът ще му даде необходимото време.

Не намери Шарл на улица "Сент", затова се отправи бързо към фабриката, където работеше. Тя се намираше на булевард "Дам".

Когато пристигна и попита за Шарл Блетри, стори му се, че го гледат странно. Работниците грубо му казаха да се обърне направо към господин Даст, който беше в кабинета си.

Изненадан от подобен прием, Мариус реши да влезе при самия фабрикант. Завари го да заседава с още трима господа, които замълчаха, щом младежът влезе.

– Бихте ли ми казали, господине – попита Мариус, – дали Шарл Блетри е във фабриката?

Даст размени бързо поглед с един от посетителите, едър мъж с бледо и строго лице.

– Господин Шарл Блетри ще дойде след малко. Бихте ли го почакали... Негов приятел ли сте?

– Да – наивно отговори Мариус. – Живеем с него в една къща. Познаваме се почти от три години.

Настъпи кратко мълчание. Младежът се отправи към вратата, защото помисли, че притеснява господата с присъствието си. Тогава едрият мъж се наведе към фабриканта и тихо му прошепна няколко думи. Господин Даст спря Мариус с жест:

– Останете, моля ви... Присъствието ви може да ни бъде полезно. Сигурно познавате навиците на господин Блетри и несъмнено бихте ни дали сведения за него.

Мариус гледаше изненадан, без да разбира нищо. Направи колебливо движение.

– Простете – продължи господин Даст извънредно любезно, – виждам, че думите ми ви изненадват.

Посочи пълния господин и продължи:

– Господинът е полицейски комисар от квартала и току-що го повиках, за да арестува Шарл Блетри, който ни открадна шестдесет хиляди франка за две години.

След това обвинение срещу Шарл Мариус разбра всичко. Обясни си огромните разходи на младия мъж и потръпна при мисълта, че е можел да приеме предложената великодушно от съседа сума. Никога не би си помислил, че е способен на нечестна постъпка. Знаеше, че в Марсилия, както и в други големи индустриални центрове има чиновници, които крадат от работодателите си, за да задоволят пороците и любовта си към лукса; често бе чувал да се говори за такива хора, които печелят сто и петдесет франка месечно и намират начин да губят огромни суми при хазартни игри, да хвърлят по двадесет франка за момичета, да посещават ресторанти и кафета. Шарл изглеждаше толкова благ, скромен, почтен, а беше играл майсторски ролята на лицемер. Мариус до такава степен бе повярвал на почтеността му, че все още в него се прокарваха съмнения въпреки категоричното обвинение на господин Даст.

Седна в очакване на развръзката. А и не можеше да постъпи иначе. В продължение на половин час в кабинета цареше мрачна тишина. Фабрикантът започна да пише нещо. Комисарят и двамата полицаи, потънали в мълчалива дрямка, гледаха разсеяно и с невъзмутимо спокойствие пред себе си.

Чу се шум от стъпки. Вратата бавно се отвори.

– Ето го нашия човек! – изправи се господин Даст.

Влезе нищо неподозиращият Шарл Блетри. Дори не забеляза чуждите хора в кабинета.

– Викали сте ме, господине – обърна се той с онзи провлачен тон, с който подчинените се обръщат към началниците си.

Тъй като господин Даст го гледаше право в очите, младежът се обърна и забеляза комисаря, когото познаваше по физиономия. Пребледня силно, разбра, че с него е свършено, и цялото му тяло потрепера. Когато усети, че уплахата му го издава, се опита да изглежда спокоен, за да възстанови хладнокръвието си.

– Да, извиках ви! – изкрещя господин Даст. – И вие знаете защо... Ах, нещастнико, вече няма да можете да крадете от мен!

– Не разбирам какво искате да кажете – измънка Блетри.

– Нищо не съм откраднал от вас... В какво ме обвинявате?

Комисарят бе седнал зад бюрото на фабриканта, за да пише протокола, а полицаите пазеха на вратата.

– Господине – обърна се полицаят към господин Даст, – бихте ли ми обяснили при какви обстоятелства забелязахте злоупотребите, които служителят ви е извършил във ваш ущърб?

Господин Даст разказа как е станала кражбата. Касиерът му понякога изключително бавно извършвал някои инкасации. Но тъй като имал безгранично доверие в младия човек, обяснявал си закъсненията с недобросъвестността на длъжниците си. Първите злоупотреби датирали от около осемнадесет месеца. Накрая, предишния ден господин Даст отишъл при елин от клиентите си, който бил фалирал, за да иска плащането на сума от пет хиляди франка. Именно там научил, че Блетри е прибрал за себе си тази сума още преди няколко седмици. Ужасен се върнал спешно във фабриката и след като прегледал книгите на касиера, се уверил, че му липсват шестдесет хиляди франка.

– Един ден изгубих портфейл с четиридесет хиляди франка. Не посмях да призная тази значителна загуба на господин Даст. Тогава започнах да вземам суми, с които да играя на борсата с надеждата да спечеля и върна парите на фабриката.

Комисарят попита за подробности, които объркаха и накараха Блетри да си противоречи. Тогава отново се опита да излъже.

– Имате право. Не съм губил портфейл. Ще ви кажа всичко. Истината е, че аз самият бях обран. Бях дал подслон на един беден младеж. Една нощ той избяга, отнасяйки със себе си чантата с инкасираните пари. А в нея имаше значителна сума.

– Хайде, не утежнявайте още повече вината си – посъветва го комисарят с търпеливост, присъща на хората от полицията.

– Разбирате, че не можем да ви вярваме.

Обърна се към Мариус и продължи:

– Помолих господин Даст да ви задържи, господине, за да ни помогнете... Обвиняемият, както казахте, е ваш съсед. Не знаете ли нещо повече за начина му на живот? Не бихте ли го убедили да ни каже истината?

Мариус бе страшно смутен. Изпитваше състрадание към Блетри, който се поклащаше като пиян и го гледаше с умолителен поглед. Младежът не можеше да бъде закоравял мошеник, без съмнение се беше поддал на увлечения, бе изпаднал в малодушие.

Но съзнанието на Мариус му заповядваше да каже това, което знаеше. Не отговори направо на комисаря, а предпочете да се обърне към самия Блетри.

– Чуйте, Шарл, не зная дали сте виновен. Винаги съм ви виждал добър и спокоен. Зная, че се грижите за майка си и сте обичан от всички, които ви познават. Ако сте извършили лудост, признайте си: от това тези, които ви уважават и обичат, ще страдат по-малко. Покажете искреното си разкаяние.

Мариус говореше тихо и убедително. Блетри, подразнен от сухите думи на комисаря, се поддаде на снизходителността на стария си приятел. Помисли за майка си, за уважението, за приятелите, които щеше да изгуби, и се разрида. Това бяха минути на покъртително отчаяние, на пълно признание. Всички мълчаха.

– Да, вярно е – извика най-после Блетри през сълзи, – откраднах парите. Аз съм един нещастник. Вече не знаех какво върша... Струваше ми се, че някой ме подтиква към това... А нуждите ми непрекъснато растяха. Исках да имам все повече.

– Но какво направихте с всичките тези пари? – попита комисарят.

– Не зная... Раздавах ги, давах ги за храна, играх с тях на хазарт... Вие не знаете какво е това... Докато бях беден, живеех спокойно, не мислех за нищо, обичах да ходя на църква и да се моля; изобщо живеех като почтен човек... Но ето че вкусих от разкоша и порока, имах любовници, купувах красиви мебели... Бях като луд...

– Бихте ли назовали момичетата, с които пропиляхте откраднатите пари?

– Не помня имената им!... Намирах ги навсякъде, на улиците, по баловете. Идваха, защото джобовете ми бяха пълни с пари; отиваха си, когато се изпразваха... Загубих много пари... Знаете ли кое ме направи крадец? Това, че виждах някои богаташки синчета, които пилееха големи суми и се отдаваха на гуляи и разкош. Като тях исках да имам жени, шумни развлечения, нощи, изпълнени с игри и разврат... Годишно ми трябваха тридесет хиляди франка, а печелех само хиляда и осемстотин... Тогава откраднах.

Задъхан и въздишащ, нещастникът мъчително се отпусна на един стол. Мариус се приближи към господин Даст, който също бе развълнуван, и го помоли за снизходителност. После побърза да се оттегли. Сърцето му се късаше от мъка. Остави Блетри в някакво нервно вцепенение. Пет месеца по-късно научи, че бил осъден на пет години затвор.

Когато излезе навън, Мариус изпита облекчение. Арестуването на Шарл бе урок за него. Само преди няколко часа на пристанището той също бе мечтал за богатство. И сега бе видял докъде могат да доведат човека такива мисли.

Изведнъж си спомни за какво е дошъл във фабриката. Имаше на разположение само един час, за да намери петнадесетте хиляди франка, които щяха да спасят брат му.

15

ФИЛИП ОТКАЗВА ДА БЪДЕ ОСВОБОДЕН

Мариус осъзнаваше безсилието си. Вече не знаеше на чия врата да почука. Никой няма просто така да даде петнадесет хиляди франка на заем, особено на обикновен чиновник.

Мислеше непрекъснато и не намираше отговор на измъчващите го въпроси. Паричните затруднения са ужасни; по-добре е да имаш насреща си убиец, отколкото невидимия призрак на бедността.

Когато младежът пристигна на улица "Белзенс", отчаян, притиснат от нуждата, бе решил да се върне в Екс с празни ръце. Омнибусът се готвеше да тръгне. Оставаше само едно свободно място на покрива. Зарадва се, защото предпочиташе да бъде на открито. Тревогата го задушаваше и той се надяваше широките хоризонти на полята да успокоят треската му.

Пътуването беше тъжно. Сутринта бе преминал покрай същите дървета, същите хълмове и надеждата, която го караше да се усмихва, озаряваше с ярка светлина нивите и възвишенията. Сега отново виждаше същата тази местност, но тя изглеждаше тъжна. С такава тъга бе изпълнена и душата му. Тежката кола продължаваше да се движи; нивите, боровите  гори, малките махали се редуваха по пътя. Мариус откриваше във всяка нова гледка все по-тъмни траурни краски. Настана вечер. Целият край сякаш бе покрит с огромно черно наметало.

Мариус пристигна в Екс и с бавни крачки се запъти към затвора. Каза си, че никога не е късно за една лоша новина.

Когато влезе в затвора, беше девет часът. Ревертега и Фин играеха на карти, за да убият времето. Цветарката скочи зарадвана и изтича да посрещне младежа.

– Е, какво стана? – усмихна се тя, отметнала кокетно глава назад.

Мариус не посмя да ѝ отговори. Седна със съкрушен вид.

– Говорете! – извика Фин. – Намерихте ли пари?

– Не – отвърна кратко младежът.

Пое си дъх и разказа за фалита на Берар, за арестуването на Блетри и всичките нещастия, сполетели го в Марсилия. Завърши разказа си с думите:

– Сега съм само един бедняк... Брат ми ще си остане в затвора.

Цветарката беше неприятно изненадана. Събрала молитвено длани, повтаряше през сълзи:

– Какво ще правим, какво ще правим сега?

Гледаше чичо си с надеждата, че ще го накара да говори. Ревертега погледна съчувствено двамата младежи. Явно в него започваше вътрешна борба. Най-после се обърна към Мариус:

– Слушайте, господине, професията не ме е превърнала в коравосърдечен и безчувствен към болката на добрите хора човек... Вече ви казах защо продавам свободата на брат ви. Но не бих искал да смятате, че съм воден единствено от любовта към парите... Ако някои обстоятелства в този момент ви пречат да ми помогнете, това не значи, че не съм готов да отворя вратите на господин Филип... По-късно, когато можете, ще ми се притечете на помощ и ще ми дадете петнадесетте хиляди франка.

При тези думи Фин плесна с ръце. Хвърли се на врата на чичо си и го разцелува. Мариус остана сериозен.

– Аз не мога да приема жертвата ви – намеси се той. – И без това се упреквам, че ви отклоних от дълга ви. Не искам повече да утежнявам съвестта си, обричайки ви на мизерия и глад.

Цветарката се обърна към него почти разгневена:

– Ах, мълчете! Трябва да се спаси господин Филип... Желая това... Впрочем нямаме нужда от вас, за да отворим вратите на затвора... Елате, чичо! Ако господин Филип се съгласи, брат му нищо няма да може да каже.

Мариус последва девойката и тъмничаря, които се отправиха към килията на затворника. Бяха взели със себе си малък фенер и се движеха бавно по коридорите, за да не привличат вниманието.

Тримата влязоха в килията и затвориха вратата. Филип спеше. Разнежен от сълзите на племенницата си, Ревертега смекчаваше колкото се може повече тежкия затворнически режим: носеше на Филип обяда и вечерята, приготвени от самата Фин, даваше му книги, дори го беше снабдил с едно допълнително одеяло. Килията бе станала обитаема и младежът не се отегчаваше в нея. Освен това знаеше, че подготвят бягството му.

Той се събуди и с вълнение протегна ръце към брат си и цве-тарката.

– Идвате да ме вземете, нали?

– Да – отговори Фин. – Облечете се бързо!

Мариус мълчеше. Сърцето му туптеше силно. Страхуваше сс, че силното желание за свобода ще накара брат му да приеме бягството, което би трябвало да откаже.

– И така, всичко е уредено – започна Филип. – Мога смело и без угризения да избягам... Дадохте ли обещаните пари?... Защо не ми отговаряш, Мариус?

Фин побърза да се намеси.

– Казах ви да побързате! – извика тя. – За какво се безпокоите?

Беше взела дрехите на младежа и му ги хвърли, после каза, че ще изчака в коридора. Мариус я спря:

– Простете, не мога да оставя брат си в неведение за нещастията ни.

И въпреки нетърпението на Фин отново разказа за пътуването си в Марсилия, без да дава съвети, за да предостави на брат си пълна свобода на избор.

– Но в такъв случай – изкрещя Филип – ти не си дал парите на тъмничаря!... Ние сме без нито едно су!...

Тъмничарят се приближи към тях.

– Не се тревожете за това! По-късно ще ми помогнете.

Затворникът не отговори. Вече не мислеше за бягство. Мислеше за очакващата го мизерия, за това как разходките по марсилските улици щяха да оживяват само в спомените му. Свършено бе с елегантните костюми, с развлеченията и флиртовете. Но в него имаше рицарски чувства и идеи на поет, които не му позволяваха да приеме жертвата на Ревертега.

Той легна на скромното си легло, покри се с одеялото почти до брадата и спокойно заяви:

– Добре, оставам.

Лицето на Мариус се озари. Фин стоеше съкрушена. Искаше да докаже необходимостта от бягството и напомни за публичния показ, за позорния стълб. В гласа ѝ се чувстваше силно вълнение. Беше красива в гнева си и Филип я гледаше с възхищение.

– Мило мое дете – промълви той, – може би щяхте да ме убедите, ако бях станал в тази килия упорит и сляп за всичко. Досега наистина проявих доста малодушие. Не искам повече да се срамувам. Нека стане така, както Бог го желае... А и не всичко е изгубено. Мариус ще ме освободи; той ще намери парите, ще видите... Ще дойдете да ме освободите, когато плати откупа за мен. Ние ще избягаме заедно и тогава ще ви целуна...

Говореше с почти весел глас. Мариус го хвана за ръката.

– Благодаря ти, братко! Имай ми доверие!

Фин и Ревертега излязоха; Филип и Мариус останаха насаме няколко минути. Разговорът им бе сериозен и вълнуващ: ставаше дума за Бланш и детето ѝ.

Когато тримата се върнаха в стаята на надзирателя, Фин с отчаяние попита Мариус какво ще прави.

– Ще подновя кампанията си – отговори младежът. – Лошото е, че нямам много време и не зная към кого да се обърна за помощ.

– Мога да ви дам един съвет – намеси се Ревертега. – Тук в града, на две крачки от затвора, има един банкер, господин Ростан. Може би той ще се съгласи да ви заеме такава голяма сума... Но ви предупреждавам, че този Ростан има репутация на жесток лихвар...

Мариус нямаше друг избор.

– Благодаря ви! Още утре сутринта ще отида при него.

16

ГОСПОДА ЛИХВАРИТЕ

Господин Ростан беше ловък хитрец. Трупаше парите си спокойно и безсъвестно. За да прикрие истинската си дейност, бе създал банка; плащаше си данъците, положението му бе съвсем законно. Дори понякога, за да хвърли прах в очите, отпускаше кредити със същия лихвен процент като събратята си, банкерите от града. Но в службата имаше една, така да се каже, задна стаичка, в която с удоволствие кроеше измамите си.

Шест месеца след откриването на банката застана начело на група лихвари – същинска банда, която му повери капиталите си. Комбинацията бе патриархално проста: тези, на които лихварството бе в кръвта, но не смееха да рискуват сами в спекулата, му представиха парите си и го помолиха да ги задвижи; така в ръцете му попаднаха значителни средства и той ги използваше както намери за добре.

Собствениците на средствата си останаха в сянка. Той тържествено се ангажира да дава заеми с огромни лихви от петдесет, шестдесет, дори осемдесет процента. Всеки месец участниците в сделката се събираха в дома му, изслушваха отчета му и си поделяха печалбите, но той винаги успяваше да запази за себе си по-големия дял, да открадне от крадците.

Негови жертви бяха най-вече дребните търговци. Когато някой от тях идваше при него в деня преди изплащането на полици, предлагаше му невероятно тежки условия. Но търговецът винаги приемаше; така годишно довеждаше до фалит около петдесет търговци. Не изпускаше случай да взема пари: даваше назаем дори сто су на продавачката на зарзават, както и хиляда франка на някой месар. Редовно прибираше пари от целия град; не пропускаше случай да даде десет франка днес, за да получи дванадесет утре. Дебнеше богаташките синчета, гуляйджиите, които пилееха парите си; пълнеше шепите им със златни монети, за да могат да харчат още повече. Обикаляше селата, изкушаваше селяните и когато реколтата беше лоша, изкупуваше на безценица късче по късче фермите и нивите им.

Така къщата му се превърна в истинска яма, в която пропаднаха цели имоти. Посочваха се отделни хора и цели фамилии, които бе разорил. Никой не знаеше тайните механизми на занаята му. Сочеха с пръст неговите длъжници – богати хора, бивши министерски чиновници, търговци, дори работници. Но никой нямаше доказателства. Банкерът си плащаше данъците и това го правеше неуязвим. А и беше много хитър, за да се остави да го хванат.

Откакто се зае с лихварството, Ростан само веднъж бе попаднал в затруднено положение. Около историята се вдигна голям шум. Една знатна дама бе взела в заем от него доста крупна сума; силно набожна, бе разпиляла богатството си, давайки щедри помощи наляво и надясно. Той знаеше, че е останала без всякакви средства, и поиска от нея да му подпише полици от името на брат си. С тези фалшиви книжа в ръцете Ростан бе сигурен, че ще накара брата да плати, за да потули скандала. Гореспоменатата дама бе принудена да подпише. Милосърдието ѝ я бе разорило, слабият характер я бе подвел. Сметките на банкера се оказаха много точни: първите полици бяха изплатени; но тъй като пристигаха все нови и нови, братът не издържа и сметна за необходимо да проучи нещата. Отиде при Ростан и заплаши, че ще се разправи с него. Каза му, че предпочита позора на сестра си пред този мошенически грабеж. Обезпокоен от подобен развой на нещата, лихварят побърза да върне полиците, които все още бяха у него. Впрочем не изгуби нито су: бе дал заем със стопроцентова лихва.

От този ден Ростан стана безкрайно предпазлив. Управляваше капиталите на бандата с такава ловкост, че бързо си спечели доверието на господа лихварите. Докато неговите капиталовложители спокойно си ходеха под слънцето като най-почтени хора, той се беше заврял в огромния си мрачен кабинет: именно там никнеха и се умножаваха парите на бандата. В края на краищата Ростан бе заобичал занаята си, измамите и кражбите. Някои членове на шайката му щедро харчеха печалбите си за задоволяване на различни страсти и стремежи към разкош и разврат. С какво удоволствие само се превъплъщаваше в ролята на хитър мошеник; на всяка своя сделка гледаше като на драма или пък комедия. Поздравяваше се, когато някое от хрумванията му се реализираше. Самодоволно потриваше ръце като автор на грандиозна пиеса. После подреждаше на едно бюро откраднатите пари и се предаваше на блажени мечти.

Именно при този човек Ревертега изпращаше сега Мариус.

На другия ден към осем часа младежът почука на вратата на Ростан. Отвори му беззъба слугиня, облечена в дрипава памучна рокля.

– Господин Ростан? – запита Мариус.

– Тук е, но е зает – отговори старицата.

Нетърпеливият младеж бутна силно вратата и влезе във вестибюла.

– Добре, тогава ще почакам.

Изненадана и колебаеща се, слугинята разбра, че не може да отпрати младежа. Заведе го на горния етаж и го остави в нещо като чакалня. Стаята беше малка и мрачна. Стените бяха облепени със зеленикави тапети, върху които от влагата се бяха образували големи безцветни петна. Мариус седна на единствения плетен стол.

През отворената врата пред него се виждаше кабинет, в който някакъв чиновник пишеше с перо, което скърцаше по хартията. Вляво имаше друга врата, която сигурно водеше към кабинета на банкера.

Мариус чака дълго. Въздухът около него бе напоен с тръпчи-вия мирис на стара хартия. Мръсотията в апартамента бе отвратителна. Голите стени му придаваха зловещ вид. В ъглите се бе натрупал прах, навсякъде имаше паяжини. Мариус въздишаше, раздразнен от все по-усилващото се скърцане на перото по хартията.

Изведнъж от съседната стая се чуха гласове. Думите се донасяха ясно и отчетливо. Той вече се канеше да отмести дискретно стола си, когато някои фрази го приковаха към мястото му. Има разговори, които могат да се слушат. Интимните страни от живота на някои хора не се нуждаят от дискретност.

Нечий сух глас, вероятно този на домакина, произнасяше с леко назидателен тон:

– Господа, всички сме тук, за да говорим за сериозни неща... Откривам заседанието... Ще направя отчет за сделките си през изминалия месец, след което ще извършим разпределение на печалбата.

Думите му бяха последвани от шумни разговори, които постепенно утихнаха. Мариус, без да разбира напълно всичко, бе обзет от силно любопитство: представяше си странна сцена зад вратата.

В действителност лихварят Ростан приемаше достойните си съдружници от черната банда. Младежът се бе появил точно за откриването на заседанието, в момента, в който главатарят представяше счетоводните си книги, разясняваше операциите си, разпределяше получената печалба.

Сухият глас продължи:

– Преди да навляза в детайли, трябва да призная, че резултатите от този месец са по-лоши от миналия. Тогава имахме средно шестдесет процента, днес те са едва петдесет и пет.

Чуха се протестиращи и недоволни възгласи. В стаята имаше поне петнадесет души.

– Господа – прекъсна ги Ростан с насмешливо-печална нотка в гласа, – направих всичко, каквото можах, и би трябвало да ми благодарите... С всеки изминат ден професията ни става все по-трудна. Впрочем ето сметките ми, ще ви запозная набързо с някои от сделките, които осъществих.

За няколко секунди се възцари тишина. После се чу шумолене на хартия, разлистване на счетоводни книги. Мариус започваше да разбира и се заслуша по-внимателно.

Рогтан изреди операциите, като давате с писклив глас разяснения за всяка от тях.

– Заех с лихва десет хиляди франка на младия граф Дьо Салви, двадесет и една годишен младеж, който след девет месеца ще навърши пълнолетие. Вероятно е загубил на покер, а любовницата му сигурно иска доста пари. Подписа ми полици, чийто срок изтича три месеца след деня на пълнолетието му. Семейство Салви има големи имоти. Това е чудесна сделка.

Думите на лихваря бяха посрещнати с одобрителен шепот.

– На другия ден ме посети метресата на графа ядосана, че любовникът ѝ е дал само две или три банкноти от хиляда франка. Закле ми се, че ще доведе Дьо Салви с вързани ръце и крака и ще го накара да подпише нов заем. Този път ще поискам прехвърляне на един от имотите... Имаме още девет месеца и ще приберем паричките на младия безумец.

Ростан разлистваше книгата. След кратко мълчание продължи:

– Фурдие... търговец на сукно; всеки месец се нуждае от ня-колкостотин франка, за да се пребори с изплащането на полиците. Днес капиталът му почти изцяло е в наши ръце. Дадох му още петстотин франка с шестдесет процента лихва. Ако следващия месец ми поиска дори едно су, обявявам фалита му и ние прибираме стоката му.

– Мариан... продавачка от халите. Всяка сутрин взема десет франка, вечер ми връща петнадесет. Оттук винаги можем да разчитаме на рента от пет франка всеки ден.

– Андре... мелничар. Дължеше ни осемстотин франка. Заплаших го с конфискация на имуществото. Веднага дотича да ме моли да не го погубвам, обявявайки неплатежоспособността му. Съгласих се сам да осъществя конфискацията, без да викам пристава. Така получих повече от хиляда и двеста франка в мебели и покъщнина... От човечността си спечелих четиристотин франка.

Отново се чуха одобрителни възгласи в аудиторията. Мариус долови приглушените смехове на тези хора, радващи се на хитростта на Ростан.

– А сега идва ред на ежедневните сделки: три хиляди франка при четиридесет процента на търговеца Симон, хиляда и петстотин франка на търговеца на волове Шарансон, две хиляди франка при тридесет и пет процента на сина на нотариуса Тенгре...

Ростан продължи да изрежда четвърт час имена и цифри, да изброява заеми, дадени при лихви от двадесет до сто процента. Когато свърши, се чу плътен дрезгав глас:

– Но какво ни казвахте, скъпи приятелю? Този месец сте се постарали чудесно! Кредитите са превъзходни! Невъзможно е да не се покачат средно над четиридесет и пет процента. Вероятно сте сгрешили, съобщавайки тази цифра.

– Никога не греша – отговори сухо лихварят.

На Мариус, почти долепил ухо до вратата, му се стори, че долавя някаква нерешителност в гласа му.

– Това е, защото още не съм ви казал всичко – продължи леко объркан Ростан. – Преди осем дни ние изгубихме дванадесет хиляди франка.

Тези думи бяха последвани от силни викове на възмущение. В един момент Мариус помисли, че мошениците ще се сбият.

– По дяволите, изслушайте ме – изкрещя банкерът. – Благодарение на мен печелите толкова пари, затова поне веднъж би трябвало да ми простите. А и това не е по моя вина. Обраха ме.

Произнесе тези думи с цялото възмущение на почтен човек. Когато врявата утихна, добави:

– Ето какво се случи... Моние, търговец на зърно, доста заможен човек, за когото съм направил подробни проучвания, дойде да ми поиска дванадесет хиляди франка. Отговорих му, че не мога да ги дам, но че познавам един стар скъперник, който сигурно би му ги дал, но с невероятно висока лихва. На другия ден той пак дойде и ми каза, че е готов да приеме при всякакви условия. Поисках му пет хиляди франка лихва за шест месеца. Прие. Виждате, че сделката се очертаваше да бъде златоносна мина... Докато ходих да търся парите, той седна на бюрото ми и подписа седемнадесет полици, по хиляда франка всяка. Разгледах книжата и ги сложих на ъгъла на писалището. После поговорихме няколко минути с Моние, който беше станал, и след като прибра парите, се запъти към вратата... Когато си отиде, взех книжата... Представете си какво бе направил този мошеник! Беше разменил полиците със същия пакет, само че от фалшиви книжа, надраскани с мастило, на името на не знам кой си, без подпис... Измамиха ме. Щях да получа удар. Изтичах след крадеца, който спокойно се разхождаше по главната улица... При първата дума, с която се обърнах към него, той ме нарече лихвар и заплаши да ме отведе в полицията. Този Моние има репутация на почтен и лоялен човек. Затова предпочетох да си замълча.

Разказът многократно бе прекъсван от гневните забележки на слушащите.

– Признайте, Ростан, че ви липсва достатъчно енергия – обади се дрезгавият глас. – В края на краищата си губим парите, ще ни останат само петдесет и пет процента... Друг път бъдете по-внимателен, когато отговаряте за общите интереси. А сега да пристъпим към подялбата.

Въпреки тревогата и възмущението, Мариус не можеше да потисне усмивката си. Кражбата на Моние за него беше чиста комедия и дълбоко в себе си той ръкопляскаше на крадеца, измамил крадеца.

Вече знаеше с какво се занимаваше Ростан. Нито една дума, произнесена в съседната стая, не е минала покрай ушите му; представяше си сцената, която се разиграваше там. Полуизлегнал се на стола, надал ухо, виждаше картината на каращите се лихвари, на алчните погледи, на изкривените им физиономии.

Обзе го горчива радост, когато си спомни какво го бе довело в това свърталище. Господи, каква наивност бе проявил! Именно тук се надявате да намери петнадесетте хиляди франка, които трябваше да спасят Филип, и вече цял час чакаше банкерът да го прогони като просяк или пък да му поиска петдесет процента и хладнокръвно да го обере. При мисълта, че тук, до него, се намираше сбирщина от измамници, които забогатяваха от нещастията и позора на града, бързо се изправи и сложи ръка на дръжката на вратата.

В стаята се чуваше ясното звънтене на луидорите. Лихварите деляха плячката си, спечелена от едномесечни кражби. От време на време парите, чийто звън сладостно гъделичкаше слуха им, звучеше като ридание. Сред гробна тишина банкерът обявяваше с металния си глас дела на всеки и изсипваше купчина монети.

Мариус натисна дръжката на вратата. Пребледнял, но с решителен поглед, той остана мълчаливо за няколко секунди на прага.

Видя странен спектакъл. Ростан стоеше прав до бюрото си; зад него имаше малък отворен сейф, от който вземаше златни монети с цели шепи. Около бюрото бяха седнали в кръг членовете на бандата разбойници. Едни очакваха дела си, други прибираха вече получените пари. При шума на отворената врата всички глави се извърнаха уплашено. И когато видяха сериозния и разгневен Мариус, закриха с ръце златните си купчинки. Настъпи всеобщо объркване и изненада.

Младежът веднага позна негодниците. Беше ги срещал из града с високо вдигнати чела, с достоен вид, дори бе поздравявал някои от тях, които биха могли да спасят брат му. Всички бяха богати, почитани, влиятелни. Сред тях имаше бивши държавни чиновници, собственици на имоти; хора, които посещаваха църквите и светските салони, а сега ги видя унизени, пребледнели от страх. Махна с жест на отвращение.

Ростан се затича към него. Премигваше уплашено; месестите му синкави устни трепереха; цялата му зачервена и набръчкана маска на скъперник изразяваше учудване и ужас.

– Какво желаете? – попита той, като заекваше. – Така не се влиза в чужди къщи.

– Исках да моля за петнадесет хиляди франка... – усмихна се иронично младият мъж.

– Нямам пари – побърза да отговори лихварят и се приближи към сейфа.

– О, бъдете спокоен, нямам никакво намерение да се оставя да ме оберат... Трябва да призная, че от час стоя зад тази врага и присъствах на заседанието ви.

Тези думи изненадаха членовете на бандата и те наведоха глави; сякаш все още изпитваха някакво чувство за срам; някои дори закриха лицата си с ръце. Ростан, който нямаше какво да спасява от репутацията си, постепенно се съвзе. Приближи се към Мариус и повиши тон:

– Кой сте вие? – извика той. – С какво право подслушвате зад вратата ми? Защо сте влезли чак до кабинета ми, щом нямате за какво да ме молите?

– Кой съм аз ли? – младежът говореше с тих и спокоен тон. – Аз съм честен човек, а вие сте мошеник. С какво право подслушвах пред вратата ли? С правото на почтените хора да разобличават измамниците. Защо влязох тук ли? Просто да ви кажа, че сте крадец.

Ростан трепереше от гняв. Не можеше да си обясни присъствието на този човек, дошъл смело да го разобличи. Беше готов да се нахвърли срещу Мариус, но младежът го спря енергично.

– Мълчете! Ще си отида. И без това се задушавам тук. Не исках обаче да се махна, преди да се убедя в пълното ви падение... Ах, господа, имате страшен апетит! Колко лакомо си поделяте сълзите и мъките на хората. Тъпчете се от кражби и мошеничества... Радвам се, че макар и съвсем за кратко, успях да наруша спокойствието ви.

Ростан се опита да го прекъсне. Но Мариус продължи с треперещ глас:

– Обикновените разбойници поне са смели. Те се бият, рискуват живота си. А вие, господа, грабите скришом. Само като си помисли човек, че нямате нужда да крадете, за да живеете добре! Всички сте богати, а вършите мерзости. Нека Бог ми прости тези думи.

Няколко лихвари се надигнаха и размахаха заплашително юмруци.

– Не сте виждали никога гнева на един почтен човек, така ли? – попита Мариус. – Истината ви дразни и плаши! Свикнали сте на почит, дори сами сте повярвали на уважението, което се отдава на лицемерието ви. Е, добре! Прииска ми се поне веднъж в живота си да получите заслуженото. Затова влязох при вас.

Младият мъж разбра, че ще си изпати, ако продължи. Отдръпна се към вратата, огледа лихварите отвисоко; отново се спря, за да изрече последните гневни думи:

– Зная много добре, че не мога да ви осъдя. Богатството, влиятелността, с която се ползвате, и ловкостта ви правят недосегаеми. Ако от наивност започна да се боря с вас, несъмнено аз ще съм този, който ще бъде смазан. Но поне няма да се упреквам, че не съм изразил омразата си към вас. Бих искал думите ми да могат да дамгосат челата ви. Тълпата ще ви освирка и може би тогава ще се поучите... Поделете си златото! Ако у вас е останала поне мъничко честност, тя ще опари пръстите ви.

Мариус затвори вратата и си тръгна. Когато излезе на улицата, се усмихна тъжно. Виждаше живота с всичките му безчестия и позор и си казваше, че ролята му в него е тази на един Дон Кихот на справедливостта и честността.

17

ДВА ПОЗОРНИ ПОРТРЕТА

Мариус разказа приключението си на надзирателя и цветарката, която възкликна:

– И какво постигнахте! Защо се разгневихте? Може би този човек щеше да ви заеме парите.

Понякога упоритостта на жените ги прави по-съобразителни. Така Фин, колкото и почтена да беше, би се направила може би на глуха у Ростан и дори при удобен случай би се възползвала от тайните, чути по волята на случайността.

Ревертега изпитваше неудобство от това, че бе посъветвал Мариус да отиде при банкера.

– Бях ви предупредил, господине: известни са ми слуховете, които се носят за този човек, но смятах, че повечето от тях са клевета. Ако знаех цялата истина, никога нямаше да ви пратя там.

Мариус и Фин прекараха целия следобед в кроене на странни планове, в напразно търсене на средство, с което да се сдобият с петнадесетте хиляди франка, необходими за спасението на Филип.

– Как?! – възкликна младата жена. – Няма ли да намерим в този град поне един човек, който да ни измъкне от това затруднено положение? Няма ли тук богати хора, които дават заеми с разумна лихва? Хайде, чичо, помогнете ни! Посочете ни някого; готова съм да падна на колене пред него...

Ревертега поклащаше глава:

– Е, да, тук има и добри хора, богаташи, които биха ви помогнали. Само че какво право имате да се възползвате от добрината им? Не можете просто така да им поискате пари. Трябва да се обърнете към свещеници, към банкери. Но понеже не можете да дадете никаква солидна гаранция, ще се принудите да почукате на вратите на лихварите... О, познавам стари скъперници, които с радост биха ви хванали в лапите си или биха ви изгонили като опасни просяци.

Фин слушаше чичо си. Всички тези финансови въпроси се объркваха в главата ѝ. Тя беше толкова открита и пряма, че ѝ се струвате съвсем естествено и лесно да се иска и да се получи солидна сума само за два часа. Има милионери, които винаги разполагат с няколко ненужни хилядарки.

Настойчиво се обърна към тъмничаря:

– Хайде, помислете добре. Наистина ли не виждате някого, към когото бихме могли да се обърнем?

Ревертега с вълнение гледаше разтревожената девойка. Как би искал да не рисува бруталната картина на живота пред изпълненото с надежди наивно дете.

– Не, наистина не се сещам за никои... Говорих ви за двама измамници, спечелили непочтено цели състояния. И те като Ростан дават сто франка, за да приберат сто и петдесет само след три месеца.

Надзирателят се поколеба за миг и продължи:

– Искате ли да ви разкажа за един от тези хора. Казва се Ру-мийо, бивш министерски чиновник. Занимаваше се с лов на наследства. В ролята на съветник и приятел той се вмъкваше в семействата, разучаваше терена и поставяше клопки. Безпогрешно надушваше сред тълпата на улицата нерешителния и страхлив човечец, завещал вече наследството си... Омотаваше го в мрежите си, постепенно го привличаше с реверанси и ласкателства, разиграваше цяла комедия в ролята на загрижен като син благодетел... Ах, колко ловък беше! Трябваше да го види човек как умело оплита жертвата си, как печели приятелството на стареца. По този начин елиминираше истинските наследници, племенници и братовчеди, а после сам съставяше ново завещание, според което той ставаше единствен наследник. Всичко това осъществяваше търпеливо, понякога му бяха необходими цели десет години, за да постигне целта си, да доведе докрай делото си; действаше извънредно предпазливо и подмолно, хвърляше се върху плячката едва когато тя спираше пред него запъхтяна, укротена от погледите и ласкателствата му. Приличаше на тигър, преследващ жестоко и безшумно сигурната плячка.

Фин сякаш слушаше някаква история от "Хиляда и една нощ". Гледаше чичо си с широко отворени очи. Мариус като че ли не се учудваше, свикнал вече с толкова мошеничества.

– И казвате, че този човек е натрупал голямо богатство? – попита той надзирателя.

– Да, хората разправят какво ли не за невероятната хитрост на Румийо... Например как преди десет или петнадесет години успял да спечели симпатиите на някаква стара дама, която имала сто хиляди франка. Било истински удар: старата дама се превърнала в негова робиня. Лишавала се дори от коричка хляб, само и само да не посяга на парите, които искала да остави на този дявол, който я бил обсебил като пълновластен господар. Била обладана от него като от зъл дух; всичката светена вода на една църква не би стигнала, за да се прогони. При всяко негово посещение изпадала в екстаз. Така и не се разбрало с какви думи и сръчни ходове нотариусът бил успял да проникне толкова дълбоко в това благочестиво сърце. Когато старицата умряла, лишила всичките си преки наследници и оставила петстотин хиляди франка на Румийо. Всички очаквали това...

Мога да ви посоча още един пример. Това е една жестока комедия, в която Румийо доказал невероятната си гъвкавост. Някой си Ришар, който от търговия натрупал стотици хиляди франка, се оттеглил почтено от делата си при едно семейство, което се грижело за него и стопляло старините му. В замяна за тази грижовност старият търговец обещал на домакините да им остави наследството си. Хората живеели с тази надежда; разчитали да се възползват от тези пари, с които щели почтено да устроят многобройната си челяд. Но Румийо минал оттам и скоро станал близък приятел на Ришар, водел го понякога на село и тайно осъществявал плановете си да присвои парите му. Семейството, у което живеел старият търговец, не се усъмнило в нищо; продължило да се грижи за госта си и да очаква наследството. Цели петнадесет години живяло в спокойно очакване, изграждало планове за бъдещето, сигурно в щастието и богатството си. Ришар умрял и на другия ден Румийо станал негов наследник за голямо учудване на това семейство, излъгано в очакванията и чувствата си... Такъв е ловецът на наследства. Когато върви, никой не чува скърцането на острите му нокти по земята. Скоковете му са прекалено бързи, за да може някой да ги избегне. Изсмукал е всичката кръв на жертвата си още преди да се надвеси над нея и да я разкъса окончателно.

Фин не можеше да се сдържи:

– Не, не, за нищо на света няма да поискам пари от такъв!... Не познавате ли някой друг заемодател, чичо?

– Ох, детето ми – въздъхна надзирателят, – всички лихвари са такива. В живота си всички имат по някое тъмно петно... Познавам един стар скъперник, който има повече от милион. Живее сам в мръсна и изоставена къща. Гийом се е погребал жив във вонящото си леговище. Това е една дупка с влажни стени, подът е от пръст; навсякъде е покрито с паяжини и прах, прозорците са черни от мръсотията и светлината едва се прецежда през тях. Нашият  скъперник сякаш е задрямал сред нечистотиите като паяк, застинал неподвижно в мрежите си. И когато в нишките, които е опънал, дойде някоя плячка, той я привлича към себе си и смуче кръвта от вените ѝ... Този човек яде само варени зеленчуци и никога не засища глада си. Облича се в дрипи, живее като просяк и прокажен, само и само да запази всичките пари, които е натрупал, за да умножава непрекъснато богатството си... Той дава заем единствено при сто процента лихва...

Фин ставаше все по-бледа от разказа на чичо си.

– Впрочем – продължи тъмничарят – Гийом има приятели, които прославят набожността му. А той не вярва нито в Бога, нито в дявола. Стига да можеше, би продал Христос за втори път. Но е бил достатъчно хитър да заблуди с "благочестието" си доста хора и да заслужи почитта на някои недалновидни умове. Можете да го срещнете по църквите, коленичил зад колоните... Когото и да попитате в града дали е извършил поне едно добро дело този "свят" човек, никой не ще може да ви отговори. Казват, че много обича Бога, а краде ближния си. Няма човек, на когото да е помогнал. Дава само с лихва, а не е помогнал и с едно су на някой нещастник. Дори някой да умира от глад пред вратата му, не би му предложил къшей хляб и чаша вода. Ако се радва на някакво уважение, то е, защото и него е откраднал, както е откраднал всичко, което притежава.

Ревертега замълча. Гледаше племенницата си. Не знаеше дали да продължи.

– И вие с цялата си наивност бихте отишли при такъв човек? Не мога да кажа всичко, не бих искал да говоря за пороците му. Този старец има низки страсти; понякога забравя за скъперничеството си и се отдава на похотливите си апетити.

– Престанете! – изкрещя Мариус.

Фин бе свела глава. Зачервена и смутена, тя окончателно бе изгубила смелостта и надеждата си.

– Виждам, че цената на парите е жестока – въздъхна отчаяно младежът, – трябва да се продадем, за да я заплатим. Ах, защо нямам време да спечеля необходимите ми пари с честна работа.

Тримата замълчаха. Вече не виждаха никакво спасение.

18

ПОЯВЯВА СЕ ЛЪЧ НА НАДЕЖДА

На другия ден, силно притеснен, Мариус реши да почука на вратата на господин Дьо Жирус. Откакто търсеше пари, мислеше да се обърне към стария граф. Но винаги се стъписваше пред тази мисъл. Плашеше го грубоватата оригиналност на благордника; не смееше да му признае за неволята си. Червеше се, когато си представяше, че трябва да обясни за какво са предназначени парите; бе мъчителна ми-сълта, че е принуден да включи трети съзаклятник в бягството па брат си; господин Дьо Жирус му внушаваше ужас повече от всеки друг.

Когато младият мъж отиде при него, завари къщата безлюдна – графът току-що беше заминал за Ламбеск. Почти се зарадва, че не го намери: това, което трябваше да стори, му тежеше много. Остана на улицата. Нямаше смелост да отиде в Ламбеск. Бездействието го дразнеше.

Вървеше по алеята сломен, с блуждаещ поглед, когато срещна Фин. Беше седем часът сутринта. Цветарката, облечена празнично, държеше малка пътна чанта в ръка и се усмихваше. Имаше решителен вид.

– Накъде сте тръгнали така? – попита той изненадан.

– Отивам в Марсилия.

Младежът я погледна с учудване. Погледът му беше изпитателен.

– Засега не мога нищо да ви кажа – продължи тя. – Имам план, но се страхувам да не се провали. Ще се върна тази вечер... Хайде, не се отчайвайте!

Мариус придружи Фин до дилижанса. Дълго гледа след потеглящата кола: отнасяше последната му надежда и щеше да му донесе или тревога, или радост.

През целия ден обикаля около пристигащите коли. Трябваше да пристигне последният дилижанс, а Фин още не се бе появила. Младият мъж, измъчван от нетърпение, ходеше нервно напред-назад. Трепереше от страх да не би цветарката да се завърне едва на другия ден. Беше в пълно неведение за резултата от нейния опит, затова страхът му да прекара цяла нощ в безпокойство и несигурност бе огромен. Разхождаше се трескаво по главната улица, обзет от някакъв кошмар.

Най-после забеляза на площад "Ротонд" пристигащия дили-жанс. Когато до него достигна трополенето на колелата по паважа, сърцето му заби силно. Подпря се на едно дърво, като наблюдаваше слизащите един по един пътници.

Внезапно някаква сила го прикова на място. Почти срещу него, от вратата на дилижанса изникна високият силует на абат Шастание с бледото му и тъжно лице. Абатът стъпи на тротоара, след което помогна на някаква млада жена да слезе. Това беше Бланш дьо Казалис.

След нея пъргаво скочи Фин. Лицето ѝ бе озарено от лъчезарна усмивка.

Двамата пътници, водени от цветарката, се отправиха към хотел "Дьо Пренс". Смаян, без нищо да разбира, Мариус ги последва машинално.

Фин не остана повече от десет минути в хотела. Когато излезе, забеляза младия човек и радостно се затича насреща му.

– Успях да ги доведа! – потри доволно ръце тя. – Сега се надявам, че ще направят това, което желая... Утре ще разберем!

И Фин хвана Мариус за ръка и му разказа как бе протекъл денят ѝ.

Предната вечер, когато той изказвал съжалението си, че няма достатъчно време да спечели необходимата сума, цветарката била поразена от думите му; от друга страна, всичките разкази на чичо ѝ доказали, че е почти невъзможно да се намери почтен кредитор. Тогава оставала единствено възможността да спечели време, да се отдалечи възможно най-дълго денят, в който Филип щял да бъде прикован на позорния стълб – присмиващата се и хулеща тълпа всявала най-голям ужас у осъдените.

От този ден планът на девойката бил съставен. Може би с него тя щяла да успее, защото бил извънредно дързък. Смятала да отиде направо у господин Дьо Казалис, да намери племенницата му и да ѝ опише цялата жестокост на картината от позорното наказание на Филип. Решила да я убеди да ѝ помогне. Двете щели да молят депутата да се намеси; ако господин Дьо Казалис не се съгласял да уреди помилване, щяла да се опита поне да издейства отлагане на наказанието.

Всъщност Фин изобщо не била обмисляла по какъв начин ще действа. Струвало ѝ се невероятно чичото на Бланш да не отстъпи пред сълзите на племенницата си; вярвала, че все пак я обича. Цветарката мечтаела, надявала се, че господин Дьо Казалис ще се огъне. Този горделив и упорит човек бе искал позора на Филип и нищо на света не било в състояние да попречи отмъщението му да бъде изпълнено. При един сблъсък с него тя неминуемо щяла да бъде победена и напразно да изразходва милите си усмивки и трогателните сълзи.

Но за нейна радост, когато пристигнала в дома на господин Дьо Казалис на улица "Бонапарт", научила, че бил повикан спешно в Париж във връзка с политическото му положение. Помолила да я представят на госпожица Бланш; отговорили, че я няма и може би пътува някъде.

Цветарката си тръгнала объркана и излязла навън да размисли. Всичките ѝ планове рухвали, отсъствието на чичото и племенницата я лишавали от онази опора, на която толкова разчитала. Нямала приятел, който да ѝ помогне. Но не искала да изгуби последната си надежда и да се завърне в Екс толкова отчаяна, колкото и преди безполезното пътуване.

Изведнъж си спомнила за абат Шастание. Мариус често ѝ бил разказвал за свещеника. Знаела за добрината и предаността му. Може би щял да ѝ даде полезни съвети.

Открила го у болната му сестра. Разкрила сърцето си пред него и с няколко думи му описала целта на пътуването си до Марсилия. Свещеникът я изслушал с вълнение.

– Провидението ви води при мен – зарадвал се той. – Това ми дава правото да разкрия поверената ми тайна. Госпожица Бланш не е на път. За да скрие бременността ѝ, понеже не може да я отведе в Париж, чичо ѝ е наел за нея малка къща в Сент Анри. Тя живее там с една гувернантка. Господин Дьо Казалис, който се ползва с доверието ми, ме помоли да я посещавам често... Желаете ли да ви отведа при бедното дете? Ще я намерите много променена, сломена от мъка.

Фин с радост приела предложението му. Когато видяла цветарката, Бланш пребледняла и заплакала горчиво. Около очите ѝ имало синкави кръгове; устните ѝ били безжизнено бледи, бузите ѝ имали восъчен цвят; премълчаваната от нея истина я измъчвала. Нежно и с трогателни думи Фин обяснила, че може да помогне на Филип да се спаси от най-ужасното наказание. Девойката се надигнала и изрекла сломено:

– Готова съм, правете с мен каквото желаете... Нося в себе си дете, което непрестанно ми напомня за бащата... Искам да смиря гнева на това още неродено малко същество.

– Добре – с топлина в гласа продължила Фин, – помогнете да избегнем позора... Сигурна съм, че ще успеете да измолите отсрочка.

– Но госпожица Бланш не може сама да отиде в Екс – отбелязал абат Шастание. – Трябва да я придружа... Зная, че ако господин Дьо Казалис научи за това пътуване, ще ме упрекне. И все пак поемам отговорността за това. Смятам, че всеки честен човек би го направил.

Получила съгласието и на двамата, цветарката оставила на стареца и девойката време, за да се приготвят. Върнала се заедно с тях в Марсилия и там ги качила на дилижанса, с който влезли тържествено в Екс. На другия ден Бланш трябвало да се яви пред председателя на съда, произнесъл присъдата над Филип.

Когато Фин завърши разказа си, Мариус я разцелува по бузите, които се заляха с руменина.

19

ОТЛАГАНЕ НА ПРИСЪДАТА

На следващата сутрин Фин потърси Бланш и абат Шастание. Искаше да ги съпроводи до дома на председателя на съда, за да разбере веднага резултата от посещението им. Мариус разбираше, че госпожица Дьо Казалис ще понесе мъчително присъствието му. Той се разхождаше неспокойно по главната улица и следеше отдалеч двете девойки и свещеника. Когато просителите влязоха в къщата, цветарката забеляза младия мъж и му направи знак да дойде при нея. Двамата зачакаха мълчаливо, развълнувани и обезпокоени.

Председателят прие Бланш с огромно съчувствие. Разбирате, че тя бе най-потърпевшата в тази тъжна история. Бедното дете не можа да говори: още първите му думи завършиха с ридания и цялото му същество молеше за милост. Наложи се абат Шастание да обясни присъствието им и да изложи прошението.

– Господине, идваме при вас със смирена молба. Госпожица Дьо Казалис и без това е сломена от нещастията, стоварили сс върху главата ѝ. Тя ви моли да я пощадите от ново унижение.

– С какво мога да ви бъда полезен? – попита развълнуван председателят.

– Ако е възможно, бихме желали да избегнете нов скандал... Господин Филип Кайол бе осъден на публичен показ и наказанието трябва да се изпълни тези дни. Но позорът няма да падне само върху него... Едно дете ще страда и сега то моли за милост. Нали чувате виковете на тълпата, хулите, с които ще бъде обсипана госпожица Дьо Казалис. Народът ще хвърли кал по името ѝ, то ще се чува около стълба на безчестието, съпровождано от злобни крясъци и мръсни думи...

Председателят бе дълбоко трогнат. Замълча за миг. После, обзет от внезапно хрумнала му мисъл, попита:

– Но господин Дьо Казалис ли ви изпраща при мен? Знае ли за вашата стъпка?

– Не – отговори свещеникът с открито достойнство.

– Господин Дьо Казалис не знае, че сме тук... Хората са водени от интереси и страсти, които ги владеят и понякога им пречат да виждат ясно нещата... Може би с тази наша молба ние с госпожица Бланш вървим против волята на чичото... Но над страстите и човешките интереси стоят доброто и справедливостта. Затова не се побоях да компрометирам свещеническия си сан, поемайки на плещите си задължението да ви моля за доброта и справедливост.

– Имате право, господине – съгласи се председателят. – Разбирам мотивите, довели ви тук. Думите ви, както виждате, силно ме развълнуваха. За жалост не мога да предотвратя наказанието – не е в моя власт да променя постановлението на съда.

Бланш молитвено събра ръце:

– Господине, не зная какво бихте могли да направите за мен. Но ви умолявам да бъдете снизходителен. Кажете си, че осъдената от вас съм аз, и се опитайте да облекчите страданията ми.

Председателят хвана ръцете ѝ и промълви с бащинска нежност:

– Мило дете, разбирам всичко. Ролята ми в това дело бе тежка. Днес съм отчаян, че не мога да ви кажа: "Не се бойте, властта да отменя позорния стълб е в мои ръце и вие няма да бъдете вързана на него с осъдения".

– Значи публичното наказание ще бъде скоро – сломено въздъхна свещеникът. – И дори не сте в състояние да отложите този мъчителен спектакъл...

Председателят се изправи.

– Министърът на правосъдието може да го отложи по молба на главния прокурор. Искате ли да стане в последните дни на декември? Бих бил щастлив да докажа съчувствието и благоразположението си към вас.

– Да, да! – пламенно възкликна Бланш. – Отдалечете колкото е възможно повече този ужасен ден... Това ще ми даде повече сили.

Абат Шастание знаеше за плановете на Мариус и реши, че трябва да се оттегли, без да настоява повече пред обещанието на председателя. Присъедини се към благодарностите на Бланш за помощта, която им се оказваше.

– Добре, разбрахме се – заяви председателят. – Ще настоявам и, убеден съм, ще получа отлагане на присъдата с четири месеца... Дотогава бъдете спокойна, госпожице. Надявайте се, може би провидението ще изпрати някакво облекчение на страданията ви.

Двамата просители излязоха. Фин ги забеляза и дотича при тях.

– Е, какво стана? – задъхана попита тя.

– Както ви казвах, председателят не може да отмени изпълнението на присъдата.

Цветарката пребледня.

– Но обеща да се намеси и да отложи присъдата – побърза да добави старият свещеник. – Имате на разположение четири месеца, през които да работите за спасението на затворника.

Мариус неволно се бе приближил към групата. Пустата и безмълвна улица изглеждаше бяла под знойното южно слънце. Между напуканите павета бе поникнала трева. Самотно мършаво куче бродеше в тясната ивица сянка, която хвърляха къщите. Когато младежът чу думите на абата, направи енергична крачка към него и стисна развълнувано ръцете му.

– Ах, отче – гласът му трепереше от вълнение, – вие ми възвръщате надеждата и вярата. От вчера бях започнал да се съмнявам, че има Бог. Как да ви се отблагодаря, как да изразя признателността си? Смелостта ми се възвърна. Сигурен съм, че ще спася брат си.

Бланш бе свела глава при появяването на Мариус. Силна руменина бе заляла бузите ѝ. Стоеше смутена и объркана от присъствието на този младеж, който знаеше за клетвонарушението и когото заедно с чичо си бе довела до отчаяние. Мариус, чиято бурна радост бе поутихнала, съжали, че се е приближил. Скръбният вид на госпожица Дьо Казалис му вдъхваше съжаление.

– Брат ми наистина е виновен – заяви той. – Бихте ли му простили, както ви прощавам аз?

Не можеше да намери повече думи. Би искал да ѝ говори за детето, за съдбата, която очакваше бедното същество, да ѝ го поиска от името на Филип. Но тя бе толкова съсипана, че не посмя да я измъчва повече.

Фин почувства, че с Мариус става нещо. И докато той вървеше напред с абат Шастание, прошепна бързо на Бланш:

– Спомняте ли си, че ви предложих да стана майка на детето? Сега ви обичам! Виждам, че имате храбро сърце... Само ми дайте знак и веднага ще ви се притека на помощ. Аз ще бдя над него, защото не искам нещастното малко създание да страда заради лудостта на родителите си.

Вместо отговор Бланш стисна мълчаливо ръката на цветарката. По бузите ѝ се стичаха големи сълзи.

Госпожица Дьо Казалис и абат Шастание веднага тръгнаха за Марсилия. Фин и Мариус бързо отидоха в затвора. Съобщиха на Ревертега, че имат четири месеца за подготовка на бягството. Той се закле, че ще удържи на думата си, независимо кога ще му напомнят за това.

Преди да напуснат Екс, двамата млади хора поискаха да видят Филип, за да го уведомят за случилото се и да го обнадеждят. В единадесет часа вечерта Ревертега отново ги въведе в килията. Филип, започнал да свиква с режима в затвора, вече не им се стори толкова сломен.

– Щом ще ме спасите от публичния позор, съгласен съм на всичко – обяви той. – Предпочитах да разбия главата си в стената, отколкото да бъда вързан на позорния стълб...

На другия ден дилижансът отведе Мариус и Фин в Марсилия. Щяха да продължат, но в много по-големи мащаби, борбата, към която ги тласкаха чувствата им. Щяха да се спуснат до дъното на човешките страдания и да видят наяве раните на големия град, в който кипеше модерната индустрия.

ЧАСТ

1

СОВЕР

Шефът на Каде Кугурдан, Совер, собственик на пристанищна кантора за пренасяне на товари, беше дребен и набит енергичен човек. Гарвановият нос, тънките устни и продълговатото му лице изразяваха онази суетна доверчивост и хитро самохвалство, които са толкова типични за южняците.

Израсъл на пристанището, обикновен хамалин на младини, той беше спестявал упорито в продължение на десет години. Тежестите, които вдигаше, бяха наистина огромни. Имаше смайваща сила. Обичаше да казва, че не се страхува от едрите мъже. Това джудже беше способно да надвие дори великан. Но разумно не показваше силата си и избягваше всякакви разпри. Знаеше добре, че мощта на неговите мускули се измерва в доста пари и че дори един юмручен удар носи неприятности. Живееше скромно, отдаден на работата си и на мечтата да забогатее колкото може по-бързо, дори с цената на големи лишения.

И ето че един ден той се оказа притежател на няколко хиляди франка, необходими му за изпълнение на замисления план. В кратък срок стана шеф, започна да командва. Седеше със скръстени ръце и гледаше как работниците му тичат, плувнали в пот. Помагаше им от време на време, но непрекъснато ги хокаше. В действителност Совер беше изключително мързелив. Бе работил от инат, с желанието да свърши наведнъж работата си за цял живот и по-късно да си почива, отдаден на мързела като богаташ. Сега, когато печелеше цяло състояние от бедните нещастници, той се разхождаше със скръстени ръце. Трупаше пари и чакаше да събере солидна сума, с която да започне свободен и бурен живот.

Полека-лека алчният работник се превърна в разточителен богаташ. Вкусът му към разкош и удоволствия бе изключително силен: искаше да има много пари, за да се забавлява до насита; искаше много забавления, за да покаже на всички колко е богат. Като суетно парвеню вдигаше шум около себе си. Когато се смееше, искаше цяла Марсилия да чува смеха му.

Сега носеше дрехи от фино сукно, под които обаче не можеше да скрие якото тяло на бившия работник. Върху жилетката му се виждаше широка златна верижка, дебела цял пръст, на която висеше огромен медальон. На лявата си ръка имаше масивен златен пръстен. По цели дни се скиташе по главната улица и на пристанището, обут в лачени обувки, с мека филцова шапка. Пушеше великолепна лула със сребърен обков. Като вървете, непрекъснато подрънкваше с часовника и медальона си и небрежно хвърляше към тълпата присмехулен поглед. Наслаждаваше се на ефекта, който предизвикваше.

Совер постепенно бе поверил управлението на работите на Каде Кугурдан, когото харесваше заради енергичността; този двадесетгодишен младеж притежаваше открит характер и интелигентност, които го поставяха над останалите носачи. Шефът бе очарован, че има за помощник такъв работник. Повиши го в надзирател на работниците. През това време се наслаждаваше на живота в Марсилия. Задоволяваше се да прави сметките сутрин и да прибира спечелените пари.

Започна мечтаният живот: Совер успя да си осигури достъп до един игрален дом. Игра доста предпазливо. Смяташе, че удоволствието на играта не си струва сумите, които се губеха. Искате да се забавлява с парите си и търсеше солидни и трайни удоволствия. Хранеше се в най-скъпите ресторанти, публично показваше любовниците си. Суетността му бе особено поласкана, когато се возеше, излегнат в меките възглавници на файтоните, до някоя копринена фуста. По-важна бе не жената, а тоалетът ѝ. Мъкнеше копринените рокли из будоарите и разтваряше широко прозорците, за да видят минувачите, че е насаме с някоя дама от обществото, че му сервират най-скъпите ястия. Други на негово място биха спуснали щорите, биха сложили реостата. Негова мечта бе да целува любовниците си в стъклена къща, за да убеди тълпата, че е достатъчно богат да притежава красиви жени. Разбираше любовта по свой начин.

Вече месец живееше в плен на млада особа, връзката с която ласкаеше самолюбието му. Тя бе любовница на някакъв граф. Наричаха я една от кралиците на марсилското общество на леките нрави. Името ѝ беше Терез-Арманд, но всички я наричаха просто Арманд.

Когато нейната нежна малка ръка попадна в широката му груба длан, Совер едва не припадна от радост. Вървяха хванати така по алеите на Мейан и стигнаха до вратата на къщата, в която живееше куртизанката. Минувачите се спираха да ги разгледат – мъжът и жената си отправяха усмивки и реверанси. Совер си тръгна, изпълнен с гордост и възхитен от тоалета и обноските на Арманд. От този миг бе обладан от една-единствена мисъл: да направи тази жена своя любовница, да заеме мястото на графа.

Започна да дебне Арманд. Причакваше я на улицата. Бе влюбен в луксозните ѝ коприни, в парфюмите, на които ухаеха дрехите ѝ. Гордееше се, че тя го поздравява – нямаше нищо против Совер да минава за един от любовниците ѝ. Една вечер се качи при нея и си тръгна едва на сутринта. Реши, че завоеванието се дължи на личната му привлекателност. Цели два дни се разхождаше с глупав и самодоволен вид, гледаше минувачите с подигравателно съжаление. Когато вървеше под ръка с Арманд, улицата му се струваше тясна. Изпадаше в екстаз от полюшването и тихото шумолене на полите на метресата си. Обожаваше кринолините, които заемат много място и пречат на движението.

Разказваше на всички за големия си късмет. Един от първите, на когото се изповяда, бе Каде.

– Ах, само ако познаваше тази очарователна персона! Тя направо ме обожава... В къщата ѝ има всичко – килими, завеси, огледала... Сякаш си във висшето общество, честна дума... А освен това е чудесно момиче. Съвсем не е горделива и е много щедра... Вчера обядвах в малкия ѝ салон. После взехме карета и отидохме в центъра. Всички ни гледаха... Заслужава си човек да умре от удоволствие в компанията на подобна жена.

Каде се усмихваше. Той си мечтаеше за момиче от народа. Арманд му приличаше на някаква механична кукла, на крехка играчка, която можеш да счупиш в пръстите си. Но не искаше да противоречи на шефа си и затова заедно с него се възторгваше от прелестите на куртизанката. Вечер разказваше на Фин за лудориите на Совер.

Цветарката отново бе заела мястото си в магазинчето на улица "Сен Луи". Продаваше цветята си, а погледът ѝ винаги бе нащрек: търсеше всеки удобен случай, който можеше да помогне на Мариус. Помнеше за заема от петнадесет хиляди франка и всеки ден градеше нови планове, мечтаеше да получи съдействието на всички хора, с които я срещаше случайността.

– Мислиш ли – попита една сутрин брат си, – че господин Совер е човек, който би дал пари назаем?

– Зависи – отговори Каде. – За да покаже доброто си сърце на всички, сигурно би дал и хиляда франка на някой бедняк.

Цветарката се разсмя.

– О, тук не става дума за милостиня. Ще трябва лявата ръка на този, който дава, да не знае какво прави дясната.

– По дяволите! – промълви Каде. – Това е прекалено безкористно. Впрочем можем да опитаме.

И така Фин състави цял план. Мислеше, че Совер е много богат и че в действителност не е лош човек. Може би щеше да успее да получи нещо от него с помощта на Арманд.

Цветарката разбра, че най-напред трябва да убеди Мариус да отиде при Арманд. Именно това беше трудно. Младежът щеше твърдо да откаже, да отсече, че между него и тази жена не може да има нищо общо.

Един ден, сякаш между другото, тя спомена името на Арманд и с учудване видя усмивката на лицето на Мариус.

– Познавате ли я? – попита Фин.

– Ходих веднъж у тях. Филип ме заведе. Тази дама, както я наричате, приема в салоните си един път седмично и брат ми бе от най-честите посетители... Бога ми, бях чудесно приет от една истинска домакиня, изключително любезна и елегантна.

Фин се натъжи от думите на Мариус, който възхваляваше Арманд.

– Изглежда, че нещата при нея малко са се променили от година. Казаха ми, че има финансови проблеми. Впрочем твърдят, че е доста ловка, дори интригантка. Стига да намери някой глупак, веднага ще го използва, за да се измъкне от затрудненото си положение.

Цветарката се бе съвзела от странното вълнение, което я бе обхванало. Продължи да действа за изпълнението на плана си, без обаче да ускорява нещата.

– Глупакът е вече налице – засмя се тя. – Познавате ли Совер, шефа на Каде?

– Да, малко. Срещал съм го да се разхожда по пантофи на пристанището.

– Любовник е на Арманд от няколко месеца... Казват, че е похарчил доста пари с нея.

После Фин добави безразлично:

– Защо не отидете у Арманд? Там ще срещнете богати хора, които биха могли да помогнат... Господин Совер ще бъде разположен да ви направи услуга.

Мариус стана сериозен и замълча за миг. Размишляваше.

– Е, добре, имате право – наруши мълчанието той... – Трябва да се опита всяка възможност... Утре ще отида при тази жена. Ще ѝ разкажа за Филип.

Цветарката гледаше младия мъж право в лицето и премигваше.

– И най-вече – пресилено се засмя Фин – гледайте да не останете в краката на тази чаровница... Чувала съм често да разказват за духовитостта ѝ, за необикновената ѝ власт над мъжете.

Изненадан от развълнувания глас на приятелката си, Мариус я хвана за ръката и я погледна изпитателно.

– Какво ви е? Да не би да отивам при дявола и да съм някой грешник?... Ах, бедната ми Фин! Далеч съм от мисълта да си въобразявам подобни глупости. Имам да изпълнявам свято дело... Погледнете ме добре: коя жена би харесала подобен изрод?

Девойката с изненада откри, че не е грозен. Някога ѝ се бе виждал ужасен; сега ѝ се струваше, че от лицето му струи светлина, която го преобразяваше изцяло. Младежът ѝ стисна приятелски ръката и тя силно се смути.

На другия ден вечерта, както бе уговорено, Мариус отиде у Арманд.

2

ЕДНА МАРСИЛСКА КОКОТКА

Арманд имаше тайнствен произход. Твърдеше, че е родена в Индия, че майка ѝ била индийка, а бащата – английски офицер. Това бе началото на историята, която тя разказваше на всички любопитни и чиято героиня бе. Първият ѝ любовник бил богат настойник, който се грижел за нея след смъртта на баща ѝ, за да я прелъсти по-късно, "така, както се угоява пиле, за да бъде сетне изхрускано с най-голям апетит". Тя разказваше изключително духовито този жесток и романтичен разказ.

Благодарение на лъжите никой така и не разбра истинската ѝ история. Един ден долетя в Марсилия като онези хищни птици, които отдалеч усещат богатата на плячка местност. Установи се в промишления град и показа изключителна находчивост. Още с пристигането си се завъртя край младите търговци, които ринеха парите с лопати. Разбра, че тези младежи, приковани цял ден към бюрата си, мечтаят за вечерни забавления, където да изхарчат малко от спечелените пари.

Изкусно постави примките си. Обзаведе богато къщата си, придаде ѝ аристократичен вид. С лекота се справи със съперничките си, които откри в града. Горките момичета, бяха доста невежи; обличаха се лошо, не умееха да говорят, луксът им бе еснафски, отблъскващ, често ходеха занемарени и небрежни. Арманд ги засенчи с елегантността си, с изтънчените маниери, възприети от срещите с добре възпитани хора. Само за няколко месеца се превърна в светска знаменитост.

Според наивните признания на Совер в дома си тя се държеше като херцогиня. Бе обзавела къщата с изключително изискан вкус.

Отвори вратите на салона си и с шума, който вдигна около себе си, привлече доста млади хора.Успя да ги задържи с благосклонността и светските си маниери. В господарката на къщата трудно можеше да се открие държанката. Имаше любовници, дори ги показваше открито. Но в обществото по време на соаретата запазваше благоприличието, на което се отдаваше голямо значение. Олицетворяваше порочния, но елегантен, парфюмиран и духовит тип жени.

Постепенно се заобиколи с бонвиваните на града. Впрочем приемаше само богати хора, които печелеха много и харчеха още повече. В началото трябваше само да избере жертвата си: пред краката ѝ се бе събрала цяла тълпа. Хвана здраво няколко богаташи, които живееха в разкош, готови да задоволяват прищевките ѝ.

Сериозните хора гледаха на нея като на истинска напаст, като на бездънна яма, в която щяха да потънат капиталите на младите марсилски търговци. Нейните съпернички, държанките, я обсипваха с обиди, обвиняваха я в нечестни интриги. Подиграваха се със слабото ѝ лице и преждевременните бръчки, казваха, че е грозна – това беше почти вярно, – и заявяваха, че не разбират защо тези глупави мъже се прехласват толкова пред това създание. Арманд ги оставяше да я одумват, а самата царуваше спокойно. В продължение на няколко години тя се издигна над тях с остроумието си, с богатството и достойнството си на елегантна и изискана жена. В къщата ѝ мъжете влизаха само с черни костюми и бели вратовръзки.

Но изведнъж без видими причини влиятелността ѝ спадна и бъдещият ѝ живот се оказа заплашен от безпаричие. Очевидно модата ѝ бе преминала, нямаше вече щедри любовници. И изпадна в състояние на полумизерно съществуване, при което човек все още носи коприна и ходи по килими. Усети, че ще падне в тинята, ако не положи усилия да запази разкошния си апартамент, и отчаяно започна да се бори. Разбираше, че дължи престижа си единствено на привидното богатство, на тоалетите и парите, които ѝ позволяваха да играе ролята на аристократка. В деня, в който останеше без късче коприна и затвореше салона си, знаеше, че ще се превърне в едно бедно, грозно и повехнало момиче, вече никому ненужно. Затова трескаво и енергично се зае да търси нови любовници, за да се снабди с пари на всяка цена.

Именно по това време се запозна с госпожа Мерсие, която ѝ даде заем с огромна лихва. И по този начин тя, мамила толкова млади наивници, сама се оказа измамена. Надяваше се да върне парите заедно с лихвите, като ги вземе от първия богаташ, който я направи своя любовница. Но богаташи така и не се появяваха. Това все повече я безпокоеше.

Тласкана от нуждата, чувствайки как с всеки изминат ден красотата ѝ – оръжието, с което печелеше хляба си – изчезва заедно с лукса, Арманд се реши на престъпление. В началото, за да не безпокои заемодателите си тя трябваше да продаде огледала, мебели, порцелан. Къщата постепенно се изпразваше, стените полека-лека се оголваха и тя с ужас си мислеше за часа, в който щеше да се окаже между четири голи стени, уморена и стара. Тапицерите, шивачките, всички доставчици, на които беше длъжница, ставаха все по-безмилостни, надушили скорошното разорение на клиентката си. Знаеха, че намира все по-рядко любовници. Искаха незабавно връщане на заемите. Някои от тях споменаха и за конфискация. Арманд разбра, че с нея е свършено, ако веднага не намери начин да се снабди с пари независимо как.

Прибягна до крайно средство. Подправи почерка на трима-четирима любовници и подписа с имената им няколко полици на нейно име. Тъй като не смееше да отиде при някой банкер, ти посети госпожа Мерсие, която се съгласи да шконтира някои от тези полици. Възможно е лихварката да е знаела произхода ѝ и да спекулира с това. Младата жена бе попаднала в ноктите ѝ. Всеки момент Мерсие можеше да подаде жалба до кралския прокурор, но все пак разчиташе на предполагаемите поръчители, които биха имали интерес да се потули скандалът. Предпочиташе фалшивите ѝ книжа пред истинските полици. Смяташе с благосклонността си да спечели цяло състояние. Искаше все по-големи лихви и все повече объркваше сметките на кокотката.

В продължение почти надве години Арманд си живееше спокойно и безгрижно. Бе вложила платимите си полици при лихварката и при всяко изтичане на срока им намираше пари, вземайки от всеки срещнат мъж. Необходимата сума допълваше, като продаваше по нещо. После отново вземаше заеми, подправяше нови полици, а госпожа Мерсие продължаваше да се преструва на добра и услужлива. Искаше да държи плячката си, притисната натясно, преди да покаже зъбите си и да я захапе.

После дойде ден, в който Арманд по никакъв начин не можеше да възстанови фалшивите полици. Напразно се опитваше да задържи някой любовник. Вече не успяваше да спечели парите, необходими за поддържането на къщата.

Именно тогава се запозна със Совер. Остави на негово име голяма сметка, като мислеше, че е богат и щедър. Навремето, когато беше кралица на Марсилия и безочливо демонстрираше кадифените си и дантелени тоалети, не би погледнала Совер от висотата на богатството и елегантността на любовниците си. Но вече не пренебрегваше никого: търсеше сред тълпата и бе готова на драго сърце да взема пари дори от мръсни ръце. Някогашният работник взе за нежно чувство необходимостта, която тласкаше младата жена в ръцете му. След няколко месеца тя с ужас разбра, че новият ѝ любовник е доста стиснат и харчеше парите си доста неохотно. След като две или три полици останаха неплатени, госпожа Мерсие започна да се ядосва.

Така стояха нещата, когато една вечер Мариус с цялата си наивност посети куртизанката. Мислеше, че ще намери в салона ѝ част от богатото и пъстро общество, на което брат му го бе представил. Мечтаеше да се запознае с някой млад търговец, който ще се притече на помощ. Дори донякъде разчиташе на Совер, чиято услужливост Фин бе доста преувеличила.

С учудване откри, че салонът е празен. Огромната зала бе осветена само от една лампа. Стори му се странно оголена. Совер лежеше полуизтегнат на един широк диван и явно си почиваше след вечерята, разкопчал няколко копчета от жилетката си. Държеше клечка за зъби. Седнала до него в един фотьойл, Арманд четеше, мечтателно подпряла чело на лявата си длан. В краката ѝ лежеше хрътка на име Джали. Главата на кучето бе отпусната върху розовите ѝ пантофки.

Едно от средствата, които Арманд използваше за съблазняване, бе да чете на любовниците си произведенията на модерните поети. Имаше малка библиотека, в която се намираха книги от Шатобриан, Виктор Юго, Ламартин, Мюсе. Вечер, на бледата светлина на лампата, в часа, в който изглеждаше още добре, тя четеше бавно и меланхолично стихове и проза. Това създаваше нещо като ореол около нея. Любовниците си мислеха, че пред тях е едно неуко момиче, а откриваха образована дама, четяща книги, които дори не бяха разлиствали. Особено потиснат и смазан се почувства Совер в деня, в който любовницата му взе една стихосбирка и започна спокойно да разлиства страниците ѝ пред него. Той самият много рядко прочиташе някой вестник. Приемаше жена,четяща стихове, за някакво по-висше създание. Всеки път, когато Арманд четеше в негово присъствие, той се съсредоточаваше, придаваше си превзет и очарован вид; въобразяваше си, че самият става грамотен.

Мариус се усмихна, когато видя високомерната стойка на Арманд, която си даваше вид, че е прехласната, и потъналия сред възглавниците Совер, скръстил ръце върху корема.

Кокотката посрещна новодошлия с обичайната си грациозност и жизнерадостен вид. Беше имала известни интимни връзки с Филип и затова се отнасяше с Мариус като със стар познат. Покани го да седне и го упрекна за редките му визити.

– Зная, че сте имали много неприятности напоследък – добави тя. – Горкият Филип! Понякога си го представям във влажната килия. А той толкова обичаше лукса и удоволствията!... Това, което му се случи, ще го научи накъде да насочва чувствата си...

Совер се бе надигнал. Имаше доброто качество, че не беше ревнив. Напротив, дори се гордееше с любовниците на метресата си. Бившите ѝ обожатели увеличаваха в очите му неговия късмет. Впрочем Мариус му се видя толкова хилав, че с удоволствие си помисли колко по-силен е от него.

Младата жена представи мъжете един на друг.

- О, но ние се познаваме – Совер се смееше като щастлив човек. – Познавам също и господин Филип. Голям юначага!

В действителност Совер беше очарован, че е бил заварен насаме с Арманд. Започна да ѝ говори на "ти", да изтъква удоволствията, на които двамата се отдаваха. Продължи да говори за Филип, като се обръщаше към любовницата си:

- Той идваше често при теб, нали?... Е, хайде, недей да протестираш! Смятам, че между вас дори имаше любов... Понякога го срещах в Шато о Фльор... Вчера бяхме там. Ах, скъпа моя, колко хора, какви тоалети!

После се обърна към Мариус:

– Вчера бяхме на ресторант... Много скъп... Не всеки може да плати такава вечеря.

Арманд страдаше. Дълбоко у тази жена все още се бе съхранила някаква нежност. Тя гледаше Мариус, свиваше леко рамене и хвърляше насмешливи погледи към Совер, който продължаваше невъзмутимо словоизлиянията си.

Мариус отгатна затрудненията и безпокойството на куртизанката. Изпита почти състрадание в празния салон, разбрал по каква ужасна наклонена плоскост се спуска жената, която някога бе видял безгрижна и щастлива. Съжаляваше, че е дошъл.

Към десет часа остана насаме със Совер, който започна да му говори за богатството си и за радостния си живот. Една слугиня бе дошла да съобщи на Арманд, че госпожа Мерсие чака във вестибюла и изглежда силно разгневена.

3

ГНЕВЪТ НА ГОСПОЖА МЕРСИЕ

Госпожа Мерсие беше дребна закръглена петдесетгодишна жена. Непрекъснато и сълзливо се оплакваше от тежкия си живот. Облечена в избеляла басмена рокля, тя винаги носеше със себе си сламена кошница, която ѝ служеше за касичка. Движеше се с малки стъпки като котка. Придаваше си жалък и нещастен вид, за да предизвика състраданието на хората, но сълзите, които ежеминутно обливаха свежото ѝ лице с мазни гънки вместо бръчки, изглеждаха странно неестествени и чужди.

Лихварката изигра превъзходно ролята си пред Арманд. Най-напред се престори на добра жена. Завладя я дяволски изкусно, като се преструваше ту на услужлива, ту на егоистка, объркваше сметките, оставяше лихвите да растат, докато направи длъжницата си неспособна да провери каквото и да било.

Така например, когато изтичаше срокът на някоя полица, а Арманд нямаше средства да я изплати, госпожа Мерсие се вайкаше, после обещаваше да вземе парите назаем от някой, заявяваше, че не разполага с необходимата сума. Съобщаваше стойността на полицата, куртизанката веднага я връщаше и така отново нямаше да изплаща лихви. В това непрекъснато движение на полици и нарастващи лихви Арманд вече окончателно се беше объркала в сметките си и не знаеше какво е платила и какво дължи още. И дългът продължаваше да расте, без дори да е необходимо лихварката да дава нови суми. А колкото повече остаряваше кредитът, толкова по-трудно се разбираше какво трябва да връща. Младата жена се чувстваше захвърлена сред някакъв хаос.

Лихварката продължаваше да има същия отчаян и угоднически вид. Когато самата даваше на Арманд пари, за да я накара да плати, тя ѝ показваше цялата си преданост, героичното си поведение.

– Е, май не сте виждали друга кредиторка като мен? – питаше тя. Ще стигна дотам, че сама да взема назаем парите, които ви трябват. Как ви се вижда?

– Но вие заемате тези пари за вас, защото ви ги давам – отговаряше Арманд.

– Не е съвсем така – продължаваше лихварката. – Опитвам се единствено да ви направя услуга.

Така полека-лека госпожа Мерсие се настаняваше в къщата. Идваше през два-три дни, за да покаже хитрата си разнежена физиономия. Арманд се превърна в нейна собственост, в нейна ро-биня. Лихварката ту дотичваше и отпускайки се с отчаяние на някой стол, обвиняваше младата жена, че иска да се измъкне, без да си плати (тогава трябваше да ѝ се покаже целият апартамент, за да се увери, че куфарите не са приготвени), ту звънеше силно, крещеше, че е ограбена, упрекваше кокотката за разходите ѝ, сравняваше своя живот с нейния, обвиняваше я в неплатежоспособност и дългове и най-накрая искаше нови гаранции.

Друг път идваше внезапно да иска пари, после се размекваше, оплакваше се от нищетата и си тръгваше, като се преструваше, че едва върви. Всяко нейно посещение бе съпроводено с порой от сълзи. Разплакваше се много лесно и с това силно притесняваше хората. Всяко нейно оплакване се съпровождаше от ридания. Превиваше се жалостно на стола си и скръбно произнасяше всяка дума. Уморена и объркана, Арманд стоеше мълчалива пред нея. Понякога ѝ идваше да захвърли всичко – бельото, дрехите, мебелите, само и само да се отърве от вечните ѝ жалби.

Лихварката бе измислила нов начин за експлоатация. Често пристигаше със зачервени очи и заявяваше, че умира от глад, че няма късче хляб. Ядосана и изнервена, младата жена я канеше да седне и да се нахрани. Друг път старата изливаше потоци от сълзи, за да си изпроси захар, кафе или коняк.

– Уви, скъпа госпожо – хлипаше тя, – аз съм много нещастна. Тази сутрин трябваше да си пия кафето без захар, а утре няма да имам нито захар, нито кафе. Бъдете милостива... Заради вас съм в това състояние. Ако ми върнете парите, няма да съм принудена да идвам да прося... За Бога, дайте ми малко кафе и захар. Заради всички услуги, които съм ви направила.

Арманд не смееше да откаже. Харчеше последните си пари и трепереше от хищните и насмешливи погледи на кредиторката. А когато казваше, че няма пари, лихварката отговаряше:

– Добре тогава, ще дам на любовника ви полиците, които ми връчихте.

Кокотката не я оставяше да се доизкаже. Продаваше някоя от вещите си и купуваше всичко, каквото желаете госпожа Мерсие. Горкото момиче затваряше очи, за да не вижда издълбаната пред него пропаст. Принадлежеше на тази жена, която държеше в ръцете си ужасни доказателства; затова ѝ се подчиняваше, въпреки че дълбоко в себе си негодуваше и отчаяно се питаше как да се отскубне от ноктите ѝ.

Цели две години госпожа Мерсие плачеше и вземаше от Арманд всичко, което можеше. Никога не си тръгваше с празни ръце. Дадените в заем пари вече ѝ носеха двеста и петдесет процента лихва. Дори да ги изгубеше, лихвите покриваха трикратно сумата. Един ден лихварката разбра, че трябва да промени тактиката. Арманд вече я приемаше с нервен трепет, който щеше да доведе до криза; бе останала вече без пари и на два пъти направо бе отказала да ѝ даде захар.

От този момент госпожа Мерсие реши да не плаче повече, а да използва по-силни средства. Оставаше да си изиграе докрай играта и да поиска от куртизанката незабавно да плати дълговете си. Заплаши я, че в противен случай ще подаде жалба до кралския прокурор.

Доста хитро се бе въздържала да не изразява съмнение по повод на фалшивите полици на Арманд. Скоро планът ѝ бе готов. Реши да отиде при младата жена и да я сплаши. Ако в този момент някой от любовниците ѝ се намираше там, щеше да се обърне към него, да вдигне скандал и по някакъв начин да получи парите. Искаше да разкъса плячката си, като първо изсмуче всичката кръв от вените ѝ.

Предния ден бе изтекъл срокът за платежа на една полица от хиляда франка, която Арманд бе подписала от името на Совер и бе дала на госпожа Мерсие в замяна на нова полица. Беше добър повод да се разгневи, за да не отлага повече. Яви се при младата жена точно в момента, в който в дома ѝ бяха Мариус и Совер.

Арманд я посрещна обезпокоена във вестибюла. Заведе я в малък будоар, отделен от салона само с врата. Предложи ѝ да седне с онзи боязлив и умоляващ поглед, с който длъжниците стоят пред заемодателите си.

– О, хайде, стига! – изкрещя лихварката, отказвайки да седне.

– Вие сс подигравате с мен скъпа госпожо. Получих още една неизплатена полица!... До гуша ми дойде от всичко това.

Беше скръстила ръце, говореше високо и грубо. Малкото ѝ мазно и зачервено лице излъчваше гняв. Арманд би предпочела да я види плачеща и вайкаща се както обикновено.

– За Бога – уплашено помоли тя, – говорете по-тихо! Имам гости. Знаете в какво затруднено положение съм. Дайте ми още няколко дни.

Госпожа Мерсие махна бързо с ръка. Изправи се на пръсти и заговори право в лицето на куртизанката:

– Какво ме засяга, че имате гости? Искам да ми платите, и то незабавно!... Госпожата носи красиви шапки, госпожата ходи в скъпи ресторанти, госпожата има любовници, които задоволяват капризите ѝ... А аз имам ли любовници?... Не, лишавам се от тях, ям сух хляб и пия вода, докато вие се тъпчете с разни хубави блюда. Така повече не може да продължава. Искам си парите, в противен случай ще ви отведа където трябва... Знаете къде, нали?...

Думите ѝ бяха придружени със заплашителен поглед. Арманд пребледня.

– Ах, това май ви безпокои? – продължи със злобен смях лихварката. – Взехте ме за глупачка? Ако преди се преструвах на такава, то бе, защото го исках и имах интерес да го правя.

После повдигна рамене и изкрещя:

– Ако не ми платите тази вечер, утре ще напиша на кралския прокурор!

– Не разбирам какво искате да кажете – промълви едва Арманд.

Лихварката бе седнала. Чувстваше се господарка на положението. Искаше да изпита удоволствието да си поиграе малко с жертвата.

– Ах, така ли? Не знаете какво искам да кажа, като споменавам кралския прокурор? – извика с ужасна гримаса, обзета сякаш от внезапна радост. – Но вие лъжете, скъпа госпожо! Погледнете се в това огледало: цялата сте пребледняла... Признайте, че сте голяма лъжкиня.

При тези думи Арманд се изправи. Струваше ѝ се, че са я ударили с камшик по лицето. Хладнокръвието ѝ се възвърна и след като посочи вратата на госпожа Мерсие, заповяда високо:

– Веднага напуснете къщата ми!

– Не, няма да изляза – лихварката се отпусна на фотьойла. – Искам си парите... Ако ме докоснете, ще викам и хората, които са в салона ви, ще ми се притекат на помощ... Вече ви казах, че не съм глупава... Платете ми веднага и ще ви оставя на мира!

– Нямам пари – отговори студено Арманд.

Тези думи вбесиха лихварката. Повече от година куртизанката повтаряше едно и също. Бе решила, че това е подигравка.

– Нямате пари, така ли?... Винаги така казвате – извика тя. – Дайте ми мебелите и роклите си.. Впрочем не, предпочитам да отидете в затвора. Ще подам жалба, ще ви обвиня във фалшификация... Ще видим, скъпа моя, дали ще си намерите сред тъмничарите любовници, които да ви купуват копринени тоалети и изискани ястия...

Арманд се полюшваше, изгубила увереността си, уплашена да не би Мариус и Совер да чуят крясъците на госпожа Мерсие. Кредиторката забеляза уплахата ѝ и започна да крещи още по-силно:

– Да, мога да ви пратя в съда!... Знаете това, нали?... Имам повече от десет фалшиви полици, на които сте подправили подписите на любовниците си. Чиста работа... Ще намеря всички тези господа, ще им кажа каква сте и те ще ви изхвърлят на улицата. Ще изгниете в тинята.

Пое си дъх, докато треперещата млада жена мислеше да я задуши, за да я накара да млъкне.

– Виж ти! Впрочем май имахте гости. Може би в салона е някой от онези мъже, чието име използвате, за да получите парички... Ще ида да видя. Трябва да зная... Пуснете ме!

Насочи се към вратата. Арманд застана пред нея, разперила ръце, готова да я удари, ако тръгне напред.

– Искате да ме ударите? Мен, която ви храни, която отделя от залъка си, за да ви дава пари? – Лихварката се задъхваше от гняв.

После се отдръпна и изкрещя:

– Помощ! Помощ!

Арманд се обърна бързо, за да превърти ключа на вратата. Но нямаше време да го стори; вратата се отвори и тя се оказа лице в лице с Мариус и Совер, които неспокойно и любопитно гледаха към будоара.

4

ЗАНАЯТЪТ НА КУРТИЗАНКАТА СИ ИМА СВОИТЕ

МАЛКИ НЕПРИЯТНОСТИ

Совер и Мариус останаха сами в салона около половин час. Младежът с радост би си тръгнал, но смяташе, че не трябва да се оттегля, без да се сбогува с домакинята. Давате си вид, че слуша какво говори Совер.

Но скоро до тях започнаха да достигат откъслечни фрази. Шумът постепенно толкова се увеличи, че двамата неволно се заслушаха. Вече нямаше смисъл да продължават да играят ролята на дискретни гости. Именно в този момент викът "Помощ! Помощ!" ги изправи на крака и те разтвориха вратата, която водеше към будоара.

Гледката, която се откри пред тях, бе странна. Като ги видя, Арманд се отдръпна, олюля се и се строполи на фотьойла. Обхванала глава с ръце, тя се разрида отчаяно. Не можеше да продума нито дума. Разгневената лихварка се приближи с почервеняло лице към двамата мъже и започна да им говори бързо и ядосано. От време на време млъкваше, обръщаше се назад и размахваше юмрук на Арманд, която сякаш не я чуваше. Цялото ѝ тяло се разтърсваше от отчаяни ридания.

– Нали видяхте? – повтаряше старицата. – Искаше да ме бие. Тъкмо бе замахнала към мен, за да ме удари... Ах, негодница такава!... Представете си, драги господа, дадох всичките си пари на тази жена. Обичам да върша услуги. А и смятах, че е почтена. Тя ми даде полици, подписани от уважавани хора. Смятах, че имам добри гаранции. И ето днес научавам, че полиците били фалшиви и че съм била жестоко измамена. Какво щяхте да правите на мое място? Аз я упрекнах за недостойната ѝ постъпка. Тогава тя заплаши, че ще ме удари.

Совер стоеше изненадан, с широко отворени очи. Гледаше ту сломената Арманд, ту разгневената госпожа Мерсие. Приближи се към младата жена и я посъветва:

– Хайде, скъпа, защитавай се! Тази жена лъже, нали? Ти не си извършила подобни глупости.. Говори, моля те!

Арманд остана неподвижна. Продължаваше да плаче.

– О, тя няма да говори, няма да се защитава – заяви лихварката с тържествуващ вид. – Тя знае много добре, че държа доказателствата в ръцете си... Утре сутринта ще пиша на кралския прокурор.

Силно изненадан, Мариус хвърляше към Арманд съчувствени погледи. Случаят пак го сблъскваше с нов позор, с ново човешко нещастие. Спомняте си тъжната сцена, на която вече беше присъствал – арестуването на Шарл Блетри. Мисълта му се изпълваше със състрадание към тази жена, която порокът наказваше с позор. Представи си част от обстоятелствата, подтикнали я към престъплението, разбирате нуждите, които постепенно я бяха довели до това падение. Би искал да я спаси, да я върне към почтен живот, да ѝ даде средства, с които да се измъкне от калта.

– Защо искате да я погубите? – попита спокойно лихварката той. – От това няма да получите по-бързо парите си... Не я унищожавайте, оставете ѝ възможност да се оправи и да ви върне сумата...

– Не, не! – безмилостно повтори госпожа Мерсие. – Искам да отиде в затвора. Твърде дълго чаках... Ето например вчера тя не изплати полица от хиляда франка. Подписала я е с името Совер. Това е сигурно някой от нейните любовници...

Чул името си, Совер рязко се изправи. Цифрата хиляда го стресна.

– Казвате, че имате полица, подписана от Совер? – попита той ужасен.

– Да, господине. Донесла съм я, тук в чантата ми е...

– Покажете я, моля ви!

Совер повъртя полицата из ръцете си, разгледа отблизо почерка и се обърка.

– По дяволите! – извика той. – Наистина съвършена имитация!

Наведе се към Арманд, превила се от болка, и продължи сухо:

– Ах, така ли, скъпа моя? Само без глупости! Знаете, че никога няма да платя... Е, сто франка ще ви дам, но хиляда е твърде много.

Беше престанал да ѝ говори па ти. Започваше да съжалява, че е попаднал в марсилското общество на леките нрави.

– О, не е само тази полица – продължи госпожа Мерсие. – Имам още няколко, подписани с различни имена... Но ако ми бъде платена тази, ще се съглася да не казвам нищо... Бих почакала още...

Трезвите думи на Мариус я бяха убедили, че е по-добре да не подава жалба. Държеше в ръцете си Совер и се надяваше, че ще го накара да плати. Стана много любезна, промени тактиката си и започна да се извинява на Арманд.

– А пък и не зная дали другите са фалшиви... Горката женичка е имала трудни моменти! Не трябва да ѝ се сърдите, господине. В действителност тя е много добра.

Лихварката се разплака. Мариус не можа да сдържи усмивката си. Совер крачеше развълнуван, мърмореше си нещо под носа. Позорът на любовницата му не го трогваше особено, чисто и просто бе възбуден от битката между егоизма и щедростта, започнала в него.

– Не, в никакъв случай! – извика най-после той. – Не мога да дам нищо.

Отпусната във фотьойла, Арманд продължаваше да ридае приглушено и сърцераздирателно. Познала удоволствията на лукса и обожавана от множество любовници, сега страдаше мъчително, захвърлена сред тинята. Унизена, изправена очи в очи срещу мизерията, тя се бе предала на отчаянието при спомена за някогашните елегантни тоалети и богатство. Вече никога няма да се изправи на крака; напротив, ще затъва все повече и повече, докато се превърне в жалко нищожество. Безнадеждността ѝ се подсилваше от мисълта, че ще бъде опозорена пред всички. Угризенията ѝ се удвояваха в присъствието на Совер и Мариус.

Това тихо страдание по странен начин бе трогнало Мариус, който не можеше да устои на сълзите. Ако ги бе имал, на драго сърце би дал хилядата франка, които искаше лихварката. След мъчително мълчание той се обърна към Совер, който ходеше с големи нервни крачки из стаята:

– Хайде, господине, дамата трябва да се спаси. Сълзите ѝ я защитават много по-добре, отколкото бих го направил аз... Вие я обичате и няма да я изоставите така отчаяна!

– Е, да, обичах я – отговори внезапно Совер – и смятам, че го доказвах предостатъчно цели три месеца. А знаете ли, че съм похарчил повече от пет хиляди франка с нея... Не искам вече нищо да давам. Толкова по-зле, нека се оправя както може... Това би значило да хвърля хиляда франка на вятъра. Каква полза ще имам от тези пари, ако ѝ ги дам?

– Ще извършите едно добро дело. Това, което е направила, е недостойно и аз не се опитвам да я извиня. Просто отгатвам какво я е подтикнало да фалшифицира. Бих могъл да се застъпя за нея.

– О, това не ме засяга. Правила е каквото си иска... Нали виждате, че дори не се ядосах. Просто ще се махна от цялата тази мръсна история.

Мариус се обезсърчаваше. Спомни си, че Фин му бе говорила за тщеславието на управителя на товарителницата Совер, и започна с непринуден тон:

– Да не говорим повече за това. Казах ви тези неща, защото зная, че сте богат и щедър... Рано или късно, хората ще научат за добрата ви постъпка и вие ще спечелите похвали за много повече от хиляда франка...

– Мислите ли? – поколеба се Совер.

– Сигурен съм. Малко хора биха се жертвали до такава степен и именно затова е истинска чест да се спаси тази жена. Но да не говорим повече!

Совер спря и се замисли.

Когато видя колебанието му и изпита почти любовен трепет при мисълта, че ще получи хилядата франка, госпожа Мерсие реши, че трябва да се намеси. Отново си възвърна хленчещия глас, смирения и нещастен вид.

– Ах, господине – обърна се тя към Совер, – ако знаехте как ви обожава тази жена!... Много богати мъже се опитаха да ви изместят. Тя отхвърли всички предложения и може би именно това ѝ е попречило да поправи грешките си, които така са я притеснили... Не можете да си представите колко държи на вас!

Самолюбието на Совер бе поласкано. От този миг всичко се промени.

– Е, добре, така да бъде! Ще дам хилядата франка. Ще ви ги донеса утре вечерта... Вървете си, оставете госпожата на спокойствие.

Лихварката се оттегли с дълбоки поклони и затвори безшумно вратата след себе си.

Арманд бе вдигнала глава. Зачервеното ѝ от плач лице сякаш се бе състарило. Все още трепереща от ужас и срам, тя с мъка се изправи и се опита да падне в краката на Мариус и Совер.

Младежът я възпря, а Совер се опита да я успокои:

– Хайде, скъпа, всичко свърши! Приемаме благодарностите ви. Дано помощта ми да ви е от полза.

В действителност Совер вече не харесваше Арманд, бе забелязал колко е повехнала. За него това бе един урок, след който за дълго щеше да забрави будоарите на кокотките; по-добре беше да си има работа с проститутки от улицата.

Двамата мъже си тръгнаха. На прага Арманд пламенно целуна ръката на Мариус. Усещаше, че той изпитва към нея истинско и дълбоко състрадание, и му благодареше, че я е спасил.

На другия ден вечерта Совер дойде да вземе Мариус и двамата отидоха при госпожа Мерсие. Лихварката живееше в мрачна къща на улица "Паве д’Амур".

Двамата посетители се качиха на третия етаж и почукаха на влажната мръсна врата. Отговор не последва. От шума, който вдигаха, излезе съседката и им каза, че "старата мошеничка" е била арестувана сутринта.

– Полицията я дебнете от няколко дни. Изглежда, в прокуратурата е била подадена жалба срещу нея. Всички в къщата сме много доволни от арестуването ѝ. Имала е време само да изгори компрометиращите я документи.

Мариус разбра, че провидението е спасило Арманд. Разпита съседите и разбра със сигурност, че лихварката е изгорила полиците, подписани от кокотката, от страх да не бъдат още едно обвинение срещу нея. Боеше се, че ако Арманд се окаже компрометирана, нямаше да премълчи истината и щеше да каже подробности, които да я унищожат. Впрочем, унищожавайки полиците, тя нищо не губеше, тъй като отдавна бе взела целия ѝ дълг.

Совер се зарадва особено много от случилото се. Отнесе си тържествуващо хилядата франка. Без да похарчи нито су, бе дал доказателство за щедростта си. Това бе огромна печалба за него.

– Вие сте свидетел, че щях да дам парите – обърна се той към Мариус. – Такъв съм аз, обичам да бъда щедър, да пилея пари... О, подарък от хиляда франка не е голям за мен, когато с него трябва да платя удоволствието...

Мариус го остави ла се възторгва от качествата си и изтича при Арманд да ѝ съобщи добрата новина.

Завари младата жена тъжна и неспокойна. Бе прекарала ужасна нощ, измъчвана от мисълта какво последно средство да намери за измъкване от тресавището.

След като научи, че фалшифицираните документи са унищожени и че отново е свободна, тя се преобрази. Разцелува силно Мариус. Закле му се, че ще помни винаги този урок и ще промени живота си.

– Ще си намеря работа! – размечта се тя. – Ще водя почтен живот... Само искам да бъдем приятели... Довиждане!

Мариус си тръгна, трогнат от решението и обещанията ѝ. Когато остана сам, изпита силно угризение: от два дни живееше, забравил да мисли за спасението на брат си. Фин го попита какво е свършил, а той не посмя да разкаже за неприятните сцени, на които бе станал свидетел; каза ѝ само, че не може да се разчита на Совер за пари и че Арманд затваря салона си.

– И сега на коя врата ще похлопате? – попита цветарката.

– Не зная – бе отговорът му. Но имам един план, който ще задействам.

5

НОТАРИУСЪТ ДЪГЛАС

Мариус се върна при господин Мартели. Отново започна работа, за да намери успокоение в тишината и спокойствието на канцеларията. Казваше, че има пред себе си четири месеца, за да помогне на Филип, и по цели дни обмисляше средствата, с чиято помощ да осъществи плана си.

Господин Мартели продължаваше да се отнася бащински към него. Понякога на младежа му се искаше да разкаже всичко, да поиска на заем петнадесет хиляди франка. Но после го обземаше страх и срам. Познаваше републиканската строгост на шефа си. Реши да продължи борбата, да използва всички възможни пътища, преди да се обърне към него. По-късно, напразно почукал на всички врати, може би щеше да се реши да сподели затруднението си и да го помоли за помощ.

В очакването реши да не действа повече като пълен наивник и да не прави безполезни стъпки. В един миг дори си помисли сам да спечели необходимите пари. Цифрата петнадесет хиляди франка го ужасяваше. Давате си сметка, че това е цяло състояние и не е възможно да ги събере за четири месеца. Впрочем чувстваше сили да преобърне планини.

Спомни си, че нотариусът Дъглас, когото господин Мартели напразно бе молил да помогне на Филип, от няколко месеца предлагаше на Мариус да работи като негов пълномощник. Нотариусът и собственикът на кораби бяха свързани с общи финансови интереси и господин Мартели често изпращаше Мариус при Дъглас за уреждане на някои сметки. Веднъж когато младежът бе отишъл при нотариуса, реши да приеме предложението му: ако заплащането се окажеше малко, може би щеше да опита да вземе заем от Дъглас, когато се сближи с него.

Нотариусът живееше в обикновена и скромна на вид къща. Канцелариите заемаха целия първи етаж. Там бе пълно с чиновници, които работеха в големите студени и голи стаи; седяха покрай масите от потъмнял бор. Луксът липсваше в кантората, в която царяха невероятна активност и сурова почтеност. Попадналият тук имаше усещането, че е дошъл при човек, който няма време да се отдава на радостите на живота.

Преди две години Дъглас бе наследил някой си господин Ем-бер, при когото бе работил повече от дванадесет години. Навремето беше млад интелигентен мъж с развито делово чувство и мечтаеше за грандиозни сделки. Индустриалната треска, разтърсваща цяла Франция, разпалваше кръвта му и възбуждаше у него невероятна амбиция; би искал да печели много пари не защото мечтаеше за охолен живот, а защото изпитваше сладостно чувство да разплита финансови въпроси, да довежда до успех всичките си начинания.

Още от първите дни той изпита доста трудности като нотариус. Бе роден за банкер, ръцете му сякаш бяха създадени да боравят с огромни суми. Нотариатът със спокойната си, почти патриархална и свещена дейност съвсем не отговаряше на природата му на спекулант. Чувстваше се отхвърлен, понеже инстинктите му го тласкаха да движи парите, които се депозираха при него. Не можа да се примири с ролята на безкористен посредник и се впусна в задъхана и трескава търговия, която по-късно го превърна в голям престъпник.

Той изплати за няколко месеца службата си, без някой някога да разбере откъде бе взел необходимите пари. После разгърна трескава дейност. За кратко време работите му се разраснаха невероятно: оглави нотариалните служби в Марсилия, разтвори широко вратите и създаде клиентела, която растеше с всеки изминал ден. Действаше съвсем просто: никога не отпращаше клиенти, отговаряше на всички молби. Винаги намираше пари за тези, които му поверяваха книжата си. Така в службата му се извършваше значително движение на капитали.

В началото бързите успехи на Дъглас предизвикаха учудване. Говореха колко неразумно е постъпил, сметнаха, че младият нотариус напредва доста бързо и че се е натоварил с много тежка задача. Освен това не можеха да си обяснят добре откъде вземаше средствата, с които се преборваше с нарасналите изисквания, а сделките му непрекъснато процъфтяваха. Но Дъглас успокои околните с обикновения живот, който водеше. Мислеха го за много богат, а той носеше скромни дрехи, не парадираше с лукс, не търсеше развлечения. Хората разбраха, че води скромно съществувание, храни се малко, живее като дребен буржоа. Освен това бе доста набожен, даваше щедри подаяния, ходеше на църква и се молеше смирено по време на службите. Така се сдоби с репутацията на почтен човек, която растеше с всеки изминал ден. В края на краищата дори започнаха да го дават за пример като честен човек. Името му беше почитано и уважавано.

За да достигне до това положение, той се труди около шест години. Сега стоеше начело на марсилския нотариат. Бюрото му бе най-посещаваното, в него се разглеждаха най-много дела. Богатите считаха за чест да имат за нотариус такъв набожен и скромен човек, надарен с толкова добродетели. Поддържаха го и благородниците, и духовенството. Търговците сляпо вярваха в почтеността му. Така положението бе завладяно и Дъглас се възползваше трескаво от него.

Беше едър и набит мъж на около четиридесет и пет години. Започваше дори леко да затлъстява. Винаги добре избръснатото му лице бе матово бледо, с почти мъртвешки цвят, смекчен единствено от очите. Ако го видеше, човек би казал, че е някой клисар, станал банкер. Под приятната и добродушна външност се чуваше глух тътен. Кръвта явно бушуваше в това едро като на борец тяло, което сякаш бе заспало. Когато говореше с провлачен тон гласът му ставаше гръмовит и разкриваше вътрешната борба, която го тресеше.

Можеше да го намерите по всяко време в кабинета му, който представляваше студена и бедно обзаведена стая. Във вестибюла винаги имаше я някой свещеник, я някоя монахиня. Впрочем вратата оставаше отворена и човек съвсем лесно можеше да стигне до стопанина на къщата. Той дори прекалено явно показваше милосърдието си, омразата към лукса, строгата си добронамереност.

Мариус изпитваше истинска симпатия към този човек, който го очароваше с обикновените си добродетели, и обичаше често да го посещава.

След като обсъди с Дъглас сделката, за която бе пратен от господин Мартели, младежът колебливо добави:

– Господине, бих искал да поговорим и върху един мой личен въпрос... Само че се боя да не би да ви преча...

– Но, моля ви, скъпи приятелю – сърдечно го подкани нотариусът, – изцяло съм на вашите услуги!... Вече ви предложих помощта си, разтворих ви вратите на дома си.

– Спомням си за вашето предложение и желая да ви припомня онова, което ми казахте преди няколко месеца...

– Казах ви, че само от вас зависи да спечелите малко пари, като работите за мен. Бих бил щастлив да предложа работа на младеж като вас, да подложа на изпитание добронамереността и смелостта ви... Днес отново ви повтарям същите думи.

– Благодаря ви и приемам – отговори скромно Мариус, развълнуван от открития и щедрия жест на Дъглас.

След думите на младия мъж нотариусът подскочи от радост. Завъртя енергично фотьойла и посочи един стол на събеседника си.

– Седнете да поговорим. Мога да ви отделя само пет минути... Ето такива млади хора обичам: издръжливи на умората и откровени. Не знаете колко съм щастлив, че веднага мога да ви бъда полезен...

Усмихваше се и всяка негова фраза звучеше като ласка.

– Ето за какво става дума... Тъй като не всичките ми клиенти живеят в Марсилия, наложи се да намеря средство, с което ла улесня сделките. Наех няколко пълномощници, които представляват отсъстващите лица и управляват техните имущества. Когато някой от моите клиенти няма възможност да се занимава с делата си по една или друга причина, той ми оставя непопълнено пълномощно и поверява на мен грижата да намеря някое почтено лице, което съвестно да изпълнява задълженията си. Зная, че сте работлив и почтен младеж, и ви предлагам да представлявате двама или трима от собствениците, с чиито пълномощия съм натоварен.

Говореше простичко и спокойно. Мариус бе уплашен от отговорността на подобна работа. Но чувстваше, че има сили да се справи, и прие без колебание.

– На вашите заповеди съм! Ще ми дадете указания и съвети. Зная, че няма от какво да се страхувам, защото ще ви се подчинявам във всичко.

Нотариусът се изправи.

– За да не ви натоварвам още от началото, ще ви поверя само две пълномощия.

Той взе две папки и отново седна зад бюрото си. Изчете двете пълномощни, след като ги попълни с името на Мариус. Те даваха неограничени права на пълномощника: да продава и купува, да ипотекира и пледира пред съда.

Като свърши с четенето на документа, нотариусът добави:

– Сега трябва да ви дам някои сведения за хората, които ще представлявате.

Връчи на Мариус едно от пълномощните.

– Това е пълномощното на моя клиент и приятел господин Отие от Ламбеск. Понастоящем е в Шербур и скоро трябва да отпътува за Ню Йорк, където му предстои да получи много голямо наследство... Преди да замине, той си купи в Марсилия къща на улица "Рим", която ще стопанисвате в негово отсъствие. Впрочем утре той ще ми прати инструкциите си, които ще ви предам.

После взе другото пълномощно и продължи:

– А тук е пълномощното на Муте, бивш търговец от Тулон, който ми повери имуществото си, като ме натовари да ипотекирам селска къща в Сен Жуст. Муте току-що ми изпрати нови книжа и ме помоли да му намеря пълномощно лице, което да постави вместо него необходимите подписи... Елате утре и ще се споразумеем окончателно и за двете сделки!

Дъглас се изправи, за да изпрати Мариус. На прага фамили-арно му стисна ръка. Младежът си тръгна, замаян от бързината на събитията. Учудваше се на лекотата, с която нотариусът му бе поверил толкова важни въпроси. Чувствате се неудобно от тежката отговорност, която падаше върху него.

6

МАРИУС НАПРАЗНО ТЪРСИ ЕДИН ЧОВЕК

И ЕДНА КЪЩА

На следващия ден Мариус отиде при Дъглас, за да получи последни инструкции.

– Добре е, че сте точен – посрещна го с усмивка нотариусът. – Ще видите, че ще свършим чудесна работа. Искам да ви помогна да спечелите пари... Седнете тук. След миг ще съм на ваше разположение.

Дъглас обядваше в единия край на бюрото си. Ядеше сух хляб, няколко ореха и пиеше вода. Тази скромност впечатли Мариус и разсея неудобството, което бе изпитал предишния ден. Такъв човек не би могъл да го тласне към непочтени сделки; със сигурност имаше честно сърце, вярваща и искрена душа, отдадена на делото си така, както свещениците се обричат на Бога.

Когато свърши, нотариусът се обърна към Мариус:

– Сега да поговорим. Получих писмото на господин Отие. Той желае къщата му да бъде ипотекирана. Има нужда от пари за пътуването си. Ето писмото.

Мариус го взе и машинално започна да търси марките.

– Писмото беше в голям плик заедно с други документи – обясни оживено нотариусът.

Младежът се изчерви, уплашен да не би да е засегнал новия си шеф. Запозна се със съдържанието; господин Отие наистина се обръщаше с молба да се ипотекира къщата на улица "Рим". Молеше Дъглас да придвижи нещата и да му изпрати възможно най-бързо парите. Когато Мариус привърши да чете, нотариусът продължи:

– Ето една поръчка, която идва тъкмо навреме, тъй като господин Муте бърза да му намеря сигурно и доходоносно вложение. От днес сте пълномощник на двамата ми клиенти, заемодателя и кредитора, и ще имате възможност веднага да задоволите желанията им. Чисто и просто трябва да се подпишете и аз ще изпратя на господин Отие полиците, които ми предостави господин Муте.

Мариус сметна, че Дъглас действа много прибързано. Би желал да огледа къщите или поне да води кореспонденция известно време с хората, чиито интереси щеше да представлява. Разбира се, не се съмняваше в добронамереността на нотариуса, но не можеше да се освободи от някакъв неясен и необясним страх. Отново го обземаше притеснението, което бе изпитал предния ден. Струваше му се, че се спуска в някаква мрачна дупка; нежният глас и усмивките на Дъглас го притесняваха странно. Впрочем не знаеше как точно да определи особеното усещане, което го обхващаше. Реши да реагира някак.

Нотариусът вече подготвяше документите, които Мариус трябваше да подпише, но внезапно се спря:

– По дяволите! Липсва ни още един документ... Ще изпратя един от помощниците си в службата по ипотеките.

Дъглас изглеждаше много объркан. Сякаш воден от някакво шесто чувство и притеснение, Мариус стана енергично:

– Не мога да чакам, би трябвало вече да съм при господин Мартели. Ако искате, да отложим подписването на документите за понеделник следобед.

– Така да бъде – съгласи се колебливо нотариусът. – Разбира се, бих предпочел да свършим още днес. Видяхте колко бърза господин Отие! Добре, елате вдругиден!

На улицата Мариус въздъхна облекчено. Бе постъпил като дете. Изчерви се при мисълта за неясните съмнения, които го бяха обхванали. Почти се бе предал на властта на едно неопределено чувство. Свиваше рамене като момче, което се е уплашило от собствената си сянка. Впрочем бе щастлив, че има пред себе си два дни за размисъл, за изясняване и преодоляване на съмненията.

Още следобед имаше приятно посещение в кантората си при господин Мартели. Господин Дьо Жирус, който от безделие обикаляше градовете на департамента, дойде да го види. Току-що бе пристигнал в Марсилия и щеше да отпътува на следващия ден вечерта.

– Ах, скъпи приятелю – възкликна той, – колко ви завиждам, че сте беден и трябва да работите, за да живеете! Не можете да си представите колко се отегчавам... Стига да можех, бих заел мястото на брат ви: струва ми се, че ако съм в затвора, ще ми бъде по-забавно...

Мариус се усмихна на странните желания на стария граф.

– Процесът срещу Филип – продължи господин Дьо Жирус – ме държа в напрежение цял месец. Никога не съм присъствал на подобен театър на глупостта и човешката мизерия. По време на процеса страшно ми се прииска да стана и да кажа онова, което мисля. Ако го бях направил, сигурно щяха да ми сложат усмирителна риза... В Ламбеск стана трудно да се живее.

От самото начало Мариус си мислеше само как да попита господин Дьо Жирус за Отие. Мислеше, че графът би трябвало да познава този човек, който живееше в същия град според думите на нотариуса Дъглас. Опита се да си придаде безразличен вид.

– Все пак в Ламбеск има богати хора. Бихте могли да се срещате с тях. Така поне по-малко бихте се отегчавали... Не познавате ли господин Отие, собственик на имение, мисля, ваш съсед?

– Господин Отие? – старият аристократ ровеше в паметта си. – Не познавам човек с такова име в Ламбеск. Казвате, че е собственик?

– Да... Наскоро е купил къща в Марсилия. Трябва да има доста голямо имение някъде близо до замъка ви.

Господин Дьо Жирус продължаваше съсредоточено да мисли. Най-после въздъхна:

– Лъжете се, наистина не познавам господин Отие... Сигурен съм, че нито един от собствениците в Ламбеск не се казва така, защото ми беше интересно да разуча имената на всички жители в района. Това е също начин за развлечение...

Мариус пребледня:

– Става дума за някой си господин Отие, който е получил голямо наследство. Понастоящем е в Шербур и ще отпътува за Ню Йорк, където е починал роднината, чийто единствен наследник е той.

Графът се разсмя.

– Каква е тая история, която ми разправяте? Ако подобно нещо се случеше в Ламбеск, мислите ли, че нямаше да зная и че нямаше да се забавлявам цяла седмица благодарение на шума, вдигнал се от подобно събитие в моя малък град?... Повтарям ви, никога не е имало Отие в Ламбеск и никой не с оставял наследство на човек с такова име.

Мариус остана като поразен. Обяснението на графа беше точно и Дъглас явно лъжеше. Младежът не смееше да се задълбочава в мислите си.

– За какво ви интересува този Отие? – попита заинтригуван господин Дьо Жирус.

– Не, питам просто така – измърмори Мариус. – Един мой приятел ми говори за този човек. Явно не съм чул добре името на града.

Все още се колебаеше да обвини Дъглас. Главата му бучеше и това му пречеше да прецени трезво ситуацията. Когато господин Дьо Жирус му подаде ръка за довиждане, Мариус изглеждаше доста объркан. Старият аристократ предложи:

– Каня ви на откриването на ловния сезон! Ще ми е много приятно да ви видя...

Когато графът си тръгна, Мариус беше съвсем смутен. Несъмнено тук имаше някакво недоразумение. Но твърденията на господин Дьо Жирус бяха категорични: не познаваше господин Отие от Ламбеск. Следователно Дъглас лъжеше с някаква цел. Младежът не смееше да прави заключение; чувстваше как под краката му се разтваря пропаст и започна да си обяснява безпокойството, което го обземаше при вида на нотариуса. Тъй като все още изпитваше само съмнения, обеща си да разбере цялата истина, преди да се ангажира в каквото и да било и да се подпише. Разбираше колко е сериозно и най-малкото обвинение, затова реши да действа много предпазливо, без да бърза да показва недоверието си.

Следващият ден бе неделя. Още от сутринта Мариус, който почиваше, отиде на улица "Рим", където се намираше купената от господин Отие къща. Беше голяма красива сграда, в която живееха различни наематели. Мариус, в качеството на пълномощник, умело зададе въпроси на всеки един от тях. Скоро се увери, че никой не познаваше господин Отие, дори не го бе виждал и всички до този момент бяха преговаряли само с нотариуса Дъглас.

Съмненията на младежа се потвърдиха. Реши да направи последен опит и отиде да говори с предишния собственик на къщата, чийто адрес му даде един от наемателите. Казваше се Ландрол и живееше на съседната улица.

– Господине – обърна се към него Мариус, – натоварен съм от господин Отие да стопанисвам къщата, която сте му продали, и идвам да ви попитам за старите договори, за цените и наемите.

Господин Ландрол отговори охотно на всичките му запитвания.

Мариус беше много предпазлив. След продължителен, но не особено съдържателен разговор умело се приближи към целта на посещението си:

– Много ви благодаря! Съжалявам, че прекалих с търпението ви... Причината е, че не можах да се видя с господин Отие, който отсъства в този момент... Мислех, че след като сте се договорили, бихте могли да ми кажете нещо за господин Отие и да ми обясните намеренията му.

– Но аз не съм разговарял с него. Дори не съм виждал този господин. Сделката бе извършена и доведена докрай от господин Дъглас, от когото получих всички необходими подписи.

– Смятах, че господин Отие е посетил къщата, както е прието...

– Съвсем не... Не знаете ли, че е в Америка повече от шест месеца? Господин Дъглас лично посети къщата и я прие от името на клиента си, който му бил дал инструкциите си.

Мариус прехапа устни. За малко да разкрие ужасната си тайна. Предишния ден нотариусът му бе казал, че Отие дошъл от Ламбеск да потърси и избере къщата си. Сега лъжата ставаше очевидна. Отие не можеше да бъде едновременно в Америка от шест месеца и да очаква парите си в Шербур, за да отпътува. Очевидно такъв човек нямаше нито в Шербур, нито в Ню Йорк, така, както го нямаше и в Ламбеск. Това бе чиста фикция, един призрак, който Дъглас използваше с някаква престъпна цел. И Мариус веднага си помисли, че пълномощното, което той притежаваше, бе също една лъжа, която можеше да доведе до каторга.

Кръвта нахлу в главата му, сякаш именно той бе виновникът, и измънка нещо, за да благодари на Ландрол, който го гледаше с любопитство и учудване, че е така зле информиран за работите на човек, когото ще представлява.

Когато остана сам на улицата, Мариус бе принуден да си даде сметка, че единствен Дъглас би могъл да направи фалшификацията. Но младият мъж не можеше да си обясни причината за престъплението. Къщата бе изцяло изплатена и той бе принуден да се спре на обяснението, че нотариусът е решил да се сдобие лично със собственост под чуждо име, скривайки по този начин имущественото си състояние. Но въпреки това обяснение престъплението си оставаше налице: Дъглас, един благочестив и почтен човек, се оказваше фалшификатор.

В един момент Мариус се уплаши да не би и Муте, бившият търговец от Тулон, също да е подставено лице.

Бързо отиде при един от приятелите си, който дълго време бе живял в Тулон, и го разпита. Отдъхна си, когато научи, че такъв човек наистина съществува и че е клиент на Дъглас. Все така тласкан от съмнения, той пожела да види собствеността, която Муте беше ипотекирал. Бе посветил сутринта си на напразно търсене на един човек, следобедът му щеше да премине в търсенето на една къща.

Отрасъл в предградието Сен Жюст, в старинния селски дом на майка си, Мариус познаваше всички къщи в крайбрежния район. Имението, върху което Дъглас твърдеше, че има ипотеки от името на Муте, принадлежеше на господин Жиро, у когото младежът бе играл като дете. Веднага се запъти натам. Щеше да обясни, че просто е минавал покрай дома и е решил да се отбие.

Беше средата на септември. Морето дремеше на хоризонта тежко, неподвижно, като огромен килим от синьо кадифе. Полето се простираше надалеч, обляно от слънце, топло и морно. На моменти от брега нахлуваха свежи струи и поклащаха клоните на боровете. Когато Мариус мина покрай селската къща, в която майка му го бе люляла като малък в люлката, очите му се наляха със сълзи от силното вълнение. Сред тишината на тази мрачна и обгорена пустош му се стори, че чува любимия глас на святата жена, споменът за която му даваше сили да продължи да се бори за освобождението на Филип.

Жиро го посрещна като завърнал се блуден син.

– Вече съвсем престанахме да ви виждаме. Идвайте понякога тук да се утешите... В тази къща имате верни приятели, с които можете да прекарате приятни часове.

Мариус бе трогнат от такъв прием. Откакто се бе сблъскал с тегобите на живота, често си мислеше с разочарование за хората. За миг забрави за какво точно бе дошъл. Жиро сам го улесни в деликатните въпроси, чиито отговори бе дошъл да намери.

– Вижте колко добре си живеем тук – заяви домакинът. – Вярно е, че не сме богати, но няколкото акра земя, която имаме, са достатъчни, за да не се лишаваме от необходимото.

– Мислех, че сте затруднен – призна Мариус. – През последните години реколтите бяха лоши.

Жиро с учудване погледна младежа:

– Затруднен ли? Напротив... Защо смятате, че е така?

Мариус почувства, че се изчервява.

– Простете – измънка той. – Не бих искал да ви изглеждам недискретен... Казаха ми, че заради последните реколти сте били принуден да ипотекирате имота си.

Като чу тези думи, Жиро прихна:

– Тези, които са ви уверявали в това, са се излъгали. Слава Богу, нито сантиметър от земята ми не е заложен.

Мариус настояваше:

– Все пак ми посочиха нотариуса Дъглас, който бил взел ипотеките.

Жиро продължаваше да се смее открито и прямо.

– Господин Дъглас е почтен човек, но къщата, която е ипотекирал, не е моя, уверявам ви.

Предния ден Мариус бе видял акта, в който къщата на господин Жиро бе ясно упомената. Актът съдържаше също и подписа на собственика. Това бе втора фалшификация на нотариуса, още по-трудно обяснима от първата. Очевидно бе прибрал за себе си парите на Муте, предназначени за заем.

Мариус си тръгна. Искаше да размисли, преди да разобличи престъплението. Отие не съществуваше, нито пък къщата, върху която Муте имаше ипотеки. Жиро бе заявил, че тази къща не е негова. В цялата тази история имаше тайни, в които младежът проникваше с трепет. В понеделник сутринта, след една безсънна нощ, той взе решение да отиде при нотариуса.

7

ЗА ХОРАТА НЕ ТРЯБВА ДА СЕ СЪДИ

ПО ВЪНШНОСТТА ИМ

В кантората на Дъглас Мариус бе изненадан от религиозното спокойствие на огромните студени помещения, дали подслон на престъпността. Не можеше да приеме такова лицемерие. Би искал стените да крещят за нечестния нотариус. Чиновниците работеха тихо. Почтеният вид на къщата го дразнеше, хвърляше го в мъчителни съмнения.

Седна във вестибюла пребледнял и развълнуван. Дъглас го забеляза през отворената врата на кабинета си.

– Влезте, влезте – извика той. – Не ми пречите... След малко съм на ваше разположение.

Мариус влезе. В кабинета имаше петима или шестима свещеници, сред които разпозна абат Донадеи. Кокетлив и усмихнат, абатът галеше нотариуса с погледа и гласа си; беше искал дарение за църквата.

– Вие сте един от нашите приятели – ласкаеше нотариуса абатът – и ние се обръщаме към вас всеки път, когато кутиите за пожертвувания на енориите ни са празни.

– И много добре правите – отговори Дъглас.

Изправи се и взе няколко златни монети от едно чекмедже.

– Колко ви трябват?

– Мисля, че петстотин франка ще са ни достатъчни – сведе поглед Донадеи. – Имаме голяма нужда от помощта на почтени и благочестиви хора...

Дъглас го прекъсна:

– Вземете. Тук са петстотин...

После с леко треперещ глас добави:

– Отче, молете се за мен.

Всички свещеници станаха и наобиколиха нотариуса, за да благодарят, призовавайки Божията благословия. Дъглас стоеше прав и блед приемаше пожеланията им. На Мариус му се стори, че устните и клепачите на нотариуса нервно потръпваха. Донадеи сипеше поток от ласкателства:

– Бог ще ви се отблагодари за всичко, което ни давате. Той вече ви го връща с процъфтяването на фирмата. Ах, господине, в този град вие сте чудесен пример за това, че материализмът на нашия век покварява. Остава само да пожелаем нашите търговци да следват скромния ви живот, да бъдат също толкова наболели и с добро сърце кат вас. Тогава бихме си спестили отвратителния спектакъл, който ни поднася нашето марсилско общество.

Дъглас се чувстваше неудобно. Възхвалите на свещеника започнаха да му омръзнат. Отново го прекъсна и побутвайки го към вратата, му каза:

– Не, не, не си мислете, че съм светец... Всеки има нужда от Божието милосърдие. Ако смятате, че трябва да ми благодарите за нещо, молете се за мен.

Свещениците се сбогуваха, направиха за последен път поклон и най-после излязоха.

Мариус бе мълчалив свидетел на сцената и изпита възмущение от комедията, която се разиграваше пред очите му. Може би Дъглас разчиташе да изкупи Божието опрощение и да плати щедро с откраднати пари. Ето че и този праведен човек с добро сърце, помагащ на нещастните, този християнин, който прекарваше цялото си време в църквите, се оказа лицемер и мошеник. Мариус гледаше свещениците и нотариуса и му се струваше, че сънува наяве: бе дошъл да обвини един фалшификатор, а се оказа пред един милостив човек, за който се молеха служителите на църквата.

След като първоначалната изненада премина, Мариус изпита още по-силно желание да изпълни дълга си. Нотариусът пристъпи към него с протегната ръка. Младежът бавно се отдръпна, втренчил поглед в него. После бързо изрече:

– Затворете вратата!

Учуден, Дъглас покорно се подчини.

– Сложете и резето – продължи с още по-строг тон Мариус. – Трябва да си поговорим.

Дъглас недоволен се върна обратно.

– Какво ви е, приятелю? – попита той.

Понеже Мариус не отговори, нотариусът, който едва успяваше да запази самообладание, продължи:

– Всъщност имате право. По-добре е да сме сами, щом ще говорим за работа... Е, готов ли сте? Намерих документа, който липсваше, и сега ми трябва само подписът ви, за да взема сумата от ипотекираната къща на Отие от името на Муте... Знаете, че бързаме. Тази сутрин получих още едно писмо от Отие, който ме умолява да му изпратя колкото се може по-бързо парите.

Нотариусът се изправи, сложи документите на масата, натопи перо в мастилото и го подаде на Мариус.

– Подпишете се.

Мариус стоеше безмълвен и със спокоен поглед следеше всяко движение на Дъглас. Вместо да вземе перото, смело го погледна и съвсем спокойно заяви;

– Вчера ходих да видя къщата на улица "Рим". Говорих с наемателите и бившия собственик и разбрах, че те не познават господин Отие.

Мариус отново видя как устните му треперят; Дъглас пребледня, прибра документите, остави перото и седна.

– А!... Това много ме учудва.

– Онзи ден – обясни Мариус – бях посетен от господин Дьо Жирус, богат собственик от Ламбеск. Той потвърди, че никой от съседите му не се казва Отие и че със сигурност такъв човек не съществува... Днес знам, че той не е сбъркал... Какво трябва да си мисля?

Нотариусът не отговори. Гледаше с блуждаещ поглед пред себе си. Ставаше все по-блед и трепереше, чувствайки, че с него е свършено. Явно търсеше отчаяно как да се измъкне от положението, в което бе попаднал.

– После отидох в Сен Жюст – продължи безжалостно Мариус. – Оказа се, че къщата, ипотекирана, както ми казахте, на името на вашия клиент Муте, принадлежи на един стар приятел на майка ми, господин Жиро. Той потвърди, че имуществото му е свободно. Още веднъж ви питам какво да си мисля?

И Дъглас продължаваше да мълчи.

– Е, добре. Щом отказвате да отговорите, аз ще ви кажа какво мисля и какъв в действителност е случаят... Вашият господин Отие никога не е съществувал; това е една мъртва душа, която сте измислили, за да вършите непочтените си сделки. От друга страна, вие не сте взимали ипотека и сте прибрали парите на Муте. А за да стигнете до този чудесен резултат, сте готов да направите и други измами, за да се сдобиете с още пари.

Мариус говореше сякаш на неподвижна и безчувствена статуя. Това спокойствие още повече го разгневи:

– Не е моя работа да ви съдя за вашите престъпления. Но ви искам сметка за нечестното поведение спрямо мен! Искахте да ме замесите със спокойна съвест в мръсните си афери! Щяхте да ме компрометирате, а се отнасяхте приятелски с мен. Знаехте, че съм обикновен чиновник... Имам право, нали, да ви кажа, че сте негодник!

Нотариусът дори не мигна.

– Преди малко тук имаше свещеници, които ви благославяха – продължи Мариус. – О, вие изиграхте ролята си съвършено. Аз единствен в цяла Марсилия зная що за човек сте и ако съобщя за опасното ви престъпление, може би няма да ми обърнат внимание, защото много ловко сте заблудили обществеността. Кой ще повярва, че нотариусът Дъглас, този уважаван от всички човек, скромен и благочестив, тайно работи за разоряването на огромната си клиентела!... Ако още можех да се съмнявам, аз самият бих се поколебал, като ви гледам пред мен с този вид на скромен и смирен молещ се монах... Хайде, говорете, защитавайте се, ако можете!

Дъглас бе взел един нож за разрязване на хартия и го въртеше в ръката си, безразличен към всичко, което чуваше.

– Какво искате да ви кажа? – въздъхна най-после той. – Обвинявате ме като наивно дете. Оставям ви да си говорите каквото си искате. А после може би ще ме изслушате по-спокойно.

8

СПЕКУЛАЦИИТЕ НА НОТАРИУСА ДЪГЛАС

Мариус посрещна с негодувание думите на Дъглас, според които обвиненията му бяха наивни, и се приготви да изкрещи в очите му, че го обвинява като честен човек. Този фалшификатор смяташе за детински упреците му и се държеше доста самоуверено.

Младежът се канеше да продължи, но нотариусът го прекъсна с нетърпелив жест:

– Ако продължавате да говорите, винаги ще бъдете прав. Оставих ви да ме обиждате, колкото си желаете. По дяволите! Нека се защитя спокойно... Разбира се, бих предпочел да не разберете системата ми. Но тъй като разкрихте част от истината, ще ви кажа всичко. Зная, че сте умен и ще ме разберете много по-добре от всеки друг... Впрочем вече се уморих, не успях да приложа добре теорията си и прекрасно зная, че с мен е свършено. Затова съм съгласен да ви се изповядам напълно. Ще видите, че не съм мислил да разорявам никого. Бях добронамерен, когато ви предложих съвсем приятелски да спечелите малко пари. Накрая можете да ме съдите и се надявам след това да ме приемете просто за един жалък спекулант... Бихте ли ме изслушали?

Мариус мислеше, че сънува. Гледаше Дъглас, както се гледа един луд, който говори нормално. Спокойният тон на този човек, това, че не показваше силни угризения, уверените му жестове го оприличаваха на искрен изобретател, който обясняваше тъжно, но без да изпитва срам, защо изобретението му не бе успяло.

– Да не се спираме на детайли, да оставим настрана случаите Отие и Муте, които не са особено важни. Трябва да видите и прецените целия огромен и сложен механизъм, който успях да изградя... С мен е свършено и мога да говоря, без да се страхувам, че ще бъда компрометиран. Дори ми е приятно да ви разяснявам изобретението си.

Застана пред Мариус като човек, който има да разкаже нещо интересно. Продължаваше да си играе небрежно с ножа за разрязване на хартия.

– Преди всичко искам да ви призная, че злоупотребих с пълномощията си и че ако се гледа на мен като на нотариус, аз съм голям престъпник. Но винаги съм се смятал за банкер, за човек, който умело борави с парите. С една дума, можете да ме мислите за спекулант... Когато заех мястото на предишния си шеф, бюрото имаше доста слаба клиентела. Първите ми усилия бяха насочени към превръщането на кантората в голям делови център. Трябваше да задоволя исканията, да давам заеми на всички, които имаха нужда от пари, да вземам от тези, които не знаеха къде да влагат, да продавам на желаещите да купуват, да купувам от онези, които искаха да продават. Имитирах ловците, които използват обучени птици, за да привличат живеещите на свобода пернати; създадох около четиридесетина въображаеми личности, под чиито имена успях да извърша най-разнообразни операции. Признавам, че Отие бе един от тях. Така можах да купя няколко къщи, които платих с помощта на заеми, направени от фиктивни купувачи, и ипотекирах тези къщи... По този начин натрупах значителен оборотен капитал и многобройна клиентела, които станаха база за моите сделки.

Дъглас говореше с ясен и отчетлив глас. След кратко мълчание продължи:

– Би трябвало да ви е известно, че когато спекулира с пари, човек понякога се сблъсква с жестоки изисквания. Бих спрял още при първите сделки, ако се окажеше, че не мога да изплатя дълговете си за недвижимите имоти. Но по никакъв друг начин не можех да се снабдя с необходимите пари за другите операции, за които мечтаех. Използвах най-простото и удобно средство. Когато ипотеките покриха стойността на имотите, аз върнах свободните капитали с фалшива квитанция, а после ги дадох под гаранция като нови заеми.

– Но това е непочтено! – извика Мариус.

– Помолих ви да не ме прекъсвате – спря го грубо Дъглас. – Засега само излагам фактите, но след малко ще се защитя... Скоро трябваше да разширя системата си. Четиридесетте лица се оказаха недостатъчни. Прибягнах до крайно, изключително смело средство и успях. Сключих договори за заеми със собственици и известни търговци, като ипотекирах имуществата и подправих подписите им. След изтичането на срока на всяка нова ипотека аз я заличавах с помощта на фалшива квитанция и това ме предпазваше от неприятности... Нали разбирате колко е просто?

– Да, да, разбирам – промърмори Мариус, уверен, че Дъглас е луд.

– Всъщност печелех пари по независимо какъв начин. Исках да постигна целта си и продължавах да вървя напред, без да се тревожа от препятствията, като приемах смело всички последици от теорията си... Така понякога създавах едновременно и длъжника, и имота. Ипотекирах имоти, които не съществуваха или пък не принадлежаха на въпросните лица, потърсили заем... Друг път, когато имах голяма нужда от пари, с които да посрещна непредвидените разходи, подписвах с имената на първите търговци от Марсилия полици за джиросване, които пусках в обръщение със загуба, след като аз самият ги джиросвах... Виждате добре, че не скривам нищо от вас и сам се обвинявам. Разкривам ви всичко за себе си, защото искам да се оправдая, и трябва отсега нататък да се откажа от прилагането на системата си.

Мариус буквално изпадна в ужас. Проникваше с тръпка в мислите на този човек. Оценяваше деянието като неморално явление, преживяваше странната изповед като кошмар. Имаше чувството, че е попаднал сред шума и пушека на някаква машина и зъбчатите ѝ колела го смазваха.

– И така, добре разбрахте същността на метода ми – продължи Дъглас. – По принцип бих искал да съм банкер, да извличам дивиденти от парите, които минават през ръцете ми. Придобих на мое собствено име сгради, които сметнах, че мога да препродам с печалба. Моята теория с фалшивите имена оправда очакванията ми. С помощта на тези имена не отпратих никой, който бе дошъл за помощ при мен. Според случая бях заемодател, длъжник, продавач и купувач. Когато парите от личния ми кредит или тези, които бях давал на въображаемите клиенти, не ми достигаха, вземах заем от първия срещнат – роднина, приятел или клиент с право да освободя по-късно имуществото на човека, така както го бях ипотекирал без негово знание. С една дума, кантората ми се превърна в банка.

– В място за ограбване на клиентите – извика Мариус, – в манифактура за фалшификации!

Дъглас сви рамене:

– Би трябвало да сте ме разбрали и да видите, че никога не съм се стремял да обирам клиентите си. Надявам се, че след малко ще ме оправдаете... Остава да ви разкажа за най-доброто си изобретение. За да управлявам придобитите имоти и движа заетите суми, реших да използвам пълномощници, които щяха да представляват редовно моите четиридесет въображаеми лица. Избрах за тази работа почтени млади хора, които станаха мои несъзнателни съучастници. Бях сигурен в системата си, непременно щях да облагодетелствам тези, които ми помагаха, ако досадни обстоятелства не ми бяха попречили да успея. Когато ви предложих да представлявате Отие, уверявам ви, исках само да ви помогна и включа в печалбите, които щеше да ми донесе тази превъзходна сделка.

Последните думи вбесиха Мариус. Смелостта му се бе изчерпала, чувстваше, че ще полудее, ако продължава да слуша странната изповед на Дъглас.

– Изслушах ви търпеливо – промълви разтреперан младежът. – Гнусните деяния, за които ми разказвате с невероятна наглост, ми доказват, че сте глупак и мошеник.

– А, не! – прекъсна го нотариусът и удари с юмрук по бюрото си. – Явно не сте ме разбрали. Повторих ви четири или пет пъти, че съм банкер... Изслушайте ме, за Бога!

Дъглас се изправи и застана  пред Мариус. Нищо в държанието му не издаваше страх или срам.

– Нарекохте ме мошеник и крадец и аз ви оставих да ме обиждате, защото ме осъждате от името на обществото, говорите като кралски прокурор, който би съдил постъпката ми според закона. Ако искате да ме разберете, би трябвало да погледнете нещата от другата страна... Помислете малко. Крадец е този, който взема пари от друг и като си напълни джобовете, бяга, нали така? А на мен никога не ми е идвала мисълта за кражба. Вече шест години прилагам системата си, а съм толкова беден, колкото и в началото... Операциите ми не се увенчаха с успех, дори изгубих няколко хиляди франка, които ми принадлежаха. Знаете какъв живот водех: пиех вода и ядях хляб, водех съществувание на скромен и неуморен труженик. Единственият лукс, който съм си позволил, бяха няколкото дарения. Странният крадец, който живя в кабинета си като в манастир и движеше такива огромни суми, дори не се опита да си присвои и едно су! Признайте, че ако наистина бях крадец, отдавна щях да съм натрупал цяло състояние и да избягам,

Мариус го погледна изненадан и объркан. Наистина не бе поглеждал на въпроса откъм тази страна. Очевидно нотариусът имаше право: не можеше да бъде обвиняван в кражба.

– Това, което ви обижда и гневи – продължи Дъглас, – е самата ми система. Тя се провали, затова съм голям престъпник. Ако бе успяла, щях да съм невероятно богат и почитан от всички... Да, в основата на операциите ми стоеше престъплението; послужих си с фалшификации, средствата ми бяха смели и нови. Но смятах успехът си за неизбежен. Вярвах в това, което върша, не мислех, че ще увлека някой в падението си. И именно в това бе грешката ми... Виждате как действах: ипотекирах несъществуващи имоти или такива, които бяха дадени с гаранция, но си плащах лихвите за взетите в заем суми; използвах фалшиви полици, но връщах стойността им; моите измислени хора бяха един вид подставени лица, зад които стоях самият аз. Служех си с тях само за да разширя сделките си. Разберете ме добре – преди всичко исках да се сдобия с капитал, който да задвижа. Какво значение имат фалшивите полици, фалшивите актове и всички начини, с които целех да увелича капитала си и кръга от дейности. Когато става дума за спекулация, единствено значение има умело извлечената печалба. Вижте какво става на Борсата – хората печелят само от догадки. Приемете за момент, че купувайки и продавайки недвижими имоти с парите на други хора, съм успял да удвоя капиталите, които съм използвал тайно. Щях да върна изцяло заетите суми, без да съм обрал никого, щях да унищожа фалшивите документи и да се оттегля с богатство, спечелено благодарение на ума и труда си. Именно в това е системата ми. Тъй като нямах собствен капитал, наложи се да заема от клиентите нужното капиталовложение за всяка операция. Това не беше кражба, а просто заем.

Докато слушаше ясните и логични разсъждения, Мариус бе обхванат от някакъв неописуем ужас. Нотариусът се издигаше невероятно в очите му. За миг той го гледаше като неоценен гений, използвал в името на злото рядката си енергия и смелост. Ако този човек бе разполагал с могъщи средства за действие, би могъл да извърши велики дела. Дълбоко в себе си престъпници от величината на Дъглас притежават превъзходни качества.

Младежът се учудваше най-вече на простия и естествен начин, с който нотариусът говореше за фалшификациите си. Явно този човек бе изпаднал в някакво умопомрачение; бе болен: треската на спекулата, която го изгаряше малко по малко, го бе накарала да повярва, че престъплението е превъзходно средство, стига само да остане скрито и ненаказано. Сам го казваше: дори и да фалшифицираше, смяташе се за честен, щом не вземаше нито едно су от никой.

След кратко мълчание Дъглас поклати глава:

– Системите винаги са добри, но само практиката може да ви покаже кога нещата не са добре обмислени. На теория трябваше да съм спечелил огромно състояние. Не зная как стана така, но се оказах смазан от дългове и ми е ясно, че съм погубен... Злощастните ми операции погълнаха повече от милион, клиентелата ми е разорена...

Гласът на нотариуса отслабна, от вълнение очите му се напълниха със сълзи. Започна трескаво да се разхожда в стаята.

– Не можете да си представите какъв ужасен живот водя от две години. Всичките ми сделки пропаднаха. Оказах се изправен пред ужасни проблеми. За да запазя влиятелността си и скрия фалшификациите, трябваше ежедневно да правя други. Вече не мислех как да спечеля пари, а как да се защитя и спася от каторгата. Бог ми е свидетел, че ако можех да възстановя изгубените капитали, щях да върна парите на всички и да заживея почтено като останалите хора. Но лихвите, които трябваше да плащам, бяха толкова големи, че ме смазваха. Препродавах на загуба купените недвижими имоти, но се борех напразно. Преследваше ме лош късмет, който ме тласна към дъното на пропастта. Днес пасивът ми е значителен, не мога да се преборя с падежите през този половин месец, а за мен прекратяването на плащането е равностойно на осъждане на принудителен труд. Само ако правосъдието хвърли един поглед върху книжата ми, веднага ще бъда пратен в затвора.

Мариус изпитваше почти състрадание към злощастника. Дъглас отново седна и добави обезсърчено:

– Впрочем всичко е свършено. Изповядах ви се. Зная, че ще ме предадете на правосъдието... Нека всичко свърши – и без това положението ми е нетърпимо... Имате право, аз съм безчестен и трябва да бъда наказан.

Мариус не помръдна. Обмисляше, не знаеше какво решение да вземе. Някаква боязън го възпираше, не искаше да се замесва в тази история, страхуваше се да не го повикат за свидетел и да изгуби ценно време, от което така се нуждаеше. От друга страна, не искаше да влезе в ролята на предател. Отсега нататък ръцете на нотариуса бяха вързани и той, рано или късно, сам щеше да се окаже пред съдиите.

– Е, какво? Защо се колебаете? – попита Дъглас. – Вече знаете всичко. Ще чакам тук полицаите, които ще доведете.

Младежът се изправи, разкъса пълномощното, на което бе написано името му.

– Вие сте негодник! – извика той. – Мнението ми за вас не се промени. Но не е необходимо да помагам на правосъдието, което скоро ще ви накаже и без мен. Наказанието само ще дойде.

И излезе.

Ето как завърши тази история. На следващия ден Дъглас, който не можеше да изплати полиците си, избяга; тази вест предизвика паника в цяла Марсилия. Засегнати бяха много имоти. Все още бе невъзможно да се определи размерът на катастрофата. Ужасът на пострадалите се смесваше с изненадата на почтените граждани: никой не прощаваше на нотариуса лицемерието, с което бе мамил целия град в продължение на няколко години.

Дъглас бе заловен и съден в Екс. Прие участта си с рядко хладнокръвие. Без негова помощ правосъдието никога не би прозряло една толкова неясна афера. Трибуналът трябваше да разгледа повече от деветстотин фалшифицирани документа, толкова разнообразни, че човешкият ум трудно би измислил по-сложна комбинация. Обвиняваха го в толкова много престъпления, усложнени от многочислени подробности. Те засягаха невероятно голям брой жертви и бе невъзможно да се внесе яснота в този хаос без помощта на този, който, след като бе измислил и извършил престъпленията си, единствен бе в състояние да разплете сложния възел. С неуморимо усърдие и учудваща честност Дъглас помагаше на прокуратурата да проникне в цялата бъркотия на сделките и определи финансовото му състояние, както и това на заемодателите и длъжниците.

Но нотариусът енергично се бореше против обвинението в кражба. Повтори, че е жалък спекулант и че ако правосъдието и обстоятелствата позволяваха, би възстановил парите на клиентите си. Сякаш обвиняваше съда, че му връзва ръцете и му пречи да поправи злото, което бе извършил.

Бе осъден на доживотна каторга и приковаване към позорния стълб.

9

КАК ЕДИН ГРОЗЕН ЧОВЕК МОЖЕ

ДА СТАНЕ КРАСИВ

Повече от два месеца бяха изминали от завръщането на Мариус и Фин в Марсилия. Когато напусна кантората на Дъглас, младежът трябваше да признае, че до този момент беше изгубил времето си, без да намери нито едно су от петнадесетте хиляди франка, необходими за освобождаването на Филип. Положително умееше само да обича и да се жертва. Разбираше, че с прекалено честния си и прям характер нямаше да успее да се сдобие само за няколко седмици с нужната сума, която толкова отчаяно търсеше. Всеки път се бе държал като дете. Злощастните случки, в които се бе оказал замесен, отношенията между Арманд и Совер, лицемерието и фалшификациите на Дъглас разкриваха пред него живота откъм ужасната му страна и това го изпълваше с отчаяние. Вместо да върви напред, отстъпваше; страхуваше се да предприеме нова крачка, мислеше, че отново ще претърпи неуспех и дори ще се компрометира, попадайки за пореден път на мошеници, чиято единствена цел е да експлоатират. Обзет от недоверие, виждаше около себе си само клопки. Нежните души, които не познават злото и желаят да правят добро, често се пречупват и силно кървят от сблъсъка с реалността.

Но наближаваше декември. Трябваше да се бърза, за да се помогне на Филип. В никакъв случай не можеше да се разчита на нечие милосърдие и осъденият щеше да бъде завързан на позорния стълб. При тези мисли Мариус плачеше от безсилие и умора. Искаше да освободи брат си с някаква героична постъпка. Ако го подложеха на изпитание, би изкопал с нокти дупка в стената на килията, дори в камъка... Тази тежка работа не би го затруднила и той би успял дори с риск да разрани ръцете си. Но мисълта за петнадесетте хиляди франка го вцепеняваше. Когато се отнасяше за пари и сделки, губеше самообладание, чувстваше се неспособен да доведе докрай и най-малкото начинание. С това се обясняваше и наивното доверие, което го бе тласнало към Арманд и Дъглас.

И все пак надеждата все още живееше в него. Благодарение па слабостта му, на добротата и открития характер, у него все пак се появяваха светли мисли. Уроците, които му бяха дали тъмните страни на живота, не можаха да му попречат да продължи да вярва, че другите са готови да откликнат на зова му за помощ.

– Имам на разположение още две седмици. Не е възможно да не намеря истински приятели дотогава. Не трябва да се отчайвам.

Със сигурност би се разболял и би изпаднал в отчаяние, ако до него не беше утешителка, която му се усмихваше окуражително в тежките мигове. Между него и семейство Кугурдан се установи близко приятелство. Почти всеки ден отиваше да види Фин и прекарваше при нея дълги вечери. В началото си говореха за Филип. Но постепенно, без да забравят нещастния затворник, започнаха да говорят за себе си, за детството си, за бъдещето. Това бяха спокойни разговори, по време на които забравяха за трудния живот, за умората и тревогите на изминалия ден; тези разговори им даваха сили да посрещнат с надежда следващия.

Стана така, че всяка сутрин Мариус започна нетърпеливо да очаква идването на вечерта, когато щеше да отиде в малката стаичка на Фин. Когато проблясваше лъч на надежда, той тичаше да го сподели с приятелката си, а когато му беше тъжно, правеше всичко възможно, за да чуе утешителните ѝ думи. Само тук, в чистата ухаеща мансарда, весела и светла, той живееше спокойно и намираше утеха.

Веднъж настоя да помогне на девойката, която приготвяше букети за следващия ден; започна да маха бодлите на розите, събираше карамфилите на малки връзки, вземаше една по една теменужките и маргаритките, а после ги подаваше на Фин. Оттогава започна да ѝ помага всяка вечер от осем до десет часа. Твърдеше, че работата го забавлява и успокоява нервите му. Когато докосваше пръстите на Фин, подавайки ѝ цветята, топли вълни заливаха лицето му. Странното неудобство и силното вълнение, които го обземаха, несъмнено бяха единствената причина за внезапното призвание на цветар, което бе открил у себе си.

Разбира се, Мариус бе наивен. Ако някой му кажеше, че започва да се влюбва във Фин, би се учудил, дори би се обидил. Щеше да извика, че е прекалено грозен, за да посмее да обича девойката, че подобно чувство, родено и израснало в сянката на нещастието на брат му, е престъпление. Но скоро сърцето му щеше да се разбунтува. Мариус никога не бе имал свое момиче. Беше се поддал на първия по-нежен поглед. Фин го утешаваше и окуражаваше. Отправяше му ласкава усмивка и стискаше топло ръката му. Най-напред я почувства като майка и сестра, която небето му изпращаше в тъжните дни. Истината бе, че без да разбира това, тази сестра и майка се превръщаше в съпруга, която започваше да обича с цялата си нежност и преданост.

От известно време Фин се усмихваше скришом в присъствието на Мариус. Усещаше, че младежът я обича, въпреки че самият той не беше още наясно с чувствата си. Жените имат особено силно развит усет за тези неща: те четат по очите на любимите си и проникват в душите им. Цветарката умело скриваше розовината на страните си. Постара се да остане сърдечна приятелка на Мариус, но не му отвори очите с едно по-топло ръкостискане. Ако някой ги видеше така всяка вечер, седнали един срещу друг на масата, отрупана с рози, би ги взел за брат и сестра.

Всяка неделя Фин отиваше в Сент Анри. Бе започнала да се отнася към Бланш със съчувствие и състрадание като истинска приятелка. Горката млада жена щеше да става майка. Животът ѝ бе разбит завинаги. Ставаше все по-скъпа на Фин, която виждаше угризенията и горчивите ѝ сълзи на съжаление. Станала свидетелка на тъжния ѝ живот, цветарката се опитваше да го облекчи с посещенията си. Донасяше веселата си усмивка в малката къща на морския бряг, в която Бланш плачеше, мислейки за Филип и детето си. За Фин това бе нещо като обред, който тя религиозно извършваше. Тръгваше към обяд и оставаше у госпожица Дьо Казалис чак до вечерта. А когато се стъмнеше, се срещаше с Мариус, който я очакваше на брега на морето, и двамата се връщаха в Марсилия пеша, хванати под ръка като съпрузи.

Мариус изпитваше истинско наслаждение по време на разходките. Неделните вечери бяха станали за него награда за всичките му усилия през седмицата. Чакаше Фин на брега, забравил притесненията си, дебнещ нетърпеливо появяването на девойката. А когато тя пристигаше, усмихваха се един на друг и тръгваха с бавни крачки под нежните вечерни сенки на дърветата, където разменяха думи на приятелство и нежност. Пътят никога не се струваше дълъг на младежа.

Една неделя Мариус пристигна рано. Деликатността му го възпираше да влезе в къщата на Бланш. С това само щеше да засили мъката ѝ. Седна на скала, която се извисяваше над селото, и търпеливо зачака, загледан в огромната синева. Остана така почти два часа, потънал в неясни мечти, в нежни мисли за щастие, които го упояваха.

Огромният хоризонт го разнежваше. Морето и небето, безкраят на водата и въздухът го тревожеха и разтваряха душата му. В ширналото се море виждаше единствено Фин, чуваше само нейното име в глухия равномерен шепот на вълните.

Цветарката дойде и седна до младежа, който безмълвно хвана ръката ѝ. Морето и небето се разстилаха пред тях, сливайки се в тиха и спокойна синева. Падаше здрач. Слабата розова светлина на залеза пръскаше меките си отблясъци върху крайбрежните скали. Въздухът бе изпълнен с нежност. Монотонният тътен на морето постепенно стихваше.

Силно развълнуван, Мариус държеше ръката на приятелката си. Сънят му продължаваше. Очите му бяха вперени в хоризонта, в неясната мъгла, в която морето и небето се сливаха, и се усмихваше тъжно. Тихо, без сам да разбере смисъла на думите си, устните му изрекоха на глас онова, което бе на сърцето му:

– Не, не, много съм грозен...

Откакто Мариус я бе хванал за ръката, Фин се усмихваше за-гадъчно и нежно. Най-после приятелят ѝ щеше да се реши да говори. Отгатваше това по дълбокия му поглед, по силното стискане на ръката. Когато чу думите на младежа, остана учудена и разгневена.

– Много грозен ли?! – извика тя. – Но вие сте красив, Мариус!

В този вик, който бе се изтръгнал от душата ѝ, Фин бе вложила такова чувство, че Мариус извърна глава и събра длани и я погледна тревожно. Разбра, че е издала внезапно тайната на сърцето си. Сведе чело, по което започваше да избива червенина. Остана така няколко секунди безмълвна и объркана. Но не беше момиче, което се страхува да признае любовта си. Бе твърде открита и земна, за да играе лицемерната комедия на девойките, които се оказват в подобна ситуация.

Вдигна смело чело и погледна в очите треперещия Мариус.

– Слушайте, приятелю, ще бъда искрена. Преди шест месеца изобщо не мислех за вас. Намирах ви грозен, не ви поглеждах дори... Днес вие станахте красив за мен. Не зная как се получи, кълна ви се...

Въпреки решителността си тя се колебаеше. Внезапна руменина бе заляла бузите ѝ. Замълча, не смееше да каже направо на Мариус, че го обича. А и познаваше скромността на младежа, затова бе заговорила само да го окуражи. Мариус бе все така силно разнежен. Нямаше нужда от нищо, би останал там, на скалата, цяла нощ, без да се опитва да получи пълно признание от Фин, която ставаше нетърпелива.

Любовната история на цветарката беше съвсем обикновена. Най-напред бе обичала Филип с неговата красива фигура и енергично лице с онова заслепление, което подтиква младите момичета да изберат красивите младежи, онези, които имаха хубава външност, но не и душа. Но ранена от безразличието на любовника на Бланш, разбрала най-после суетния му характер, тя строго осъди поведението му. Именно в този момент се оказа насаме с Мариус. Тази интимност все повече ги сближаваше.

Любовта им бе плод на добротата. Грозен за очите, Мариус бе станал красив за сърцето. В началото Фин бе видяла в него само отчаян приятел, на когото трябваше да помогне. Бе поела по братски половината от неговата мисия, тласкана донякъде от любовта към Филип и много повече от естествената си потребност да помага на хората. Бе станала съучастничка на Мариус и тяхната обща идея за освобождение все повече ги обединяваше. Така чувството им се засили, те започнаха да се обичат, отдавайки всичко от себе си. Живееха с обща надежда, работеха за една и съща кауза.

Именно осъществяването на това дело бе направило Мариус красив, изключителен човек; превърна се във влюбения принц, за който си мечтаят всички млади момичета. От този миг лицето на Мариус се преобрази за нея. Видя го в цялата красота на искрената му и нежна природа. Би се учудила, ако някой кажеше, че любимият ѝ е грозен.

Мариус още чуваше вика на приятелката си, вик на обич, който казваше: "Ти си красив и аз те обичам!". Той не смееше да говори от страх да не пропъди толкова прекрасния и нежен сън.

Фин продължаваше да се усмихва смутено.

– Не ми ли вярвате? – продължи тя само за да каже нещо, без много да разбира какво говори.

– Не, вярвам ви! – гласът на Мариус бе тих и дълбок. – Имам нужда да ви вярвам... Когато ви нямаше, гласът на вълните ми прошепна една тайна... Не зная какво тази вечер се крие в небето и морето, но говорят с толкова нежен глас, че развълнуваха сърцето и душата ми. Почувствах щастие, за което не знаех... Искате ли да ви кажа тайната, която вълните ми прошепнаха на ухото?

– Да – промълви развълнувана цветарката.

Ръката ѝ потръпваше.

Мариус се наведе още повече и с тих глас прошепна плахо:

– Вълните ми казаха, че ви обичам.

Падаше здрач, по-сив и тържествен от всякога. Застиналото тъмносиньо море заспиваше със спокойна и тежка въздишка. Вечерният бриз носеше свежи и солени изпарения, които се надигаха над водата в падащата нощ. Настана пълна тишина.

Какъв прекрасен час за любовно признание! Успокоеното ог-ромно море излъчваше божествена нежност и лъчезарно спокойствие. Вълните се плискаха в крайбрежните скали, приспивайки задрямалия бряг. Силният полъх на страстта се носеше от все още топлата земя. Огромното море сякаш повтаряше нежните думи на Мариус.

– Да... – усмихна се Фин. – Вълните са много бъбриви... Но дали ви казаха истината?

– О, да – извика той, – самата истина!... Сега го чувствам, скъпа приятелко! Обичам ви от месеци... Ах, колко ми е леко след това признание! Ето какво ми липсваше толкова дълго: когато заставах пред вас, обземаше ме някаква нежност, дълбоко в себе си чувах неясни гласове, но не можех да разбера какво точно ми говореха. Днес мълчанието на тази скала ми помогна да чуя тези гласове, които крещят, че ви обичам.

Фин слушаше усмихната думите на Мариус. Мракът ставаше все по-синкав и загадъчен.

Младежът се поколеба за миг. А после попита смирено и тихо:

– Нали не ми се сърдите за това, което казах? Зная много добре, че не ме обичате.

– Нищо не знаете – отговори Фин с внезапна нежност. – Боже, колко сте нерешителен! Вече повече от месец отговорът ми е готов.

– И какъв е той?

– Попитайте вълните! – засмя се отново цветарката.

Протегна ръце на Мариус, който започна да ги целува като луд. Беше нощ; глухият стон на морето звучеше сладостно в тъмнината. Младият мъж се наведе към девойката и я целуна по устните. Започнаха да си бъбрят като влюбени, като малки деца. Колко спомени от миналото, колко планове за бъдещото! Гласовете им звучаха като музика, която ги галеше, и те не спираха да говорят, за да чувстват дъха на другия в лицата си. Бяха безкрайно щастливи в тъмнината; в безкрая, който се разтваряше пред тях.

– Хайде да се оженим, след като брат ти бъде освободен – предложи Фин. – Най-напред трябва да помогнем на Филип.

При името на Филип Мариус потръпна. Бе забравил за брат си. Тъжната действителност го стресна. Цели два часа бе живял в блаженство и ето че сега се опомняше.

– Филип... – промълви той сломен. – Да, трябва да мислим за Филип. О, Господи, ще свърши ли щастието ми? Ти обичаш брат ми, нали? Имай милост, кажи ми истината.

Фин не отговори и се разрида. Думите на Мариус разкъсваха сърцето ѝ. Младежът настоя отчаяно. Тогава цветарката извика:

– Обичам те, защото си добър, защото можеш да обичаш... Виждаш добре, че не бих могла да обичам Филип.

В думите ѝ имаше такова искрено чувство, че Мариус най-после разбра. Притисна девойката в пламенна прегръдка. Изпитваше само угризение.

– Ние сме щастливи – въздъхна той – и... егоисти. Докато се наслаждаваме тук на свободния въздух, Филип се задушава в затвора... А ние още не знаем как да го спасим...

– Не, ще успеем! – извика Фин. – Ще видиш колко смел е човек, когато обича и е обичан.

Останаха мълчаливи, хванати за ръце. Морето продължаваше да пее приспивната песен за любовта им. Върнаха се в Марсилия под обсипаното със звезди небе, изпълнени с младежка надежда и нежност.

10

ВРАЖДЕБНИТЕ ДЕЙСТВИЯ ЗАПОЧВАТ ОТНОВО

Бланш плачеше денонощно. С идването на есента меланхоличните пейзажи избледняваха, ставаше все по-студено и мрачно. По морето преминаваха бурни вълни, то стенеше все по-силно. Над мрачната голота на водата и брега се ширеше пустото небе. Земята се отрупваше с окапали листа... Тъгата, която се носеше из въздуха, последните следи на лятото изпълваха с безнадежност всичко около Бланш така, както бе пълно с отчаяние сърцето ѝ.

Госпожица Дьо Казалис живееше уединено в къщичката на морския бряг. Разположена само на няколко минути път от селцето Сент Анри, тя стоеше самотно над морето, което се разбиваше в скалите под прозореца. Бланш по цели дни гледаше и слушаше прибоя, чиито равномерни удари сякаш успокояваха страданията ѝ. Това беше единственото ѝ развлечение. Следеше с поглед огромните пелени от пяна, които се разбиваха в скалите. Изпълненото ѝ с мъчителна болка същество се успокояваше от ведрата и монотонна водна шир.

Понякога вечер, придружена от гувернантката си, тя слизаше на брега на морето и сядаше върху някоя скала. Свежият нощен вятър гасеше огъня, който я изгаряше. Оглушена от воя на вълните, тя забравяше в мрака за всичките си нещастия и се връщаше обратно едва когато студът проникнеше чак до костите ѝ.

Измъчваше я винаги една и съща мисъл, която присъстваше ежечасно и ежеминутно. И в нощния хлад, и в дневния зной, сред безкрая на небитието, Бланш мислеше за Филип и за детето, което носеше.

Фин бе нейната утешителка. Ако цветарката не бе склонила да я навестява в неделните следобеди, горкото момиче щеше да се поболее от отчаяние. Чувстваше непреодолима нужда да сподели тревогите си с някоя добра душа. Самотата я ужасяваше, защото, когато останеше сама, я обземаха натрапчиви угризения.

Фин пристигаше и двете девойки се качваха в стаичката, затваряха се вътре, дълго си говореха и изплакваха болките си. Прозорецът оставаше отворен. В далечината, на фона на синьото морско кадифе, се появяваха бели платна – вестоносци на надеждата.

Всеки път се проливаха сълзи за едно и също нещо, казваха се познатите мъчителни и трогателни слова.

– О, колко тежък е животът! – мълвеше Бланш. – Мислех цял ден за часовете, прекарани с Филип сред скалите на Жомгард и Енферне. Трябваше да се хвърля в някоя пропаст...

– Защо все плачете и съжалявате? – утеши я нежно Фин. – Вече не сте момиченце, предстои ви да станете майка. За бога, мислете за настоящето, не живейте с едно минало, което никога не може да се поправи... Ще се разболеете, ще убиете детето си, ако продължавате така.

Бланш трепереше.

– Да убия детето си? Не ми казвайте това. Детето трябва да живее, за да изкупи грешката ми... Ах, Филип го знаеше много добре, казваше ми, че му принадлежа завинаги. Напразно се отричах и се опитвах да залича спомена за него. Гордостта ми бе сломена. Поддадох се на една любов, която ме изпълва с угризения и ме измъчва. А ето че днес обичам Филип както никога досега, независимо от угризенията и отчаянието...

Фин мълчеше. Искаше ѝ се Бланш да е по-силна и да посрещне храбро предстоящото майчинство. Но госпожица Дьо Казалис си бе останала същата клета и слаба душа, която нищо друго не умееше, освен да плаче. Цветарката си обещаваше да действа, щом дойде моментът.

– Ако знаехте само – продължаваше Бланш – колко страдам, когато ви няма! Чувствам в себе си Филип, който ме измъчва: оживява чрез детето ми, винаги го нося в сърцето си и непрекъснато ме упреква за клетвонарушението ми... Непрекъснато е пред мен, около мен, вътре в мен. Виждам го върху сламеника в килията, чувам стенанията и проклятията му... Бих искала да съм безчувствена. Тогава бих живяла спокойно.

– Хайде, успокойте се – съветваше я Фин.

Пред толкова силна мъка думите на утеха често оставаха безсилни. Девойката присъстваше с известна боязън на отчаяните сцени. Наблюдаваше нещастната любов на Бланш подобно на лекар, който изследва някаква странна и жестока болест. Казваше си: "Ето как страда и в какво се превръща човек, който не обича вярно".

Един ден, обзета от поредната криза на отчаяние, Бланш се загледа втренчено в приятелката си и попита с болка в гласа:

– Вие сигурно ще се ожените за него, нали?

Фин не разбра веднага.

– Не крийте нищо от мен – продължи Бланш. – Предпочитам да зная всичко. Вие сте добро момиче, ще го направите щастлив и аз предпочитам да е ваш съпруг, отколкото да търси любовта на леките момичета в Марсилия... Когато умра, кажете му, че винаги съм го обичала.

След това девойката се разрида. Цветарката нежно я хвана за ръце.

– Умолявам ви, мислете като майка, не като любовница. Ако е възможно, забравете всичко в името на детето си... Впрочем успокойте се. Аз никога няма да се оженя за Филип, може би ще бъда негова сестра...

– Сестра ли? – учуди се госпожица Дьо Казалис.

– Да – отговори Фин с божествена усмивка и си помисли за Мариус. – Аз обичам и съм обичана.

Тя сподели за любовта си, успокои я, разказа ѝ за Мариус.

Бланш слушаше за нежните чувства на Фин и плачеше със сълзи на облекчение. От тази вечер още по-силно заобича Фин. Сега, като си мислеше за Филип, се тревожеше по-малко. Отдаде се изцяло на мисълта за детето. Истинската, предана и щедра любов на нейната приятелка проникваше в сърцето ѝ.

Понякога Фин заварваше в малката къща абат Шастание. Свещеникът носеше на Бланш утехата на религията. Подкрепяше я, като ѝ говореше за небето, изтръгваше я от земните изкушения. Би желал госпожица Дьо Казалис да влезе в манастир, защото разбираше, че в светския живот за нея вече не може да има щастие; щеше завинаги да остане вдовица, а беше слаба по душа, за да живее сред хората.

Но клетият свещеник не беше много сведущ по сърдечните дела. Бланш предпочиташе да си поплаче с Фин, да говори за Филип, отколкото да слуша проповедите на абат Шастание. Старецът обаче откриваше понякога у нея по-дълбоки чувства и девойката го гледаше учудено, обзета от желание да проникне в спокойния свят на отеца. Би искала да падне на колене, да остане така завинаги, потънала в екстаз, който би я освободил от всичките ѝ нещастия. Така малко по малко ставаше такава, каквато би трябвало да бъде – Божия слугиня – една от онези светици, които светът е наранил и които се възнасят на небето след смъртта си.

Един ден абат Шастание остана до вечерта и си тръгна с Фин. Имаше да ѝ съобщи лоши новини, които искаше да скрие от Бланш. На брега видя Мариус, който очакваше приятелката си.

– Скъпо дете – обърна се към младежа той, ето че мъките ви отново започват. Господин Дьо Казалис ми писа вчера. Много е учуден, че присъдата не е приведена в изпълнение, и ми съобщава, че е направил постъпки да ускори часа на публично порицание. А вие докъде стигнахте? Смятате ли да освободите скоро затворника?

– О, не – отговори с мъка Мариус, – не съм напреднал в изпълнението на плана си повече от първия ден... Мислех, че имам още две седмици пред себе си.

– Не вярвам господин Дьо Казалис да убеди председателя на съда да се откаже от обещанията към нас – продължи абатът. – Впрочем нашата постъпка бе пазена в пълна тайна и това ме кара да мисля, че отсрочката ще продължи до края на декември, както ни бе обещано. Но ви съветвам да побързате... Не се знае какво може да се случи. Държах да ви предупредя за това, което става.

Фин и Мариус бяха отчаяни. Върнаха се заедно със свещеника в Марсилия мълчаливи и тревожни. В продължение на седмица бяха живели сякаш заслепени от любовта си и ето че отново пред тях се разтваряше същата пропаст.

11

КАКВО ПРЕДСТАВЛЯВА ЕДИН ПУБЛИЧЕН ПОКАЗ

В МАРСИЛИЯ

Няколко дни по-късно, на път за службата си, към девет часа сутринта, Мариус видя на улица "Паради" шумна тълпа. Спря се на ъгъла на улица"Дарс" и повдигнал се на пръсти, забеляза изпълнения с народ Кралски площад. Беше истинско море от хора. Около него неспиращият човешки поток слизаше надолу с глухо бучене.

Постепенно острото любопитство, тласкащо народа, обзе и Мариус. Чутите мимоходом думи породиха у него неясна тревога. Той също искаше да отиде и да види това, което привличаше тълпата. Потокът го повлече напред. Това му помогна по-лесно да достигне до Кралския площад. Но там вълната от любопитни, излизаща от улица "Паради", се сблъска с плътна маса от хора, които стояха на едно място. Всеки се повдигаше на пръсти, за да погледне към улица "Канбиер".

Младежът забеляза в далечината конна войска. Не различаваше нищо друго. Все още не можеше да се досети каква е страшната сцена, събрала целия град.

Тълпата край него шумеше. Чуваха се кратки и оживени викове сред шумното множество. Долавяше само откъслечни фрази:

– Докарали са го в Екс през нощта.

– Да, и ще тръгнат утре за Тулон.

– Много бих искал да видя физиономията му.

– Казват, че се е разплакал, когато видял палача с въжетата.

– Не е вярно! Държал се е много смело... Та това е смелчага, който няма да се разциври като жена.

– Ах, какъв мошеник! Народът трябваше да събере камъни

и да го убие.

– Ще се опитам да се приближа...

– Почакайте ме. Там ще го освиркат. Искам и аз да ида.

Тези думи, прекъсвани от присмехулни викове и съпроводени с гневни жестове, отекваха жестоко в ушите на Мариус. Обхващаше го същински ужас, силна пот избиваше по челото му. От страх вече не можеше да разсъждава. С тревога се питаше кой е човекът, охулван от хората.

А тълпата все повече се сгъстяваше и притискаше. Той разбра, че никога няма да може да пробие тази плътна стена. Тогава реши да се върне на Кралския площад, където го очакваше странен спектакъл.

Улица "Канбиер", от пристанището до улица "Белзенс", бе запълнена от огромна тълпа, която нарастваше с всяка минута. От улиците се вливаха нови потоци от хора. На моменти през множеството преминаваха гневни тръпки. Тогава се надигаха яростни викове, разливаха се на мощни вълни и напомняха глухия тътен на морето. По прозорците се бяха надвесили зрители. Хлапетата се бяха покатерили по къщите, подпираха се на витрините на съседните магазинчета. Цяла Марсилия бе тук, любопитните насочваха жаден взор към едно и също място. На улица "Канбиер" имаше повече от шестдесет хиляди души, които гледаха и крещяха.

Едва когато успя да се приближи, Мариус разбра що за спектакъл бе привлякъл и задържаше тълпата. Насред улица "Канбиер", срещу Кралския площад, се издигаше нещо като ешафод, скован от груби дъски. Върху него, вързан на един стълб, стоеше човек. Двама кавалеристи, команда войници и конни полицаи обграждаха платформата, за да пазят осъдения от все по-нарастващия народен гняв.

Мариус видя най-напред само нещастника, вързан за стълба, който се извисяваше над множеството. С влудяващо безпокойство се опита да разгледа лицето му. Може би беше Филип – дали господин Дьо Казалис не бе успял да ускори часа на позора?! От тази мисъл му притъмня, почувства напиращите сълзи в очите си и някаква гъста пелена му попречи да види добре. Подпря се на стената на някакво магазинче почти в несвяст. Всеки вик на тълпата прорязваше сърцето му. Треперещ от вълнение, Мариус си въобрази, че е разпознал брат си, че това наистина бе Филип, охулен, от събралото се множество. Обхваналият го срам, болка и жалост предизвика у него страшна тревога. В продължение на няколко минути остана като смазан. Най-после намери смелост и вдигна глава.

Нещастникът, здраво вързан за стълба, беше с панталон и риза от сиво платно. Главата му беше покрита с каскет, чиято козирка закриваше очите. Бе свел глава упорито надолу, сякаш да скрие лицето си, обърнато към пристанището; нито веднъж не вдигна чело да погледне към ширналото се пред него свободно и щастливо море.

Когато отново се взря в наказания, Мариус бе обзет от съмнение. Почувства облекчение. Мъжът изглеждаше два пъти по-едър от брат му. Впрочем добре познаваше Филип и знаеше, че брат му никога не би стоял със сведена глава и би счел за чест да отвърне на омразата на тълпата с омраза. Все пак Мариус продължаваше да изпитва безпокойство: тревожеше го тази наведена глава и му се искаше да различи по-ясно чертите на осъдения.

Около младежа тълпата продължаваше да крещи, да отправя гневни и иронични думи.

– Ей, я си вдигни главата, мерзавецо!

– О, няма да я вдигне, страхува се.

– Ето го най-после укротен. Ръцете му са вързани и вече няма да може да краде.

– Мислите ли?... Та той без малко не открадна и помилването си.

– Да, да, богати и благочестиви хора се опитаха да го отърват.

– Ако беше някой беден нещастник, нямаше да се намерят толкова защитници.

– Но кралят твърдо заяви, че за мошениците от всички класи ще има еднакво наказание.

– О, той е добър крал!

– Ехе, Дъглас, мошеник, жалък лицемер, крадец такъв, вече няма да можеш да разиграваш комедиите си, приятелю; вече няма да ходиш в църквите и да се молиш на добрия дядо Господ да те пази във фалшификациите ти!

Мариус въздъхна. Виковете, които чу, най-после му показаха кой бе мъченикът. И той позна Дъглас, видя бледото и мазно лице на бившия нотариус. Но дълбоко в себе си мислеше за брат си и си казваше, че той може би също щеше да понесе злорадството и освиркването на тълпата.

Множеството продължаваше да шуми.

– Разорил е повече от петдесет семейства. Малко му е каторгата...

– Да, точно така, трябва да го свалим оттам и да го убием, като минава оттук.

– Гледайте колко е самоуверен там горе!

– Това не е нищо за него, трябваше да го вържат за краката с главата надолу.

– А! Ето го палача, който ще го отвърже. Да ги настигнем!

Наистина Дъглас заслиза по платформата. Качи се на малка открита каруца, впрегната с един кон, която трябваше да го откара в затвора. В този момент тълпата бе тласната напред. Народът се втурна към нещастника, за да го освирка или може би за да го убие. Но войниците обграждаха каруцата и конните полицаи разпръсваха разгневените хора.

Мариус за последен път погледна осъдения с дълбоко съчувствие. Разбира се, този човек бе много виновен, но голготата на срама, на която се възкачваше, го правеше по-скоро обект на състрадание, отколкото на гняв. Младежът оставаше подпрян на магазинчето. Гледаше отдалечаващата се каруца, когато дочу разговора на двама работници до него.

– Ще дойдем пак следващия месец. Знаеш ли, ще изложат оня, дето отвлече едно момиче... Ще бъде още по-забавно.

– О, да! Филип Кайол. Познавах го, голям юначага... Ще трябва да разберем точно деня, за да не пропуснем зрелището... Голям шум ще се вдигне.

Работниците отминаха. Мариус стоеше блед и смазан. Тези хора имаха право: след един месец бе ред на брат му. Помисли си, че случаят му бе дал възможност да присъства на целия позор, който Филип трябваше да изтърпи. Сега знаеше какви страдания го очакваха. Виждаше брат си на мястото на Дъглас и си представяше какво ужасно унижение щеше да изпита. Някаква тревога го накара за дълго да остане със затворени очи. Ушите му бучаха: виждаше Филип на платформата, чуваше смеха и проклятията на тълпата.

12

МАРИУС ГУБИ САМООБЛАДАНИЕ

Както стоеше подпрян на стената на магазинчето, с наведени към земята очи, силно развълнуван от видяното, Мариус почувства нечия ръка, която приятелски го потупа по рамото.

Повдигна глава и видя пред себе си Совер.

– Ей, млади приятелю, какво правите тук? – извика той с гръмогласен смях и посочи към платформата. – Имате вид, сякаш вас ще вържат на стълба.

Беше облечен изящно – с панталон и сако от фино сукно. Изпод небрежно закопчаната му жилетка се показваше бяла риза и тежка верижка на часовник.

Понеже бе едва десет часът, Совер се разхождаше по пантофи, с мека филцова шапка и красива лула. Човек имаше чувството, че тротоарът на улица "Канбиер" е негов. Държеше се така, сякаш си беше у дома: заемаше възможно най-много място, гледаше минувачите с фамилиарен и покровителствен вид; стоеше разкрачен, с ръце в джобовете и наблюдаваше Мариус отвисоко, със снизходителен поглед.

– Изглеждате ми тъжен и болен. Защо не правите като мен: обличайте се добре, яжте и пийте до насита, развличайте се. О, аз не зная какво е тъга. Силен съм, имам здрав стомах, мога да харча по сто франка, ако пожелая, а за това трябва да си богат.

Гледаше състрадателно Мариус, който му се виждаше толкова хилав и блед, че му ставаше приятно, че самият той е дебел и червендалест. В този миг би дал на драго сърце назаем хиляда франка на младежа.

Мариус не слушаше брътвежа му. Разсеяно се бе ръкувал с него и отново бе потънал в мрачни мисли. С отчаяние си мислеше, че от три месеца се бе борил напразно, без дори да успее да започне делото си: стълбът, който се извисяваше пред него, очакваше Филип. Струваше му се, че е прикован към тротоара, че вече няма да може да се притече на помощ на брат си. В този миг би се продал за няколко хиляди франка, би извършил и предателство.

Совер, без да получава отговор, продължаваше да бъбри. Обичаше сам да се слуша.

– По дяволите! Един млад човек трябва да се забавлява.

Горкият! Работите много, млади приятелю. Ах, за това трябват много пари: удоволствията струват скъпо. Аз например от седмици вече харча като луд... Вие не можете да се забавлявате така, за вас това е невъзможно. Но поне може малко да се повеселите. Нали имате някое и друго су?... Искате ли някоя вечер да посетите с мен едно място, където няма да скучаете?

Беше си въобразил, че като направи това предложение на Мариус, ще покаже щедростта си. Изслуша благодарностите на младежа, после, понеже клетият момък продължаваше отчаяно да мълчи, го хвана властно за ръката и го повлече по тротоара.

– Заемам се с вас! – извика той. – Ще ви издигна по най-добрия начин. Искам след осем дни да станете почти толкова весел, колкото съм аз... Храня се в най-добрите ресторанти, имам за любовници най-красивите жени в Марсилия и, както виждате, разхождам се по цели дни... Има ли по-хубав живот от този?...

Совер спря, застана внезапно пред Мариус, скръсти ръце и продължи:

– Знаете ли кога си легнах?... В три часа сутринта!... А знаете ли къде прекарах нощта?... В клуба "Корней", където играхме дяволска игра... Представете си, там имаше две очарователни създания, жени с рокли от кадифе, с бижута, дантели, скъпи неща, които човек не смее да докосне с ръка... Клерон, една малка брюнетка, спечели повече от пет хиляди франка.

Мариус бързо вдигна глава.

– Така ли? – попита оживено младежът. – За една нощ могат ли да се спечелят пет хиляди франка?

Совер прихна:

– Господи, какъв наивник сте! Виждал съм да се печелят много по-големи суми. Някои хора имат късмет... Миналата година се запознах с млад човек, който за две нощи спечели шестнадесет хиляди франка, а пристигна с мен в клуба без нито едно су... Давам му назаем пет франка, а на другия ден той се оказва собственик на цели шестнадесет хиляди... Изядохме ги и ги изпихме заедно. Мили Боже, забавлявахме се цял месец!

По лицето на Мариус се разля руменина. Чувстваше се обзет от тръпка, която нарастваше и изгаряше гърдите му. Никога не бе изпитвал толкова силно вълнение.

– Трябва ли да си член на някакъв клуб, за да играеш? – промити с разтреперан глас той.

Совер се усмихна и хитро намигна, повдигайки рамене.

– Мислех – продължи Мариус, – че в клубовете не се приемат външни лица и че само техните членове, които са си платили таксата, имат право да играят в тях.

– Да, да, точно така – засмя се Совер. – Само членовете имат право да играят... Само че тези, които нямат това право, тоест външните лица, много често са повече около игралните маси и разиграват по-големи суми от членовете... Разбирате ли?

Този път Мариус хвана Совер за ръка. Мълчаливо направиха няколко крачки, после младежът запита със свито гърло спътника си:

– Можете ли да ме заведете тази вечер в клуба "Корней"?

– Браво! – извика Совер. – Ще се повеселим. Виждам, че започвате да разбирате живота. Аз не мога да живея без вино, хазарт и хубави жени. И като ви видях толкова блед, си казах: ето един юнак, на когото трябва да се помогне. Опитайте се да спечелите пари, бързо си намерете любовница и ще напълнеете, дяволите да го вземат!.. Разбира се, че ще ви заведа тази вечер в клуба "Корней" и ще ви запозная с Клерон.

Мариус направи нетърпелив жест. Малко го интересуваше Клерон! Някаква мисъл се въртеше в главата му. Щом за две нощи можеха да се спечелят шестнадесет хиляди франка, той би искал да опита късмета си и да разчита на случайността, за да получи откупа за Филип. Казваше си, че небето ще го закриля, че ще напусне клуба с пълни шепи злато.

Нещо се бе променило в неговия здрав разум. От повтарящите се удари на нещастието съзнанието му се замъгляваше. Всичко го потискаше. Абат Шастание, който му бе съобщил за новите постъпки на господин Дьо Казалис, му бе нанесъл първия удар. После денят, в който бе видял наказанието на Дъглас, окончателно бе го смазал, бе го подлудил, показвайки пред очите му гледката на позорното унижение, очакващо брат му. Мариус окончателно бе изгубил самообладание. Безсилен, без да знае към кого да се обърне за помощ, той си мислеше за хазарта като средство, предоставено му от провидението, което трябваше да го извади от затруднението или още повече да го потопи в морето на отчаянието.

Действаше като болен, не знаеше какво прави, подчиняваше сс на животински инстинкти. Погледна Сонер и се запита дали добродетелта или престъплението го бяха срещнали с този човек в мига, в който го терзаеше мисълта за ходовете на депутата и за мъчението на Филип. В този момент би приел всичко, би се борил с всички средства срещу злата участ.

– Добре, разбрахме се! – усмихна се на сбогуване Совер. – Къде да ви търся тази вечер?

– Ще бъда тук, на улица "Канбиер", в десет часа.

След това Мариус отиде в службата си. Никога досега не бе изпадал в подобно състояние на възбуда. Прекара ужасен ден. Изгаряше от треска, главата му се пръскаше. Притъмняваше му. Обземаха го някакви настойчиви желания при мисълта за нощта, която му предстоеше. Сънуваше наяве, виждаше пред себе си купища злато, вече си въобразяваше, че е богат, а брат му – свободен.

Вечерта отиде у Фин както обикновено към осем часа. Девойката усети, че ръцете му парят.

– Какво ви е? – попита тя неспокойно.

Той промърмори нещо уклончиво:

– Не ме питайте... Филип ще бъде свободен и ние ще живеем щастливи...

Прибра се вкъщи, взе сто франка, които бе спестил с голямо усилие, и отиде на срещата със Совер. В десет часа те влязоха в клуб "Корней".

13

МАРСИЛСКИТЕ ИГРАЛНИ ДОМОВЕ

Преди да разкажем следващия епизод от тази драма, преди да посочим всичките опасения на Мариус от тази игра, необходимо е да се обяснят причините, поради които се множаха игралните домове в Марсилия. Авторът на тези редове би желал да покаже в цялата ѝ грозна голота дълбоката рана, която разяжда най-богатите и развити градове на Франция. Ще му простим краткото отклонение, което си е позволил, мислейки за ползата от целта, която си поставя.

Трябва да се отбележи, че хазартът поразява най-вече големите търговски центрове. Когато цялото население се предава на една разюздана спекула, когато всички класи в един град денонощно се занимават с черна борса, почти невъзможно е това множество от търговци да не се хвърли във вълнуващия водовъртеж на хазарта. Играта става спекула, която се прибавя към всички останали. Спекулира се според случая: дневната работа продължава през нощта; през деня хората се мъчат да забогатеят и продават каквото им падне, а нощем се стремят да увеличат парите си, като опитват късмета си върху игралните маси. Ако е вярно, че понякога търговията е игра, търговците могат да смятат, че не променят средата си, премествайки се от магазина си към съседния игрален дом.

Впрочем търговската треска е заразно нещо. В Марсилия няма младеж, който да не мечтае за подобна неочаквана печалба, виждайки как само за няколко години хората са натрупали цяло състояние. Всички искат да станат търговци, целият град е една огромна банка, в която смисъл на живота е само печеленето на пари. Идете на пристанището, идете навсякъде, накъдето се насочва тълпата : няма да чуете да се говори за нищо друго освен за пари, ще си помислите, че сте в огромна канцелария, в която разговорите се въртят само около цифри. Голям удар е, когато имате в джоба си десет франка и спечелите с тях двадесет, тридесет, четиридесет. Тези, които притежават големи капитали, играят на Борсата, купуват и препродават, но бедните, онези, които имат само няколко франка, нямат друг избор освен играта. Понеже нямат пари, за да се захванат с големи сделки, задоволяват се да разчитат на случайността. Това също е начин да се забогатее и да се разори човек; достъпен за всички, лесен и бърз, една странна търговия, носеща странни вълнения. Играчът е спекулант, който за една нощ се потапя в напрегнатия живот на играта, изпитва тревоги, надежди и отчаяние. В един град като Марсилия, в който парите са всевластен господар и народът е разтърсен от ужасна търговска треска, играта става необходимост, нещо като отворена за всички банка, в която всеки, богат или беден, може да опита късмета си с многото си пари или с дребните монети, с които разполага.

Добавете към това, че богатите, онези, които ринат с лопата парите, които пилеят за един ден огромни суми, не държат никак на златото, така лесно натрупано от тях. Някой работник ще гледа с благоговение монетата от пет франка, която са му връчили вечерта; спечелил я е с кръв и пот, с непосилен, тежък труд, с дълги часове на умора; той трябва да живее с тези пари. Но търговецът, спекулантът с ценни книжа, който, без да става от бюрото си, печели вечерта стотици франкове, не се бои да изтърве двадесет такива монети, когато прибира печалбата в джоба си. Знае, че на другия ден със сигурност ще спечели още толкова; млад е, иска да се радва на живота. Останал през деня затворен в продължение на часове, вечер той се нуждае от шумни развлечения, от силни преживявания. И хвърля парите си в ресторанти, кафета и игрални домове, харчи ги с такава лекота, с каквато ги е спечелил.

Ето такъв е един търговски град – отдаден на хазарт и разврат. В този огромен поток от богатства, в този огнен полъх на търговията, който прониква дълбоко във всеки дом, има мигове на безумие, на властна нужда от удоволствия. В определени часове този народ е заслепен от блясъка на златото: той се хвърля в разврата така, както би се хвърлил в сделките. Треската разтърсва целия град: малки и големи, богати и бедни изпитват една и съща тръпка, една и съща нужда да загубят или да спечелят злато, докато се разорят или получат милион.

Така си обясняваме съществуването, или по-точно необходимостта от игрални домове в Марсилия. Доскоро те бяха сто, но броят им расте ежедневно. Полицията е безсилна пред обзетите от безумие играчи. Когато се разкрива и затваря някой дом, до него се отварят нови два. За да се пресече коренът на злото, би трябвало да се спре треската, обхванала цялото население. Впрочем по мое мнение болестта е неизлечима: човек може да бъде убит, но не и страстите му.

Полицията, е призвана да следи игралните домове, да затваря всеки, в който избухне скандал. Но действието ѝ е трудно осъществимо в клубовете, които понякога се превръщат в същински казина. Играчите измислят какви ли не изобретения, за да задоволят страстите си; дори се опитват да привлекат закона на своя страна. Нека се разберем: с това, което ще кажа, нямам никакво намерение да атакувам някои почтени клубове на Марсилия. Бих искал да бъда историограф само на тъмните места, посещавани от мошеници, чиито ръце твърде често са изцапани с кръв.

Ето как се образува един клуб. Няколко души искат разрешение да се събират вечер на определено място, за да разговарят, пият, дори да играят на незабранени игри. Всеки член трябва да направи вноска и е забранено да се водят странични хора, тоест да се държи игралната маса отворена за всеки посетител. И ето какво става. След няколко месеца разговорите и пиенето спират, нощите се прекарват покрай игралните маси. Залаганията, в началото съвсем незначителни, се покачват постепенно, така че е съвсем нормално да се разориш за няколко нощи. Дисциплината се разпуска; всеки, който иска, може да влезе, има повече външни лица, отколкото членове; приемат се дори жени, веднага се появяват мошеници, за да разорят новаците, и това продължава до момента, в който полицията направи обиск и затвори клуба. Два месеца по-късно клубът се открива малко по-далеч, историята започва отново и завършва със същата развръзка.

Това е една от живите рани на Марсилия, дълбока и кървяща с всеки изминал ден все по-силно. Клубовете все повече се превръщат в игрални домове, в бездни, в които потъват състоянията и честта на неразумните, които са решили да опитат късмета си. А щом веднъж си вкусил от парещите радости на играта, всички други удоволствия бледнеят: човек изгаря докрай, загубва и последното си су. Не минава и седмица без ново разорение, без нова жалба до прокуратурата.

Най-често около масите се разоряват търговците. Те идват там, за да заложат на карта интересите на клиентите си, най-напред загубват печалбата си, после посягат на капиталите, които са им поверени; най-накрая са принудени да обявят фалит и повличат след себе си онези, които са се доверили на почтеността им.

Това са дребни чиновници със силно желание за лукс и развлечения, чиито скромни доходи пречат на задоволяването на страстите им. Те виждат около себе си богаташи, отдадени на земните радости, с любовниците и колите си, черпещи от шумните удоволствия на живота. Обзема ги ревност, изпитват остро желание да водят подобно съществуване, изпълнено с празници и развлечения. И тогава, за да се сдобият с пари, започват да играят. Най-напред проиграват заплатите си, после, когато шансът престане да им се усмихва, започват да крадат от шефовете си, превръщат се в престъпници.

Има млади хора, нещастни, наивни момчета, едва-що излезли от колежа, които успяват да измамят сръчни мошеници и ако спечелят, се отдават на разврат; ако изгубят, правят дългове, подписват чекове на лихвари и се разоряват напълно.

Скоро някой разказваше много типична история. Чиновник, на когото началникът поверил няколко хиляди франка, за да плати на митницата някаква такса, отишъл вечерта в един клуб и загубил на бакара поверените му пари. Служителят бил почтен младеж и това била някаква моментна лудост. Шефът му го заплашил, че ще подаде жалба в съда. При тази новина членовете на клуба се събрали и решили, че ще върнат сами на шефа пропиляната от служителя сума. Когато платили, чиновникът подписал чек на касиера на клуба и касиерът никога не поискал изплащането му.

Тази добронамереност на играчите не е ли едно признание? Те са разбрали, че всички заедно са виновни за престъплението на служителя и са потулили аферата, за да предотвратят идването на правосъдието, което щяло да попречи на задоволяването на страстите им.

Именно в този свят, поразен от безумието, сред лудите игри, Совер въведе Мариус.

14

МАРИУС ПЕЧЕЛИ ДЕСЕТ ХИЛЯДИ ФРАНКА

Клуб "Корней" беше един от онези легални игрални домове, за които вече стана дума в предната глава. По принцип трябваше да включва единствено членове, приети с общо гласуване и плащащи членски внос от двадесет и пет франка. Но в действителност всеки можеше да влезе и играе. За запазване на привидно благоприличие в началото само се бяха задоволили да окачат списък с имената на новопостъпилите. Или пък от външните лица се изискваше бележка от някой от членовете. Но много скоро престанаха да я искат и да си правят труда да съставят списък. Всеки, който желаеше, можеше да влезе.

Разбира се, Совер беше честен човек, неспособен на подлост. Но обичаше удоволствията и покрай този живот си бе създал странни приятелства. Наивно казваше, че предпочита да живее с мошеници вместо с почтени хора, защото последните го отегчавали, докато мошениците го забавлявали. Инстинктивно търсеше съмнителни компании, където можеше на воля да се разпусне и повесели както той си знаеше, тоест вдигайки луда врява. Впрочем под добряшката физиономия се криеше рядка хитрост и предпазливост: никога не се компрометираше, играеше малко, веднага, щом усещаше опасност, се оттегляше. Знаеше, че по-голямата част от членовете на клуба бяха непочтени. Ходеше там, защото намираше леки жени и можеше да задоволи желанията си на парвеню.

Совер и Мариус се изкачиха по тясна стълба и влязоха в прос-торна зала на втория етаж, където бяха наредени двадесетина мраморни масички. До стените имаше дивани, покрити с черно кадифе, а в средата – плетени столове; приличаше на кафене. В дъното имаше голяма маса, покрита със зелено сукно, върху която червени ширити очертаваха два квадрата; там имаше кошница, в която се слагаха картите. Това бе игралната маса. Около нея бяха наредени столове.

Мариус хвърли уплашено поглед към залата. Задъхваше се като човек, който е паднал във водата и се дави. Сякаш влизаше и някоя пещера с диви зверове, които щяха да го разкъсат. Сърцето му силно туптеше. По слепоочията му бе избила пот. Някакво отвращение, примесено със свенливост, го задържаше неподвижен и объркан на входа.

Залата беше почти празна. Няколко мъже пиеха, а в ъгъла две жени говореха тихо и оживено. Игралната маса в дъното беше свободна, защото висящите над нея газови фенери още не бяха запалени. Постепенно Мариус се отпусна, но вените му продължаваха да пулсират.

– Какво ще пиете? – попита го Совер.

– Каквото и вие – отговори машинално младежът, който гледате уплашено и с нескрито любопитство игралната маса.

Совер поръча бира. Почти се излегна на дивана и запали пура.

– А, ето я Клерон и приятелката ѝ Инард! – извика той, забелязал момичетата, които говореха в ъгъла. – Е, какво ще кажете? Трябват ви точно такива хубавици, които ще ви помогнат да утешите мъката си.

Мариус погледна жените. Клерон беше облечена в стара рокля от черно кадифе, разнищена и с петна. Беше дребна, тъмнокоса, повяхнала. Бледото ѝ, покрито с жълти петна лице, имаше уморен вид. Инард, висока и суха, изглеждаше още по-стара и още по-похабена. Слабото ѝ кокалесто тяло се очертаваше под роклята от избледняла коприна. Мариус не можа да си обясни възхищението на Совер от тези същества. Извърна глава с жест на отвращение. Спомни си свежото лице на Фин и изпита срам, че се намира в подобно място.

Двете момичета, които извърнаха глави от шумните викове на Совер, се засмяха.

– О, те са големи веселячки! С тях няма да скучаем... Ако искате, ще ги приберем тази вечер?

– Няма ли да играем? – попита Мариус бързо и прекъсна приятеля си.

– Господи, колко бързате! – поде Совер, който още повече се излягаше, за да привлече вниманието на момичетата. – По дяволите!... Разбира се, че ще играем до утре сутринта, щом искате... Имате предостатъчно време... Вижте как ме гледат Клерон и Инард.

Постепенно залата се изпълни с посетители. Едно момче запали газовите фенери и няколко играчи седнаха около масата. Двете жени започнаха да се разхождат по залата, усмихвайки се на мъжете, които познаваха. Накрая седнаха до човека, който държеше банката, без съмнение с надеждата да си приберат някоя монета от двадесет франка. Тогава Совер се съгласи да се приближи към играчите.

Мариус остана за малко прав, за да наблюдава играта, после се наведе към спътника си:

– Бихте ли ми обяснили какво трябва да се прави?

Совер се развесели от наивността на младежа.

– Няма нищо по-лесно, приятелю. От луната ли падате? Всички знаят как се играе на бакара... Хайде, седнете. Сложете мизата си на тази или на другата купчинка, в един от квадратите, оградени с червената ивица... Виждате, че човекът с банката използва две колоди с различни цветове от по петдесет и две карти. Той дава по две карти на всеки и две оставя за себе си. Десетките и фигурите не се броят: най-голямата карта е деветката и трябва да се стараеш да се приближиш колкото се може повече до нея... Ако имате повече от "банкера" – печелите, ако картите ви са по-ниски – губите. Това е!

– Но някои играчи искат по още една карта.

– Да, имате право да размените една карта, за да си нагласите играта, но често всичко се разваля. Съветвам ви да се придържате към шестицата – това е хубава карта.

Мариус седна на масата.

– А вие няма ли да играете? – попита отново младежът.

– Не, за Бога, предпочитам да се повеселя с Клерон.

И той отиде да ухажва малката брюнетка. Истината бе, че не искаше да рискува парите си. Намираше, че играта е разорителна. За него вълненията, които му носеха печалбата и загубата, бяха твърде мимолетни. Той обичаше солидните и трайни радости.

"Банкерът" размесваше картите.

– Залагайте, господа – покани играещите той.

Мариус сложи разтреперан петдесет франка на зеленото сукно. Беше решил, че ще играе със стоте си франка два пъти.

В очите му блестяха розови светлинки. Главата му бучеше, притъмняваше му. Усещанията му бяха толкова силни, че сърцето му спираше.

– Край на залаганията! – извика човекът с банката.

Той раздаде картите. Беше ред на Мариус да ги вземе. Погледна ги изумен. Имаше петица. Поиска нови и имаше четворка. Всички си свалиха картите. "Банкерът" имаше тройка. Учуден шепот премина край масата. Мариус беше спечелил.

От този миг Мариус престана да си принадлежи. Живееше сякаш в сън. В продължение на повече от пет часа остана там, потиснат, смазан, унесен в монотонната игра. Продължаваше да печели. Играеше невероятно смело и това караше играчите да треперят. Противно на всякаква логика продължаваше да печели, обираше "банкерите", които се сменяха един след друг.

До него седеше възрастен мъж, който го гледаше с изненада и завист. Най-накрая човекът се наведе към Мариус и тихо попита:

– Господине, бихте ли били така добър да ми кажете какъв с талисманът ви?

Мариус не чуваше. Сред провансалските играчи носенето на талисмани бе доста разпространено и повечето от тях бяха суеверни. Всеки си измисляше някакво божество, което да го защитава и да му носи късмет.

Старият господин изглеждаше обиден от мълчанието на Мариус.

– Не смятам, че съм бил недискретен. Любопитен съм да узная кое ви носи такъв късмет... Аз не се крия, ето моя талисман.

Той свали шапката си и показа на дъното ѝ образа на Богородица. Ако Мариус беше по-спокоен, това би го накарало да се усмихне на такава наивност, но дългите часове на игра го бяха изнервили. Махна нетърпеливо с ръка и продължи да трупа мълчаливо златните купчинки.

Въодушевен от късмета на спътника си, Совер беше седнал зад стола му. Предпочиташе повече да гледа, вместо сам да играе. Едрите суми, разположени на игралната маса, го радваха, когато не трябваше сам да рискува. Клерон и Инард го бяха последвали и фамилиарно се бяха опрели на облегалката на стола на Мариус. Навеждаха се над младежа, усмихваха се; гледаха го като хищни птици, привлечени от златото.

Беше пет часът. През прозорците се виждаше светлина. Играчите си бяха тръгнали и Мариус остана сам. Пред него лежаха десет хиляди франка печалба.

Младежът би останал пред игралната маса до вечерта, до следващия ден, без да усети, без да се оплаче от умората, която го смазваше. Бе играл като автомат цели пет часа с единствената мисъл да спечели, да продължава да печели. Би искал да приключи с една игра, да спечели необходимата сума и повече никога да не стъпи на това място.

Когато остана сам на масата, замаян, смазан от вълнение и умора, той се отчая, потърси с поглед някой, с когото да продължи да играе. Беше преброил спечелените пари и знаеше, че бяха едва десет хиляди франка.

Трябваха му още пет хиляди. Би дал всичко на света, само да не се разсъмне. Може би тогава щеше да има време да събере целия откуп за Филип. Стоеше там, загледан в златните монети, прибираше ги в джобовете си, сгъваше една по една банкнотите, търсейки в залата някой закъснял играч.

На малка масичка до него седеше мъж, който през цялата нощ бе гледал играчите, без сам да участва. Когато видя, че Мариус печели, приближи се до него и не го изпускаше от погледа си. Явно чакаше останалите играчи да си отидат. Гледаше към младежа изпитателно, дебнеше го като сигурна плячка.

Объркан и разстроен, Мариус се канеше да тръгва, когато непознатият стана живо и се приближи.

– Господине – попита той, – желаете ли да изиграем една партия екарте?

Мариус щеше да приеме с радост, когато Совер, който го следваше неотклонно, го хвана за ръката и тихо го посъветва:

– Не приемайте!

Младият мъж се обърна и погледна въпросително.

– Не играйте – повтори Совер, ако държите да запазите десетте хиляди франка в джоба си... За Бога, откажете и идвайте бързо... После ще ми благодарите.

Мариус не искаше да го слуша, но спътникът му го дърпаше и като видя, че се колебае, отговори вместо него:

– Не, не, господин Феликс, приятелят ми е уморен и не може повече да остане... Довиждане, господин Феликс.

Господинът остана недоволен от отговора. Погледна втренчено Совер, сякаш искаше да му каже: "За какъв дявол се месите?" После се завъртя на токовете си, подсвирна и измърмори:

– Жалко! Пропилях цялата нощ...

Совер все така държеше Мариус. Когато двамата излязоха на улицата, младежът с гневен тон попита приятеля си:

– Защо ми попречихте да играя?

– Ех, наивни човече – отговори Совер, – защото ми дожаля за вас, защото не исках другият господин Феликс да спечели вашите десет хиляди франка.

– Този човек е мошеник, така ли?

– О, не, той не престъпва законите на почтеността...

– Тогава бих могъл да спечеля.

– Не, щяхте да изгубите... Сметките на господин Феликс са сигурни... Ето как действа той: никога не играе през нощта, а призори, когато играчите са изтощени, той се обръща към някой от тях и му предлага да играят на екарте. Тук вече не става дума за игра, в която се разчита на случая. В нея човек има нужда от цялата си интелигентност и хладнокръвие. Господин Феликс е спокоен, предпазлив, свеж и отпочинал. Противникът му, обзет от треската на играта, е заслепен, вече не вижда картите си и за няколко игри загубва по най-почтения начин на света.

– Разбирам, благодаря ви.

– Господин Феликс е спечелил почти цяло състояние благодарение на прилагането на системата си всяка нощ... Повтарям ви, той играе съвсем по правилата... Само че прави така, че противниците му винаги играят като кръгли глупаци. Ето как успяват ловките хора... Ако бях на мястото му, бих искал документ за изобретение.

Мариус мълчеше. Двамата мъже се бяха спрели насред пустата улица, срещу входната врата на клуба "Корней". Времето беше мрачно и дъждовно, утринният вятър беше необичайно свеж. Двамата се поклащаха като пияни, свили се в палтата си, треперещи от студ. Бледите им лица и мътни погледи говореха ясно на редките минувачи каква нощ са прекарали.

Мариус се канеше да се отдалечи, когато почувства нечия ръка в своята. Обърна се и позна Инард. Клерон бе хванала Совер. Двете жени не бяха изпуснали от погледите си тези мъже, които имаха пари. Бяха ги последвали, съблазнени от мисълта за десетте хиляди франка, които Мариус носеше със себе си, решени да вземат своя дял. Младежът им се струваше толкова наивен, че лесно щяха да го омотаят и оберат. Инард се засмя и попита с леко пиян глас:

– Ще си лягате ли вече, господа?

Мариус бързо издърпа ръката си с отвращение, което не си направи труда да скрие.

– Милички – отговори Совер, – много бих искал да ви поканя на обяд... А? Обещайте ми, че ще ме забавлявате... Идвате ли, Мариус?

– Не! – грубо отвърна младежът.

– Ах, господинът няма да дойде! – изрече Клерон с про-влачения си глас. – Колко досадно... Би могъл да ни плати шампанското... Дължи ни това.

Мариус бръкна в джобовете си, извади оттам две шепи златни монети и ги хвърли на Клерон и Инард. Жените ги прибраха, без ни най-малко да се разсърдят.

– До довечера – кимна Мариус.

– До довечера – отговори му Совер.

Хвана под ръка жените и си тръгна, събудил тихата улица с тананикането си.

Мариус го гледаше как се отдалечава, после се прибра в малката си тиха стаичка на улица "Сент". Беше шест часът сутринта. Легна и веднага заспа дълбоко. Събуди се чак в два след обяд.

Когато отвори очи видя на скрина парите, които беше спечелил. Жълтите отблясъци, които пробягваха по златните монети, почти го уплашиха. Внезапно си спомни ясно изминалата нощ. Гърлото му се сви от странно вълнение. Уплаши се да не се е превърнал в играч, защото първата му мисъл, когато се събуди, бе да се върне вечерта в клуба и да се опита да спечели още. При тази мисъл потръпна целият, усети някакво изгарящо и сладостно чувство.

Повтаряше си: "Не, не е вярно, не може да съм обладан от тази ужасна страст, не може толкова бързо да съм станал играч. Аз играя, за да спася Филип, не за себе си." Не посмя да си задава повече въпроси. После си спомни за Фин. Едва сдържа риданията си. Каза си, че вече има десет хиляди франка и не е необходимо да се връща повече в игралния дом. Разбира се, че щеше по-лесно да намери пет хиляди франка. Не трябваше да рискува да изгуби спечеленото.

Той се облече и излезе навън. Главата му го болеше до пръсване. Дори не помисли да отиде в службата си. Влезе в някакъв ресторант, но не можа да яде. Виеше му се свят. На моменти му се струваше, че ще се задуши, сякаш изведнъж бе останал без въздух. Когато настъпи нощта, машинално и бавно се отправи към клуб "Корней".

15

КАК РЪЦЕТЕ НА МАРИУС СЕ ОКАЗАХА

ИЗЦАПАНИ С КРЪВ

Когато влезе в залата, Мариус забеляза на една маса Совер, седнал между Клерон и Инард. Управителят на товарителницата беше с момичетата от сутринта. Той стана и се здрависа с младия мъж.

– А, приятелю! Напразно не дойдохте с нас!... Повеселихме се чудесно. Тези момичета са невероятно забавни! Разсмиват те до сълзи. Ах, как обичам жените!

Той поведе Мариус към масата, където Клерон и Инард пиеха бира. Младежът седна неохотно.

– Господине – обърна се към него Инард, – искате ли тази вечер да ви правя компания?

– Не! – сухо отговори той.

– Добре прави, че отказва – високо извика Совер. – Ти ще го погубиш, скъпа... Нали знаеш поговорката: "На когото му върви в любовта, не му върви в играта."

И добави тихо, обръщайки се към събеседника си:

– Защо не я вземете за любовница?... Не виждате ли какви погледи ви хвърля?

Мариус не отговори. Стана и отиде на игралната маса. Започваше нова игра и той бързаше отново да изпита вълненията на предната вечер.

Реши да приложи същата тактика. Сложи петдесет франка на масата и ги изгуби. Заложи още петдесет. Отново не спечели.

Играчите са фаталисти, знаят от опит, че случайността си има своите закони както всяко нещо на света, че понякога за една нощ тя донася богатство на някой човек, а често на другия ден също тъй неочаквано го довежда до разорение. За миг шансът се обръща и тогава онзи, който многократно е печелил, започва да губи много и продължително. Мариус беше именно в такъв период.

Изгуби пет пъти. Совер се беше приближил и следеше отблизо играта му. Наведе се и бързо прошепна на спътника си:

– Недейте да играете тази вечер, късметът ви не работи... Ще изгубите всичко, което спечелихте вчера.

Младежът нетърпеливо повдигна рамене. Гърлото му беше пресъхнало, по челото му избиваше пот.

– Оставете ме! – помоли бързо той. – Зная какво правя... Искам всичко или нищо...

– Както желаете. Предупредих ви... Играя и гледам как играят повече от десет години и имам известен опит. След няколко часа ще останете без нито едно су... Така става винаги...

Совер взе един стол и седна зад Мариус с намерение да присъства на осъществяването на пророчествата си. Клерон и Инард, които се надяваха да получат някоя златна монета както предната вечер, също се наместиха до младежа. Смееха се, кокетничеха, а Совер от време на време шумно се шегуваше с тях. Смехът им дразнеше Мариус. Два или три пъти искаше да се обърне, за да прати шумната компания по дяволите. Отчаян, че ще изгуби, изнервен от странните удари на съдбата, чувстваше как в него се надига гняв, който трябваше да излее върху някого.

Най-напред бе играл като предната вечер – смело и решително, рискуваше с петиците, разчиташе на късмета, но той бе го напуснал, решителността също не му помагаше. Тогава реши да действа разумно; опита се да надхитри случайността, пресметна вероятностите, игра опитно. И отново изгуби всичко. Многократно му се падна осмица, а на "банкера" – деветка. Фортуна сякаш изпитваше остро удоволствие да разорява онзи, когото бе ощастливила преди това. Беше истинска безпощадна битка и при всяко раздаване Мариус се оказваше победен. След един час той изгуби четири хиляди франка.

Совер непрекъснато повтаряше зад гърба му:

– Какво ви казвах?... Знаех си аз!

Клерон и Инард, които виждаха как се топят златните монети, започнаха да се подиграват на младежа и да дебнат някой играч с по-голям късмет.

Уплашен от пропастта, която се разтваряше пред него, Мариус се обърна към Совер и помоли със сподавен глас:

– Вие знаете как да играете, покажете ми.

– О! – отговори Совер. – Случайността е сляпа, нали разбирате, никой не може да я направлява. Най-добре ще е да се оттеглите.

– Не, не, ще свърша.

– Е, добре! Да опитаме... Довършете серията.

Мариус го послуша. Загуби малко по малко петстотин франка.

– Ах, по дяволите! – изруга Совер. – Играйте с прекъсване.

Младежът опита, но отново неуспешно.

– Предупреждавах ви, предупреждавах ви... – повтаряше Совер. – Опитайте удвояване на залога.

Мариус направи така, както му каза Совер, но отново щастието го отмина.

– Направо да се побъркаш! – извика той ядосано.

– Тогава недейте да играете – посъветва го Совер.

– Не, ще играя, ще играя докрай!...

Управителят стана, не можеше да разбере нервното упорство на спътника си. Самият той не рискуваше никога повече от сто франка на зеленото сукно.

– Вижте, "банкерът" не успя и се оттегли... Заемете мястото му... Може би късметът ви ще се обърне.

Мариус зае мястото на "банкера". Плати два франка за играта и пусна още един франк в кутията, както бе прието в клуба.

Размеси картите и ги показа на играчите:

– Господа, раздавам.

Някои играчи отново размесиха картите и ги върнаха на Мариус, който ги размеси за трети път, както бе по правилата. Играта започна. Сега младежът можеше да бъде разорен много бързо.

Изгуби две игри. Совер все така стоеше зад него. Мариус отново се канеше да раздава картите на играчите, но приятелят му го хвана за ръката и навеждайки се, тихо му прошепна на ухото:

– Внимавайте, ще ви оберат... Раздавате картите като начинаещ.

– Как така?

– Раздавате ги така, че играчите пред вас ги виждат и знаят ходовете ви... Всички нови "банкери" се оставят да ги измамят така... Дръжте картите наведени, като ги раздавате.

Мариус последва този разумен съвет и започна да печели. За няколко игри възстанови доста солидна сума. После късметът отново му изневери и той загуби. Броят на печалбите и загубите бе приблизително еднакъв. Постепенно обаче почувства, че десетте хиляди франка му се изплъзваха. Опита всичко, за да си възвърне късмета. Многократно спираше и променяше играта. Но цялата тази тактика не му помогна. Късметът сякаш си играеше с плячката си, измъчваше я колкото се може повече, като не я убиваше изведнъж. За миг му се усмихваше и му даваше възможност да спечели солидна сума; после ненадейно го поразяваше, вземаше му всичко, което му беше дал и дори много повече.

Совер дебнеше край масата да не би младият му приятел да изгуби всичко. Последният бе седнал срещу един младеж, който играеше с малки суми, но вече бе спечелил доста. Всеки път, когато спечелеше, мизата му беше от двадесет и пет франка, при всяка загуба оставяше монета от пет франка. Пазеше тези пари като талисман и плащаше само с монети.

Совер гледаше с недоверие младежа. Следеше жестовете му и забеляза, че крие монета от двадесет франка под тази от пет. Когато печелеше, показваше всичко и прибираше двадесет и пет франка. Когато губеше, оставяше златната монета под голямата сребърна монета и даваше на Мариус само пет франка.

Явно нито една нощ не минаваше без подобни измами в марсилските игрални домове.

– Почакай, почакай, сега ще те хвана! – промърмори Совер.

При следващата игра Мариус спечели. Мошеникът се готвеше да му даде пет франка, когато Совер протегна ръка, бутна петфранковата монета и под нея се видя златната монета, която криеше.

– Вие мамите, господине! – извика Совер. – Вън оттук!

Човекът дори не се смути.

– Защо се месите? – попита нахално той.

Остави двадесет и петте франка на масата, стана, обиколи няколко пъти залата и спокойно си тръгна. Играчите само измърмориха възмутено.

Мариус пребледня. Беше паднал толкова ниско, че играеше с крадци. От този момент някаква пелена премрежи очите му и той допусна множество груби грешки. Изгуби и беше почти щастлив от загубите си. Треската му се успокои, гърлото му вече не беше свито от вълнение. Парите пареха пръстите му, когато ги докосваше. Искаше му се да ги изгуби и да си тръгне с празни джобове.

Скоро остана само с двеста или триста франка.

До него още от началото на вечерта играеше млад мъж, който беше следил всички перипетии на играта с живо безпокойство. Колкото повече губеше, толкова по-блед и разгневен ставаше. Беше сложил пред себе си значителна сума и с отчаяние гледаше как се прощава с всяка златна монета.

Мариус го бе чул многократно да произнася откъслечни думи и с безпокойство се взираше в него. Чувстваше смътно, че се разиграва страшна драма.

Последната игра довърши съседа му, който остана неподвижен, с изкривено от болка лице. После сложи ръка на очите си, извади внезапно от джоба си пистолет, пъхна дулото му в устата си и натисна спусъка.

Чу се изстрел. Бликна кръв, огромни топли и розови капки опръскаха ръцете на Мариус.

Всички играчи станаха ужасени. Трупът беше паднал безжизнено върху масата. Куршумът беше преминал през шията и бе излязъл отдясно, над ухото. Там се виждаше червена дупка, от която течеше кръв. Върху зеленото сукно се беше образувала локва, в която плуваха захвърлените карти.

Играчите говореха тихо и уплашено.

– Познавате ли този нещастник?

– Мисля, че е касиер при Ламбер и С-ие.

– От почтено семейство е. Брат му стана собственик на адвокатска кантора преди по-малко от шест месеца.

– Сигурно е откраднал голяма сума и се застреля, защото е изгубил парите.

– Във всеки случай трябваше да си тегли куршума на друго място... След двадесет минути полицията ще пристигне и ще затвори клуба.

– Ужасни са тези хора, които имат манията да се самоубиват... Колко добре си бяхме тук и спокойно си играехме. А сега трябва да си търсим ново място.

– Отидоха ли да се обадят в полицията?

– Да.

– Аз изчезвам.

Започна масово бягство. Един след друг играчите вземаха шапките си и се измъкваха към стълбите, блъскайки се в тъмното като пияни.

Мариус остана седнал до трупа. Обхванало го бе някакво вцепенение. Гледаше безсмислено окървавената шия на самоубиеца, опръсканите си с кръв ръце. Косите му се бяха изправили от ужас, в широко отворените му очи проблясваха безумни светлинки. Още държеше в ръце колодата. Внезапно хвърли картите, силно разтърка ръце, сякаш за да ги изчисти от кръвта, която се стичаше по пръстите му, и побягна със сподавен вик.

Дори не прибра неколкостотинте франка, които лежаха пред него. Локвата ставаше все по-голяма и сега златните монети сякаш плуваха в нея.

В залата бяха останали само трупът и двете момичета. Совер се бе измъкнал един от първите. Когато Клерон и Инард видяха, че са сами, се приближиха до масата. Привличаше ги златото, което блестеше в кръвта.

– Да ги разделим – предложи Инард.

– Да, да побързаме – отвърна Клерон. – Няма защо полицията да прибира тези пари.

И всяка от тях взе по една шепа златни монети от червеникавата локва. Окървавените пари изчезнаха в джобовете им. Избърсаха ръцете си с кърпички и бързо се измъкнаха. Струваше им се, че чуваха зад себе си гласа на полицейския комисар.

Беше три часът сутринта. Силен вятър гонеше  огромни черни облаци по оловното небе. Лека мъгла плуваше във въздуха. Валеше ситен леден дъжд. Няма нищо по-мрачно от тези ранни утрини часове в един град: улиците са мръсни, къщите се открояват с тъжните си силуети.

Мариус тичаше като луд по тихите пусти улици. Плъзгаше се по влажните павета, стъпваше във вадите, препъваше се по тротоарите. Продължаваше да бяга, протегнал напред ръце, разтърсвайки ги яростно.

Струваше му се, че кръвта го изгаря. Това страдание ставаше физическо; до такава степен съзнанието му бе поразено от ужасната сцена, разиграла се пред очите му. Бягаше, залитайки, разтреперан, тласкан от някаква натрапчива идея. Искаше да отиде и потопи ръцете си в морето, да ги измие с водата на всички океани. Само там би могъл да успокои ужасния огън, който го изгаряше.

Бягаше обезумял по странични улички, като някой убиец. На моменти го обхващаше безумие. Въобразяваше си, че той е убил, за да открадне петнадесет хиляди франка. Чуваше зад гърба си тежките стъпки на полицаите, ускоряваше крачка, без да знае къде да скрие ръцете си, които щяха да го издадат.

Трябваше да пресече улица "Белзенс". Там минаваха работници и той изпита ужасен страх. За да не мине по улица "Канбиер" на път за пристанището, Мариус се насочи към стария град. Там улиците са тесни и мрачни: никой нямаше да види окървавените му ръце.

Пристигна на площад "Озьо". Едва тогава си спомни за Фин, изведнъж помисли, че е ранобудна, че може би вече беше на площада и щеше да види опръсканите му с кръв ръце; да го разпита и той нямаше да може да ѝ отговори. Вече всичко се бе объркало в главата му. Чувстваше се потънал в някакъв кошмар. Ръцете му горяха и той не спираше да бяга; бързаше да се потопи в морето и угаси въглените, изгарящи пръстите му.

Слизаше по стръмните тесни улички. Подхлъзна се и на два пъти падна. Ставаше бързо и продължаваше да тича.

Най-после забеляза тъмните силуети на корабите, дремещи в тежките води на пристанището. Изтича по белите лъскави плочки. Не можеше да открие лодка. За миг му хрумна лудата мисъл да се хвърли във водата, за да облекчи страданието си. Паренето ставаше непоносимо. Той крещеше от болка.

Най после откри малка лодка за разходка, завързана в края на кея. Скочи в нея, легна по корем и трескаво потопи ръцете си във водата чак до раменете. Издаде дълбока въздишка на облекчение. Хладната вода успокои треската му, вълните измиваха кръвта, разяждаща пръстите му.

Остана легнал така доста дълго, забравил всичко. Вече не знаеше защо беше там. От време на време изваждаше ръцете си от водата, разтърсваше ги нервно, разглеждаше ги и отново ги разтриваше. Все му се струваше, че вижда по тях големи кървави петна. После ги потапяше, леко раздвижваше студената вода, изпитвайки наслада и тръпки при допира с нея.

Остана цял час там. Струваше му се, че водата в морето няма да му стигне, за да измие ръцете си. Постепенно мислите му се успокоиха, главата му натежа. Ледени тръпки преминаваха по тялото му. Машинално и бавно се върна на улица "Сент", без да мисли за нищо. Вече не знаеше откъде идва и какво е правил. Легна си повален от ужасна треска.

16

МОЛИТВЕНИКЪТ НА ГОСПОЖИЦА КЛЕР

Мариус остана на легло около три седмици. Бълнуваше. Имаше остро мозъчно възпаление и бе на косъм от смъртта. Но младостта му и топлите грижи, с които бе обграден, го спасиха.

Една вечер, на здрачаване, той отвори очи. Беше дошъл в съзнание. Стори му се, че излиза от дълбока нощ. Вече не усещаше тялото си – толкова бе слаб. Но треската бе изчезнала, а мисълта му, все още неуверена, се събуждаше.

Пердетата над леглото му бяха спуснати и проникваше нежна и приятна топлина. В тихата стая се носеше ароматно ухание. Мариус се надигна. Видя ясна сянка, която се плъзна зад пердетата.

– Кой е там? – попита той със слаб глас.

Нечия ръка леко разтвори завесата. Беше Фин, която видя седналия Мариус и извика радостно:

– Благодаря ти, Господи! Вие сте спасен, приятелю!

И заплака. Болният разбра всичко. Протегна измършавелите си ръце към девойката.

– Благодаря – промълви той. – Чувствах, че сте тук... Струва ми се, че съм сънувал ужасен сън. Сега си спомням, сред този сън ви виждах наведена над мен като майка.

Той отпусна глава на възглавницата и със слаб глас продължи:

– Бях много болен, нали?

– Всичко свърши, да не мислим повече за тези лоши неща – весело възкликна цветарката. – Къде бяхте, приятелю? Ръкавите на палтото ви бяха мокри?...

Мариус прекара ръка по челото си.

– О, спомням си... Беше ужасно!

Разказа на Фин за двете страшни нощи, прекарани в игралния дом. Изповяда ѝ се, разказа за всичките си тревоги и страдания.

– Това е един жесток урок! Съмнявах се във всичко, бях се обърнал за помощ към случайността. За миг потръпнах, стори ми се, че чувствам в себе си всички инстинкти на играча. Но ето че се излекувах.

Замълча, после тревожно попита:

– Колко време боледувах?

– Около три седмици.

– О, господи, три изгубени седмици!... Имаме на разположение само двадесетина дни.

– О, не се тревожете за това, оздравявайте!

– Господин Мартели пита ли за мен?

– Не се безпокойте... Ходих при него, всичко е наред.

Мариус се успокои. Фин продължи:

– Остава да направим само едно – да вземем назаем пари от господин Мартели. Трябваше именно с това да започнем... Всичко ще се оправи... Сега спете, не говорете много, лекарят забрани.

Мариус оздравяваше бързо благодарение на нежните и предани грижи на Фин. Девойката бе разбрала, че само усмивката ѝ е достатъчна, за да оздравее напълно Мариус. Идваше усмихната и малката стаичка се изпълваше с пролетен полъх.

– Ах, колко е хубаво да си болен – често повтаряше оздравяващият.

Двамата влюбени прекараха прекрасна седмица. Любовта им бе станала още по-силна след страданията и страха от смъртта. Свързваше ги още една нишка. От този момент те си принадлежаха един на друг.

След осем дни, изпълнени с радостна и вълнуваща близост, Мариус излезе да се разходи малко по улица "Бонапарт". Беше с Фин и хората ги взеха за двама влюбени, които току-що са се сгодили. Предаността и страданието ги бяха свързали завинаги. Сега вървяха спокойно, цветарката подкрепяше все още слабия младеж и го гледаше с очарован поглед. Показваше колко горда е от делото си, от излекуването на любимия си, а той ѝ благодареше с усмивка, пълна с вълнуваща признателност.

На следващия ден чиновникът пожела да отиде в службата си и Фин го смъмри. Смяташе, че болният трябва да си почине още два-три дни. Но той бързаше да види господин Мартели. Искаше му се да опипа почвата, да разбере дали може да разчита на шефа си.

– Е, няма защо да бързаме – цветарката говореше с учудващо спокойствие. – Пред нас има цяла седмица. Можем да вземем парите и в последния момент.

Изминаха два дни. Мариус успя да убеди девойката, че трябва да се върне на работа. Уговориха се да заминат за Екс следващия понеделник. Фин говореше така, сякаш парите, необходими за освобождаването на Филип, бяха в джоба ѝ.

Мариус отиде в службата си. Господин Мартели го прие с бащинска доброта. Собственикът на кораби искаше да му даде още една седмица отпуска, но младежът го увери, че работата ще му помогне да се излекува окончателно. Чувстваше се неудобно в негово присъствие. Мислеше, че само след два или три дни щеше да го моли за такъв голям заем, и това силно го смущаваше. Господин Мартели го гледаше с проникновена усмивка, която го притесняваше.

– Видях госпожица Фин – корабопритежателят го изпрати до бюрото му. – Тя е едно очарователно момиче с добро сърце. Обичайте я, приятелю.

Усмихна се още веднъж и се оттегли. Когато остана сам, Мариус изпита радост, че отново беше в кабинета си, където бе прекарал много дни, изпълнени с неуморен труд. Отново пое малкото си владение. Седна с удоволствие на бюрото си, докосна документите и перодръжките, разхвърляни върху него. Бе се разминал със смъртта и ето че отново се връщаше към спокойното си ежедневие.

Стаята, в която работеше, се намираше срещу апартаментите на шефа му. Понякога посетителите на господин Мартели по погрешка чукаха на вратата му. Тази сутрин тъкмо се бе приготвил за работа, когато някой тихо почука.

– Влезте! – извика младежът.

Пред него стоеше мъж с дълъг черен редингот. Имаше гладко избръснато лице, движенията му бяха плавни, държеше се скромно и уверено. Приличаше на църковен служител.

– Госпожица Клер Мартели? – попита той.

Мариус, който го оглеждаше, не му отговори. Питаше се къде ли е виждал вече тази личност. Човекът се колебаеше. Най-после извади от един от огромните джобове на редингота си сложена в калъф книга.

– Нося ѝ – продължи той с напевния си глас – молитвеника, който забрави в изповедалнята.

Мариус продължаваше да се пита: "Къде, по дяволите, съм виждал това мрачно лице?" Мъжът явно почувства изпитателния му поглед, поклони се леко и добави:

– Клисар съм в "Сен Виктор".

След тези думи младежът ясно си спомни, че е виждал този човек в стаята зад олтара веднъж, когато беше отишъл да потърси абат Шастание. Нещо сякаш го жегна. Попита, подтикван от някакво предчувствие:

– Господин Донадеи ви изпраща, нали така?

– Да – отвърна клисарят след ново колебание.

– Добре, дайте ми молитвеника, ще го върна на госпожица Клер.

– Но господин абатът ми заръча да го дам лично на нея.

– Тя ще го получи след малко. Сигурно още не е станала, само ще я обезпокоите.

– Обещавате ли да изпълните поръчката?

– Разбира се.

– Кажете на госпожицата, че господин абатът намери вчера молитвеника в изповедалнята си и ме помоли да ѝ го донеса... Господин абатът поздравява госпожицата...

– Ще предам всичко, бъдете спокоен.

Клисарят сложи молитвеника на бюрото и се оттегли с поклон. Дори когато затвори вратата, продължаваше да се колебае и гледаше недоверчиво. Църковният служител си тръгна и Мариус се учуди на настойчивостта, с която бе поискал да види лично госпожица Клер. Смътно си спомни похвалите на Донадеи по повод на младата сестра на господин Мартели. Гледаше молитвеника и мисълта му се губеше в неясни догадки.

Протегна машинално ръка и взе книгата. Извади я от калъфа. Беше една от онези големи, почти квадратни книги, гравирана със сребро по ъглите и с богата подвързия, върху която бяха извезани инициалите на девойката. Мариус разглеждаше молитвеника и го въртеше из ръцете си. Изведнъж забеляза ъгълче на лист, което се подаваше от книгата. Отвори я, тласкан от необяснимо любопитство, и пред него падна сгънат на четири лист. Беше фин и розов, ухаеше леко на тамян. Мариус се канеше да го сложи обратно в книгата, но когато забеляза инициал "Д" и релефен кръст, го разгъна и ето какво прочете:

Скъпо дете, вие, чието спасение Господ ми повери, изслушайте, моля ви, плана, който имам за постигане на вечното ви щастие. Не посмях да ви го кажа на глас, защото се страхувах да не се поддам на възхищението, което поражда у мен вашата почтеност.

Не бива да оставате в къщата на брат си. Там ще се погубите. Брат ви почита модерните идоли. Елате, елате с мен. Ще се усамотим някъде. Ще ви предам в Божиите ръце.

Може би сълзите и тръпките ми са ви разкрили тайната на сърцето ми. Обичам ви така, както Светата църква, нашата майка, обича чистите души, които ѝ се обричат. Сънувам ви всяка нощ, виждам как, прегърнати в неземна прегръдка, се възкачваме към небето с ангелска целувка.

Ах, не се колебайте пред повика на Господ, елате. Има една висша религия, която не разкриваме на всеки. Тя съединява човешките същества и прави от тях съпрузи, а не мъченици.

Спомнете си за нашите разговори. Кажете си, че ви обичам, и елате. Ще ви чакам с пощенска кола на съседната улица.

Като прочете това писмо, Мариус остана изумен. Абат Донадеи направо предлагаше да отвлече госпожица Клер. Писмото бе напоено с миризмата на тамян, с някакъв неясен мистицизъм, който прикриваше истинския му смисъл с благочестиви и ласкави слова. Идеята беше казана с други думи, размита в странен стил, с който си служат някои свещеници. Но Донадеи без съмнение не бе  успял да намери религиозна перифраза, с която да замести думата пощенска кола. Лицемерното му писмо завършваше с грубо предложение, което не оставяше съмнения. Някакво остро желание бе увлякло грациозния абат и го бе накарало да забрави прикритостта, която го ръководеше в постъпките му.

Младежът препрочете писмото. Питаше се какво да направи. Беше възмутен, обземаше го ярост. Задържаше го някаква неспокойна мисъл. Той не знаеше какво зло е било сторено, не знаеше какво мисли госпожица Клер и се боеше, че Донадеи бе вече успял да смути сърцето на младото момиче в тайнствения мрак на изповедалнята. Преди да нападне свещеника, искаше да разбере няма ли да засегне жертвата му. За нищо на света не би повдигнал скандал, който със сигурност би убил господин Мартели.

Реши да накаже абата по оригинален начин, ако трябваше да наказва само него. Взе молитвеника и отиде при госпожица Клер. Страхуваше се да не види по лицето ѝ вълнение, което би потвърдило съмненията му.

17

СОВЕР РЕШАВА ДОБРЕ ДА СЕ ПОЗАБАВЛЯВА

С ПАРИТЕ СИ

Госпожица Клер Мартели беше висока и красива двадесет и три годишна девойка, която обстоятелствата бяха тласнали към религията. Трябвало да се омъжи за един от братовчедите си, но той се удавил по време на някакво увеселение. Отчаянието я бе подтикнало към Бога и постепенно, посещавайки църквите, бе започнала да изпитва блаженство. Острата миризма на тамяна я упояваше, монотонните гласове на свещениците я успокояваха.

Не можеше да се каже, че бе безпределно отдадена на вярата. Това по-скоро бе едно нежно и съзерцателно създание, намерило утеха в религията. Може би по-късно щеше да се пробуди, да се върне към радостите на живота. В очакване на този ден тя живееше уединено, спокойно и трезво. Брат ѝ, свободомислещ републиканец, нежна и широка душа, ѝ разрешаваше да се посвещава на църквата. Използваше правата си на глава на семейството само за да бди над интересите на девойката и да ѝ осигури независимо положение.

Мариус намери госпожица Клер в малък салон, където обикновено шиеше детски дрешки, подарявани от нея на бедните жени. Девойката познаваше Мариус и се отнасяше към него като към приятел на семейството. Господин Мартели често водеше служителя си в имението, което се намираше близо до Естум. Там Мариус и Клер бяха се сприятелили. Добрите сърца бързо се разпознават и сближават.

Красивата благочестива девойка се изправи живо и му протегна ръка:

– Вие ли сте? Ето ви най-после оздравял... Това е чудесно! Небето изпълни молбата ми.

Младият мъж беше развълнуван от дружелюбния прием. Погледна в очите на девойката и откри в тях само ясен пламък и чистота. Този поглед му се стори толкова твърд и открит, че му олекна.

– Благодаря ви – отговори той. – Но не идвам при вас, за да видите един призрак...

Замълча, а после добави, като посочи молитвеника:

– Тази книга сте забравили в "Сен Виктор".

– Ах, да, щях да пратя да я търсят. Как е попаднала при вас?

– Един клисар я донесе.

– Клисар ли?

– Да, праща го абат Донадеи.

Клер взе книгата, сложи я спокойно на бюрото, без да показва някакво вълнение. Мариус тревожно я следеше с поглед. Ако и най-малка руменина се бе появила по бузите ѝ, щеше да си помисли, че всичко е загубено.

– Апропо – обърна се към него девойката, – познавате ли господин Шастание?

– Да – отговори учудено Мариус.

– Той е чудесен човек, нали?

– Разбира се, има добро сърце, благочестива и почтена душа.

– Моят брат ми е говорил много хубави неща за него. Но нали знаете, когато се отнася до религиозни въпроси, аз му нямам пълно доверие.

Госпожица Клер се усмихна. Мариус не разбираше за какво му говори, но беше толкова ведра, толкова щастлива, че той напълно се успокои.

– Убедих се, че наистина абат Шастание е един светец и още утре ще го помоля да ми стане изповедник.

– А абат Донадеи? – оживи се Мариус,

Девойката отново вдигна глава, изненадана от внезапния му въпрос. Отговори съвсем лаконично:

– Отказах се от него. Той е млад и леконравен като всички италианци... Освен това научих много лоши неща за него.

Тя продължаваше спокойно да шие, ръцете ѝ не потрепваха, челото ѝ беше бяло и невинно. Тогава Маруис се оттегли, разбрал, че може да действа; щеше да накаже Донадеи, без да нарани никой друг. Не знаеше истинската причина, накарала Клер да смени изповедника си. Може би беше разбрала, че повече не може да се чувства сигурна в ръцете на галантния абат. Но във всеки случай тя няма за какво да се черви.

Мариус беше запазил лъскавия розов лист с обяснението на Донадеи. Можеше да се задоволи да го занесе на епископа на Марсилия. Предпочете сам да накаже абата, който безсрамно се бе надсмял над него в деня, когато го бе молил за благосклонност към Филип. Планът му бе готов. Само че за да го изпълни, му бе необходима помощта на Совер.

След обяд не се върна в службата си, а започна да търси управителя из всички кафенета. Не го намери никъде. Тогава реши да отиде да попита Каде Кугурдан дали не знае къде се крие шефът му.

– О, та той не се крие, това не е в неговия стил – отговори Каде засмяно. – Трябва да е в някой от ресторантите на Резервата. Обзалагам се, че иска да се покаже на цяла Марсилия.

Мариус се спусна към пристанището и оттам с малка лодка за разходки отиде до Резервата. Лодката се понесе бавно сред портокалови кори, обелки от зеленчуци и какви ли още не неща, които се разлагаха сред белезникавата пяна. Движеше се в нещо като коридор между корабите. Сякаш се бе изгубил в някаква гора и около него се извисяваха тънки прави дървета, над които се развяваха ярки парцали.

Преди още да се приближи към брега, Мариус чу силния смях на Совер, който се беше  разположил в ресторанта; присъствието му се забелязваше отдалеч.

Ресторантите на Резервата приличаха на тези в Аниер и Сен Клу: малки постройки, павилиони и всякакви грозни архитектурни хрумвания, направени от гипс и дъски; всеки по-силен порив на вятъра можеше да ги отнесе в морето. Совер обичаше да ги посещава, защото цените бяха високи и хората го виждаха отдалеч.

Воден от буйния смях на управителя, Мариус веднага го откри. Заемаше цяла тераса с Клерон и Инард, от които не се отделяше; беше убеден, че има много по-богаташки вид, когато е в компанията на две жени, по една за всяка ръка. Терасата се тресеше от бурния му кикот; беше започнал да се напива.

– Браво! Браво! – извика Совер, когато видя Мариус. – Ще хапнем пак... Ние сме тук от обяд. Ядохме рибена чорба, тон, миди...

Продължи да изброява с детинска гордост.

– Много сме си добре тук. Скъпичко е, но пък е както трябва... Какво ще ядете?

Мариус отказа, защото вече бе обядвал.

– Човек винаги трябва да яде – извика Совер, доволен, че е бил заварен в приятна компания. – А пък ние ще продължим така до вечерта... Ще струва доста, но толкова по-зле... Клерон, момичето ми, ще се напиеш, не прекалявай с шампанското.

Но тя не обърна внимание на забележката и изпи пълната чаша, а и нямаше от какво да се страхува – вече беше пияна.

– Господи, колко са забавни тези жени!

Совер стана и започна да си прави вятър със салфетката.

Приближи се до парапета и извика високо, за да го чуят минувачите:

– Вече доста пари похарчих с тях, но не съжалявам, те са толкова забавни!

Мариус се приближи до него.

– Искате ли да прекараме една приятна вечер? – запита внезапно той.

– За Бога, иска ли питане! – възкликна въодушевено Совер.

– Но ще ви струва няколко луидора.

– По дяволите!... А ще бъде ли весело?

– Много! Добре ще се повеселите с парите си...

– Тогава приемам.

– Цяла Марсилия ще узнае за авантюрата и за вас ще се говори дълго.

– Приемам, приемам.

– Е, добре тогава, слушайте.

Мариус се наведе и шепнешком изложи плана си. След малко Совер започна гръмко да се смее. Едва си поемаше дъх. Идеята му се видя ужасно смешна.

– Разбрахме се! – възхитено се съгласи той, щом Мариус свърши. – Утре вечер ще бъда с Клерон на булевард "Кордри" в десет часа! Ах, каква весела история!

18

КАК АБАТ ДОНАДЕИ ОТВЛЕЧЕ ЕДНА ДУША,

СРОДНА НА НЕГОВАТА

Абат Донадеи бе обладан от силно желание, присъщо на хитрите и лукави хора. Винаги ловък и предпазлив, сега бе постъпил необмислено. Осъзна го, когато клисарят бе вече тръгнал, за да отнесе молитвеника с любовното писмо. От този момент трябваше да приеме всички последствия от дръзката си постъпка. Клер бе породила у него желания, които искаше да задоволи на всяка дена. Беше се издигнал над свещените скрупули на професията си. Виждаше твърде отвисоко човешките неща, беше се потопил в твърде много непочтени сделки, за да се колебае сега пред едно изкушение. Това беше най-дребното нещо; безпокояха го единствено последствията.

Два месеца се опитваше да привлече младото момиче. После, когато тя вече беше готова наивно да изпълни желанието му, той се бе отказал от този начин на действие, тъй като разбираше, че подобна интрига не можеше да продължи дълго в Марсилия. Така постепенно бе решил да заложи всичко на една карта като смел играч; страстта му се засилваше и го измъчваше, беше съгласен да замени влиятелното си положение за свободната и всеотдайна любов на една жена; предпочиташе да отвлече Клер, да избяга с нея в Италия.

Донадеи беше твърде проницателен и умен и си бе осигурил за всеки случай подслон. Ако младото момиче започнеше да му пречи, щеше да го прати в манастир и да се възползва от благоразположение то на своя чичо, кардинала. След като всичко бе добре пресметнато и огледано, отвличането му се струваше най-удобното и бързо средство, с възможно най-малко опасности.

Страхуваше се само от едно: че Клер няма да дойде на обявената среща и ще откаже да замине с него. Тогава любовното писмо се превръщаше в ужасно оръжие срещу самия него: можеше да загуби и положението си. Но желанието го заслепяваше, той не виждаше чистата непорочност на благочестивата девойка и приемаше силната ѝ любов към Бога като безмълвно съгласие да му се подчини.

Измъчваха го обаче опасения, разкайваше се, че бе отишъл твърде далеч, за да отстъпи. Цялата му предпазливост и малодушие се пробуждаха. Той изчака с нетърпение завръщането на клисаря. Щом го зърна, попита:

– Е, какво?

– Предадох книгата – отговори клисарят.

– Лично на госпожицата ли?

– Да, на госпожицата.

Клисарят отговори прекалено усърдно. По пътя той вече съжаляваше, че бе дал молитвеника на младежа, и тъй като разбираше, че бе изпълнил доста лошо поръчението си, беше решил да излъже, за да спечели благоразположението на абата.

Донадеи малко се поуспокои. Смяташе, че ако любовното писмо възмути девойката, тя ще го изгори. Случайността беше помогнала: забравеният молитвеник ускори развръзката, към която се стремеше отдавна. Сега трябваше само да чака.

На следващия ден сутринта го посети жена, чието лице не можа да разпознае през спуснатия воал. Тя му подаде едно писмо и бързо си тръгна. Писмото съдържаше само тези четири думи: "Да! До тази вечер!" Донадеи бе изпълнен с радост. Приготви се за тръгване.

Ако някой бе проследил забулената дама, щеше да види,че тя се приближи до галантния Совер, който я чакаше на улица "Пти Шантие", и повдигна воала си – беше Клерон.

– Много е мил този абат – усмихна се тя.

– Щом ти харесва, толкова по-добре! – отговори Совер.

– И бъди разумна, момичето ми; ти просто ще покориш небето.

Двамата тръгнаха развеселени и доволни.

Към девет и половина Клерон и Совер бяха отново на същата улица. Вървяха бавно, като се спираха на всяка крачка, сякаш чакаха някого. Клерон беше облечена простичко, с черна вълнена рокля. Плътна воалетка закриваше лицето ѝ. Совер бе преоблечен като комисионер.

– Мариус идва – забеляза той.

– Готови ли сте? – попита тихо младият мъж. – Знаете ли добре ролите си?

– Ей, богу! – възкликна Совер. – Ще видите каква комедия ще ви разиграем... Какъв хубав фарс! Шест месеца ще се смея след това.

– Идете при абата, ние ви чакаме тук... Бъдете предпазлив.

Совер почука на вратата на Донадеи, който му отвори объркан. Беше облечен за път.

– Какво искате? – попита внезапно свещеникът, разочарован, че вижда пред себе си мъж.

– Дойдох с една госпожица – отговори мнимият комисионер.

– Добре... Да влезе бързо!

– Тя не пожела да дойде.

– Така ли?

– Поръча ми следното: "Ще кажете на господина, че предпочитам да се кача веднага в колата".

– Почакайте, имам да взема още някои неща.

– Само че госпожицата се страхува да остане сама на булеварда.

– Тогава изтичайте бързо и ѝ кажете, че пощенската кола е на улица "Тиран"... Да се качи... Ще бъда там след пет минути.

Донадеи бързо затвори вратата, а Совер започна да се смее, като се държеше за корема. Намираше приключението за невероятно забавно.

Той се върна на улица "Пти Шантие", където го чакаха Клерон и Мариус.

– Всичко върви чудесно – тихо промълви той. – Абатът попада в капана с ангелска невинност... Знам къде е пощенската кола.

– Видях я, като идваше – каза Мариус. – На ъгъла на улица "Тиран" е.

– Точно така; нямаме нито миг за губене, абатът обеща да бъде там след пет минути.

Тримата минаха тихо покрай къщите и се спуснаха по булевард "Кордри" до улица "Тиран. Там забелязаха впрегнатата пощенска кола, натоварена, готова да тръгне при първото изплющяване на камшика. Мариус и Совер се скриха при голяма входна врата. Клерон застана пред тях на шосето.

Докато чакаха абата, Совер и Клерон си подхвърляха шеговито:

– Ще видиш, че той няма да ме иска – пошегува се жената.

– Ще ме изостави още в първата странноприемница...

– Едва ли...

– Много е мил. А аз се страхувах да не би да е стар.

– Я си признай, ти май си се влюбила в абата... О, не, не ревнувам. Но щом като толкова охотно тръгваш с него, би трябвало да ми върнеш хилядата франка, които ти дадох, за да те убедя да ни направиш тази услуга.

– Хилядата франка ли? А ако ме зареже, нали ще трябва да си платя пътя на връщане?

– Само се пошегувах, скъпа, никога не вземам обратно това, което съм дал. Впрочем дал съм пари и искам да се забавлявам.

Мариус се включи в разговора. Той повтори указанията си на Клерон.

– Следвайте стриктно онова, което ви поръчах. Постарайте се да разбере за измамата едва когато напуснете Марсилия. Не говорете, играйте ролята си изкусно. След като разкрие всичко, действайте направо. Кажете му, че любовното писмо е у мен и съм решил да го занеса на епископа, ако ви се случи нещо лошо или ако се появи отново някога тук... Посъветвайте го да си търси щастието другаде.

– Ще мога ли веднага да се върна в Марсилия? – попита Клерон.

– Разбира се. Искам само да го изгоня от града, да го осмея завинаги. Можех да го постигна и чрез неговите духовни наставници, но предпочитам да го убия с насмешка.

Совер избухваше в смях всеки път, когато си представяше сцената, която щеше да се разиграе между Донадеи и Клерон.

– Е, скъпа, кажи му, че си омъжена и че мъжът ти сигурно ще те търси навсякъде, за да заведе срещу теб дело за прелюбодеяние... Искаш ли да хукна след вас и да изплаша до смърт твоя похитител?

Идеята развесели Совер до такава степен, че щеше да се задави от смях. Мариус  някаква черна фигура, която се приближаваше бързо.

– Тихо! – предупреди той. – Мисля, че това е нашият човек. Влизайте в ролята си, Клерон. Застанете пред вратата на колата.

Совер и Мариус отстъпиха още по-назад в скривалището си. Клерон, със закрито лице, цялата в черно, застана в сянката на пощенската кола.

Беше наистина Донадеи; пристигаше запъхтян. Захвърлил бе расото и носеше изискан светски костюм.

– Скъпа, скъпа Клер, колко сте добра, че дойдохте! – възкликна развълнуван абатът и целуна ръката на Клерон.

– Клер, Клерон – прошепна Совер, – все едно...

– Зная аз. Господ ви е посъветвал – продължаваше свещеникът, който помогна на жената да се качи в колата.

Когато и той влезе в нея, възкликна:

– Отиваме на небето!

Кочияшът изплющя с камшика и колата потегли като стрела.

Совер и Мариус се смееха през сълзи.

– Ха-ха! Абатът отвлича една сродна душа! – забеляза Мариус.

– Приятно пътуване, абате! – добави Совер.

Когато пощенската кола изчезна в нощта, Совер и младият служител се спуснаха бавно по булевард "Кордри". Разговаряха за приключението, развеселени при мисълта за свещеника, който пътуваше насаме с тяхната приятелка.

– Представяте ли си каква физиономия ще направи след малко абатът, когато повдигне воалетката на Клерон? – попита Совер.

– Знаете ли, между нас казано, тя е грозна, изглежда поне на четиридесет години.

Совер смяташе възрастта и грозотата на Клерон за напълно подходящи за фарса, който бяха организирали.

– Пожелавам ѝ добре да се забавлява! – продължи той.

– О, не! Не мога повече, много е смешно!

Превиваше се от смях. Бързаше да разкаже случилото се на своите приятели. Мариус беше по-сериозен, мислеше си, че бе осигурил на свещеника компания, която заслужава. Той се раздели със Совер към единадесет часа и се прибра вкъщи.

В полунощ тези, които още не бяха си легнали, вече знаеха, че абат Донадеи е отвлякъл с пощенска кола Клерон, женена, която от петнадесет години бе затънала в градския разврат. Совер бе разгласил новината в кафенетата; разказваше за приключението с нечувани подробности. Повтаряше се от уста на уста превзетата фраза на елегантния абат, произнесена при качване в колата: "Отиваме на небето!" Знаеше се, че ѝ е целунал ръка, злословеше се относно мотивите, накарали влюбената двойка да избяга. Най-хубавото на историята беше, че Совер, който не знаеше фактите, подтикнали Мариус да организира отвличането на Клерон, проявяваше абсолютна наивност. Когато разбра, че комедията щеше да бъде много по-смешна, ако любовта на Донадеи към Клерон изглеждаше по-силна, той излъга с южняшко усърдие, накара хората да повярват, че свещеникът наистина умира от любов към това сбръчкано, пожълтяло, опозорено същество, което всички познаваха. Последва учудване и всеобща насмешка; хората не можеха да си представят, че изисканият абат, по когото безумно се увличаха набожните жени, бе избягал с подобно създание, и се подиграваха открито с тази странна любов.

На следващия ден целият град вече знаеше за скандала. Совер тържествуваше, той ставаше известна фигура. Знаеше се, че е бил последният любовник на Клерон и че Донадеи му бе откраднал момичето. Совер се разхождаше по домашни чехли по улицата, като приемаше с комичен вид съболезнованията, които приятелите му поднасяха. Разговаряше високо, отговаряше на едни, обаждаше се на други, възползваше се от популярността си, а понякога дори злоупотребяваше с нея. Разбира се, той не съжаляваше за своите хиляда франка: никога не беше влагал по-изгодно пари за свое удоволствие.

Скандалът стана ужасен, когато след два дни се върна Клерон. Совер ѝ купи копринена рокля и я разхожда цяла седмица в Марсилия в открита кола. Сочеха ги с пръст, излизаха по вратите, когато минаваха.

Какво се бе случило всъщност? Клерон стигнала до Тулон. Донадеи поискал да види жената, която отвлякъл; ужасно се ядосал и решил да изхвърли момичето насред пътя, в един часа след полунощ, далеч от всякакво населено място. Но Клерон въобще не се развълнувала. Повишила му тон и го заплашила, използвайки козовете на Мариус. Донадеи, разтреперан, принуден да отстъпи, трябвало да закара спътничката си до Тулон, където се разделили. Момичето се върнало в Марсилия, а свсщеникът сс отправил към границата.

Совер дълго разхождаше любовницата си и вдигна такъв шум, че местната власт по молба на епископа изпрати Клерон да упражнява другаде силата на своя чар. Оттогава, тоест десет-дванадесет пъти на ден, Совер казваше на тези, които все още искаха да го слушат: "Ах! Само ако знаехте каква красива жена имах за любовница!... Свещениците ми я отнеха!"

19

ОТКУПЪТ ЗА ФИЛИП

На следващия ден след отвличането Мариус отиде в службата си, доволен от онова, което бе извършил предната вечер. Спасил бе едно честно семейство от отчаяние и бе освободил града от един интригант, от когото с пълно право можеше да се оплаче и той. Канеше се да започне работа, безгрижен, с чиста съвест, когато дойдоха да му кажат, че господин Мартели го вика.

На път за приемната младият мъж изведнъж реши да поиска от шефа си откупа за Филип. При това решение се разтрепера целият. Чувстваше добре, че ако не го направеше сега, вече никога нямаше да посмее да поиска подобно нещо. И тъй като щеше да види господин Мартели, беше излишно да чака повече: по-добре бе да опита веднага.

Той завари в кабинета господин Мартели и абат Шастание. Собственикът на кораби бе пребледнял, гневни пламъчета блестяха в очите му.

Отправи се към служителя и му каза припряно:

– Вие сте честно и смело момче и не исках да предприема каквото и да било при тези сериозни обстоятелства, без да чуя мнението ви.

Абат Шастание изглеждаше смутен, тъжен и нищожен във фотьойла си; ръцете му трепереха от старост и мъка.

Господин Мартели се обърна към Мариус, след като му посочи стария свещеник:

– Господинът току-що ме посети и от него научих за гнусната постъпка, която ме порази.

– Успокойте се, за Бога! – прекъсна го свещеникът. – Не ме карайте да се разкайвам за това, че съм изпълнил дълга си на честен човек, като дойдох да ви предупредя. Иска ми се да вярвам, че опасенията ми са били неоснователни.

– Вие нямаше да дойдете тук, ако съмненията ви не почиваха на реални факти. Благодаря ви, че постъпихте така, разбирам достойните чувства, които са ви довели при мен, и дори последното усилие, което правите, за да защитите безчестника.

Собственикът на кораби се обърна към Мариус и продължи строго:

– Представете си, един свещеник се опитва в момента да ме опозори... Господинът току-що ме предупреди да пазя Клер. Той ме осведоми с доста недомлъвки, че абат Донадеи упражнявал над нея опасна власт, от която се страхувал... Ах! Ако този негодник е опетнил непорочността на това дете, ще го убия като куче!

Абат Шастание сведе глава. Не съжаляваше за стореното, беше постъпил като честен човек; съсипваше го избликът на гняв у господин Мартели. Страдаше, сякаш самият той бе виновен; срамуваше се заради цялата църква.

Собственикът на кораби се поуспокои и продължи след кратко мълчание:

– Не исках да вземам решение, преди да съм се посъветвал с един спокоен и разумен човек, затова ви повиках, Мариус... Първата ми реакция беше да изтичам при този свещеник и да му ударя плесница. Но има и по-добър начин да бъде наказан.

Мариус изслуша шефа си без видимо вълнение, това поуспокои малко Шастание. Младежът, който имаше готов отговор, не мислеше вече за Донадеи, питаше се как би могъл да измоли заем. В този момент чу отново силния глас на господин Мартели:

– Хайде, кажете какво бихте направили на мое място.

Младежът се усмихна и спокойно заяви:

– Бих направил това, което вече сторих.

И той разказа за отвличането на Клерон. Още при първите думи, когато младежът спомена за разговора си с Клер и за мо-литвеника, господин Мартели пламенно му стисна ръката. Увереността, че сестра му се е отървала от опасността, без дори да подозира за това, го изпълни с огромна радост. Развесели се, когато узна цялата  история и дори абат Шастание не можа да сдържи тъжната си усмивка.

– Нямаше да ви призная за участието си в тази мистификация – завърши Мариус, – ако не бяхте узнали за опасността, заплашваща вашето спокойствие... Исках просто да ви уверя, че вече всичко е наред.

– Не се опитвайте да се измъкнете от признателността ми! – извика собственикът на кораби. – Считах ви за мой приемен син. Вие ми направихте такава услуга, че наистина не зная как да ви се отблагодаря.

При тези думи той дръпна леко Мариус настрани и го погледна нежно и окуражаващо право в лицето.

– Нямате ли някоя тайна, която бихте искали да споделите с мен?

Мариус се смути.

– Вие сте едно голямо дете – продължи господин Мартели. – За щастие видях госпожица Фин, докато бяхте болен; ако не беше станало така, до този момент нямаше да зная нищо. Почакайте, ще ви подпиша чек за петнадесет хиляди франка, който можете да осребрите веднага на касата, ако искате.

Докато чакаше щедрия подарък на господин Мартели, Мариус стоеше като прикован; пребледня, неизразимо вълнение напълни очите му с едри сълзи. Задушаваше се, страх го бе да не се разридае.

Как така? Предлагаха му наведнъж тези пари, които бе търсил месеци наред! Нищо не бе искал, а най-съкровените му желания бяха удовлетворени! Мислеше, че сънува.

Господин Мартели тръгна към масата. Седна и се приготви, за да подпише чека. Преди това обаче повдигна глава и каза простичко на Мариус:

– Петнадесет хиляди франка ви трябват, нали?

При този въпрос Мариус се посъвзе. Той събра молитвено ръце и попита с треперещ глас:

– Откъде знаете за тайните ми мисли? Какво съм направил, че сте толкова добър и щедър?

Собственикът на кораби се усмихна:

– Няма да ви казвам като на децата, че едно птиченце ми е разказало всичко... Но наистина бях посетен от една фея. Нали ви казах вече – при мен беше госпожица Фин.

Младежът най-после разбра. Благодари пламенно и от сърце на добрия ангел, който, спасявайки го от смъртта, се бе потрудил да му възвърне спокойствието и надеждата. Едва сега си обясни ведрото и усмихнато лице на цветарката, когато ѝ заговори за Филип. Сигурна в спасението на затворника, сама бе поела цялата тежест, свързана с намирането на заема.

Мариус не знаеше дали да се хвърли в краката на господин Мартели, или да изтича да благодари на Фин. Целият бе изпълнен с признателност.

Собственикът на кораби изпитваше удоволствие при вида на грейналото от сърдечна радост лице на своя служител. Неговият поглед срещна този на абат Шастание, който стоеше седнал, и двамата мъже се разбраха: свободомислещият републиканец вкусваше заедно със свещеника радостта от благодеянието, от прекрасното вълнение да доставяш щастие на другите и да присъстваш на него.

– Но не зная кога ще мога да ви върна такава значителна сума – обясни Мариус, безкрайно доволен.

– Нека това не ви безпокои. Правили сте ми големи услуги, а току-що ме спасихте може би от позор. Оставете ме да ви услужа, без да става въпрос за връщане на парите.

И тъй като по челото на Мариус премина сянка, той го хвана за ръка и добави:

– Не възнамерявам да заплащам вашата преданост, приятелю. Знам, че някои дългове не се изплащат с пари. Моля ви, погледнете на нещата по друг начин. Скоро ще се навършат десет години, откакто работите при мен, и се надявам, че ще останете още дълго. Е, добре! Петнадесетте хиляди франка, които ще ви дам, са премия, малка част от печалбите, които реализирах с ваша помощ... Не можете да откажете!

Господин Мартели се наведе, за да подпише чека. Мариус отново го прекъсна:

– Знаете ли за какво ще използвам тази сума?

Объркан и леко блед, собственикът на кораби остави перото.

– Господи! – извика той. – Колко е трудно да вършиш услуга на честните хора! Всичко трябва да ти кажат... За Бога, приятелю, не ме принуждавайте да бъда ваш съучастник. Знам, че сте смело момче, с предана и любяща душа. Това е. Няма защо да зная всичко, което вършите и мислите. Вие никога не ще направите нещо лошо, нали? Това ми стига.

С право господин Мартели не искаше да знае, че парите, които бе дал на Мариус, щяха да послужат за купуването на нечия съвест. Впрочем на драго сърце помагаше за бягството на Филип. Много добре знаеше какви средства бе използвал господин Дьо Казалис, за да прати в затвора Филип. Но по принцип желаеше да запази непокътната своята републиканска строгост; беше си обещал да не става открито съучастник на бягството.

Тъй като Мариус настояваше, абат Шастание се намеси с изключителното си милосърдие, което го караше винаги да приема леко най-тежките отговорности.

– Не отказвайте, приятелю – посъветва младежа той. – Знам плановете ви и гарантирам пред господин Мартели, че това, което искате да направите, е добро и законно.

Бледа усмивка се появи по лицето на стареца. Мариус разбра какво висше милосърдие му диктуваше подобни думи и му стисна пламенно ръка. През това време собственикът на кораби подписваше чека от петнадесет хиляди франка.

– Ето – подаде той листчето хартия на Мариус, – идете на касата веднага!

Младежът поблагодари. Преди да си тръгне, господин Мартели се обърна отново към него:

– Чуйте! Сигурно още не сте се възстановили. Вземете си една седмица отпуск. После ще работите по-добре.

Искаше да му даде време, за да освободи Филип. Мариус разбра това и бе развълнуван до сълзи. Тръгна си бързо, за да не се разплаче като дете. Мина веднага през касата. Когато петнадесетте хиляди франка бяха вече в джоба му, той слезе бързо по стълбите, после затича по улицата като луд. Отиваше при Фин.

Точно в този момент цветарката беше в малката си стаичка на площад "Озьо". Мариус възторжено влезе внезапно, хвана девойката през кръста и я целуна шумно по двете бузи. След това сложи на масата петнадесетте банкноти. Фин, учудена, почти изплашена от странното поведение на младежа, започна да се смее и да пляска с ръце.

Това бе една очарователна сцена на нежност и благодарност между двамата влюбени. Мариус говореше, че е глупак и че единствено тя бе постигнала всичко; целуваше ѝ ръцете; падаше пред нея на колене; гледаше я разнежен. Тя се отбраняваше, цялата поруменяла, и се опитваше да докаже, че не заслужава и най-малката благодарност.

Близо шест месеца те бяха посветили на тежката задача да намерят парите за освобождаването на Филип. Напразно бяха чукали на всички врати. А днес изведнъж откупът за Филип бе пред очите им. Ето защо те забравяха за своите неприятности, нещастия и обиди, до които се бяха докоснали. Сърцата им се изпълваха с неизразима радост.

Преди да се разделят, решиха да тръгнат за Екс на следващия ден сутринта.

20

БЯГСТВОТО

На следващия ден, към седем часа, Мариус нае кабриолет. Не искаше да взема дилижанса. Имаше нужда от кола за бягството и предпочиташе да я наеме в Марсилия. Тя щеше да го откара до Екс и да върне после брат му. Предната вечер се бе уговорил с един морски капитан да отведе Филип в Генуа. Мариус и Фин тръгнаха в девет часа. Ролята на кочияш изпълняваше младежът. Беше истинско приятно увеселение за двамата влюбени. Когато колата тръгна нагоре по Вист, те слязоха и побягнаха като деца по пътя и оставиха коня да върви бавно. Обядваха в Септем, в малка стаичка на крайпътно ханче. По време на десерта съставяха многобройни планове за бъдещето. Сега, когато предстоеше Филип да бъде освободен, вече можеха да помислят за женитбата. Изпадаха в умиление; виждаха, че приближава часът, когато ще могат да се обичат открито и спокойно.

Останалата част от пътуването премина също весело. Към обяд минаха покрай имението Д’Алберта, спряха отново, за да почине конят, а и те самите да отдъхнат за малко под дърветата, вдясно от пътя. Пристигнаха в Екс в три часа. Бяха там твърде рано, макар че бяха спирали доста по пътя. Решиха да отидат в затвора едва на свечеряване, за да не събудят съмнения. Младият мъж остави спътничката си в една пуста улица, за да наглежда кабриолета, а той самият отиде при своя роднина Инар, който прибра колата и обеща да бъде с нея точно в полунощ в горния край на възвишението на Арката. След тези предпазни мерки двамата млади хора се скриха до вечерта.

Когато Мариус се връщаше с Фин в магазинчето на Инар, където трябваше да изчакат нощта, той почти се сблъска с господин Дьо Казалис на ъгъла на улицата. Наведе глава и закрачи бързо. Депутатът не го видя. Тази среща обаче отчая младежа; обзе го смътно безпокойство, страхуваше се да не би някое ново нещастие в последния момент да попречи на изпълнението на плана му. Несъмнено господин Дьо Казалис беше в Екс, за да ускори отмъщението си и може би вече беше успял.

До вечерта Мариус бе като болен. Идваха му наум най-странни мисли. Сега, когато имаше парите, се страхуваше да не срещне други препятствия. Накрая отидоха с Фин в затвора. Беше девет часът. Двамата млади хора почукаха на масивната врата. Чуха се тежки стъпки и сърдит глас ги попита какво искат.

– Ние сме, чичо – прошепна Фин, – отворете ни.

– Отворете ни бързо, господин Ревертега – също тихо помоли Мариус.

Гласът промърмори глухо:

– Господин Ревертега го няма, болен е.

Прозорчето се затвори. Мариус и Фин останаха онемели и съкрушени пред вратата.

От четири месеца цветарката не бе намерила време да пише на чичо си. Имаше неговото обещание и това ѝ стигаше. Ето защо новината ги порази. Никога не им бе идвала наум мисълта, че добрият човек можеше да се е разболял. И ето че всичките им усилия се разбиваха в непредвидено препятствие. Имаха откупа за Филип, а не можеха да го освободят.

Когато мъчителното им вцепенение се поразсея, Фин се съвзе и предложи:

– Да отидем при чичо, сигурно е при братовчедка си на улица "Гласиер".

– Какъв смисъл има? – съкрушено попита Мариус. – Всичко е загубено...

– Не, не, да идем все пак.

Той я последва, смазан от отчаяние. Тя вървеше жизнерадостно и не можеше да повярва, че съдбата е толкова жестока.

Ревертега беше действително при братовчедка си. Лежеше болен от петнадесет дни. Когато видя двамата млади хора да влизат, той разбра за какво са дошли. Повдигна се, целуна племенницата си по челото и каза с усмивка:

– Е, какво? Настъпи ли вече часът?

– Ходихме в затвора – обясни девойката. – Казаха ни, че сте болен.

– Господи! Защо не ни предупредихте? – извика с болка Мариус. – Щяхме да побързаме.

– Да – продължи цветарката, – сега, когато не сте вече тъмничар, какво ще правим?

Ревертега ги гледаше, изненадан от тяхното отчаяние.

– Защо скърбите? Малко съм болен наистина; поисках отпуска, но все още работя там; утре вечер, ако искате, ще съм на вашите услуги.

Мариус и Фин нададоха радостни викове.

– Мъжът, който ви е отговорил – продължи Ревертега, – бе натоварен да ме замества няколко дни. Утре сутринта се връщам на работа; имам само температура. Мога да излизам, не е опасно. Впорчем случаят не търпи отлагане.

– Знаех си аз, че не трябваше да се отчайваме! – тържествуваше цветарката.

Мариус целият трепереше от вълнение.

– Добре направихте, че дойдохте днес – заяви тъмничарят след кратко мълчание. – Тази сутрин научих, че господин Дьо Казалис бил в Екс и правел всичко, за да ускори деня на публичния показ. Казаха ми, че е издействал това да стане след три дни. Ако господин Филип не избяга до утре вечер, вече не ще мога да ви помогна, защото вдругиден ще го прехвърлят в марсилския затвор.

Мариус изтръпна. Беше пристигнал навреме. Уговориха се с тъмничаря и си определиха среща на следващата вечер. После изтича при Инар да го предупреди, че бягството се отлага с ден.

На другия ден младежът и девойката не излязоха навън. Впрочем те бяха по-спокойни, имаха известна сигурност. Бягството бе определено за единадесет часа. Към десет те отидоха в затвора. Ревертега, който беше вече на работа, им отвори тихо и ги въведе в килията.

– Всичко е готово – успокои ги той.

– Брат ми предупреден ли е? – попита Мариус.

– Да... Трябваше да взема някои предпазни мерки, за да намаля  колкото се може отговорността си. Искам да изглежда, че затворникът е избягал през прозореца на килията...

– Чудесно, чичо! – прекъсна го весело Фин.

– Ето какво направих – продължи Ревертега. – Днес следобед отидох в килията на господин Филип и сам изпилих една от железните пръчки на прозореца.

– През този ли прозорец трябва да мине брат ми? – попита Мариус тревожно.

– Съвсем не; ще отключим килията и той ще излезе с нас през вратата... Само ще махна желязната пръчка и ще вържа въже на решетката. Утре ще си помислят, че затворникът е избягал оттам... Така няма да изгубя работата си и ще избегна големи неприятности.

Ревертега запали фенера, намали светлината и тримата се отправиха към килията на Филип. Завариха го прав, готов за тръгване. Мариус едва го позна, толкова беше пребледнял и отслабнал. Те се целунаха безмълвно, без да говорят, за да не вдигат шум. Тъмничарят отиде до прозореца, махна желязната пръчка и върза въжето. Фин бе останала в коридора на пост. После четиримата се върнаха по тесните коридори; прокрадваха се бавно покрай стените, защото се страхуваха да не се блъснат в тъмнината.

Мариус държеше още ръката на Филип. Когато стигнаха в стаята на тъмничаря, той метна на брат си наметало, скри главата му с качулката и реши веднага да тръгват. Сега, когато усилията му се увенчаваха с успех, той се страхуваше планът му да не пропадне. И при най-малкия шум изтръпваше. Ревертега доста трудно успя да го убеди да изчака търпеливо десет минути, тъй като се опасяваше шумът от стъпките да не е пробудил някого. Искаше да отвори вратата, след като се убедеше, че всичко е наред. В затвора цареше дълбока тишина.

Когато отключи, двамата братя излязоха бързо и тръгнаха, навели глава, към площад "Прешьор". Фин поизостана, за да даде петнадесетте хиляди франка на чичо си. Настигна спътниците си точно когато поемаха по уличката "Сен Жан".

После тръгнаха по главната улица. Движеха се в тъмната сянка на дърветата, страхуваха се и от още нещо: трябваше да излязат от града, затворен по това време. На градските врати имаше пазачи, които отваряха на закъснелите. Опасяваха се да не бъдат задържани там.

Вървяха, като непрекъснато се оглеждаха; криеха се и от редките минувачи, които срещаха. На горния край на улица "Карм" забелязаха мъж, който тръгна след тях. Сърцето им биеше до пръсване.

Изведнъж мъжът ускори крачка и когато ги настигна, весело потупа Мариус по рамото.

– Ей! Не греша, нали, това сте вие, млади ми приятелю. Какво, по дяволите, правите тук по това време.

Мариус стискаше вече ядосано юмруци, но бързо разпозна гласа на господин Дьо Жирус.

– Нали виждате, разхождам се – измънка той.

– А, разхождате се? – попита лукаво графът.

Той погледна Фин и най-вече Филип, скрит под качулката.

– Това е отговор, който ми е познат – прошепна той.

И добави с грубоватата си фамилиарност:

– Желаете ли да ви придружа? Искате да излезете от Екс, нали?... Градските врати не се отварят на всеки. Познавам един пазач. Елате!

Мариус прие с признателност. Господин Дьо Жирус ги преведе без никакви трудности. Той повече не размени нито дума с младите хора. Когато стигна до площад "Ротонд", стисна ръка на Мариус.

– Ще се върна през портата "Орбител". Приятен път!

После продължи още по-тихо:

– Утре добре ще се посмея, като видя физиономията, която ще направи Казалис.

Мариус погледна развълнувано този отдалечаващ се щедър човек, който криеше сърдечността си под добронамерената гру-боватост.

Инар чакаше бегълците с кабриолета. Филип поиска да кара, за да усети нощния въздух, при допира с който изпитваше наслада. Леката кола го отнасяше в мрака. Това препускане го караше да вкуси по-силно щастието от свободата.

После, докато конят вървеше бавно по склона, Фин и Мариус признаха любовта си на Филип. Когато той научи, че ще се женят скоро, се натъжи. Мислеше за Бланш. Мариус разбра това и му каза за детето, което тя очакваше. Говори сериозно, почти

веднага обеща да сс грижи за нея, докато го няма.Той междувременно щеше активно да действа за помилването му. Заедно с Фин щяха да помислят за изгнаника.

А на следващия ден сутринта Филип потегли за Генуа. Облегнат на палубата на малкия кораб, дълго гледа брега на Сент Анри.Там, в далечината, над сините вълни, виждаше едно сиво петно – къщата, в която бедната Бланш изплакваше мъката си.

ЧАСТ

1

ЗАГОВОРЪТ

Близо два месеца след бягството на Филип, през една тиха февруарска вечер Бланш се разхождаше бавно. Здрачаваше се. В далечината морето бе съвсем светло. То се плискаше тихо по каменистия пясъчен бряг, а вечерният вятър образуваше леки вълни. Чистият хладен въздух напомняше приближаващата пролет. На юг, в безкрайното синьо небе, зимното слънце грее понякога силно като през лятото.

Младата жена вървеше с малки крачки покрай стръмната скала на брега и гледаше как нощта се спуска над морските вълни, които ставаха черносини, а стоновете им заглъхваха. Нещастницата беше силно променена. Бе едва на седемнадесет години, а ужасната съдба, която я бе сполетяла, я съсипваше; младото ѝ лице изглеждаше мъртвешки бледо. Цялата ѝ сила, безгрижният и лек живот си бяха отишли. Скоро щеше да стане майка. Вървеше и се олюляваше от слабост, смазана от огромно отчаяние. То ѝ тежеше повече, отколкото детето, което носеше в себе си.

На няколко крачки след нея вървеше едра, суха и строга жена, която я следваше като надзирател. Не я изпускаше от очи, наблюдавате всяко нейно движение. Беше новата гувернантка, която господин Дьо Казалис бе наел за племенницата си преди няколко седмици. По това време депутатът беше в Марсилия. Пристигна веднага, щом узна, че тя скоро ще ражда. Искаше да бъде там, за да наблюдава отблизо всичко. Това незаконородено дете, което щеше да влезе в семейството му, го озлобяваше.

Впрочем той си бе направил сметката; желаеше само да изпълни плана, който отдавна бе замислил.

Когато си взе отпуск и се върна тайно в малката къща в Сент Анри, той прецени, че племенницата му не е достатъчно изолирана. Трябваше да я затвори в някоя уединена къща, ако искаше ла доведе до успешен край своя замисъл. Първата ѝ гувернантка, избрана от него, беше твърде малодушна и услужлива. Научи, че някакво младо момиче идвало почти всеки ден и разговаряло с Бланш. Това силно го обезпокои. Тогава реши да повери охраната на къщата на бдителна охрана, която да не позволи на никого дори да се приближи и да му дава отчет и за най-незначителните събития.

Госпожа Ламбер, строга и безчувствена жена, великолепно изпълняваше ролята на надзирател. Стара мома, възпитана в прекалена набожност, тя притежаваше жестокост, присъща на ограничените души, и скрита злоба, характерна за хора, които никога не са обичали. Знаеше, че Бланш е съгрешила в любовта и това я правеше още по-сурова, по-неумолима от нея, която всички мъже презираха. Изпълняваше стриктно длъжността, която господин Дьо Казалис ѝ бе поверил, и не изпускаше от очи затворничката си. Изолира я напълно, като отпращаше всички, които се приближаваха твърде много. И така малката къща се превърна в цитадела, в която Бланш бе изолирана от външния свят. Още щом се появи на брега, Фин бе изгонена безмилостно, госпожа Ламбер заставаше на някой от прозорците и я дебнеше, докато си отиде. Ето защо цветарката се отказа от намерението си да посещава момичето. Тогава бедната Бланш едва не умря от мъка и униние, защото чувстваше, че се задушава в жестоката прегръдка на надзирателката, която всеки ден я стягаше все повече.

Абат Шастание бе единствен посетител, който бе приеман в къщата, но госпожа Ламбер винаги успяваше да чуе какво казва той на своята събеседничка.

Тази вечер гувернантката прояви милост и разреши на пленницата си да се поразходи малко по брега. Раждането наближаваше и на Бланш често ѝ прилошаваше. Чистият въздух я освежаваше. Двете жени вървяха покрай стръмната скала: младата се питаше как би могла да надхитри бдителната надзирателка, която пречеше на плановете ѝ, а гувернантката оглеждаше всяка скала, защото се страхуваше да не би някой да се спусне и да ѝ открадне пленницата. Вече се канеха да се връщат, когато видяха внезапно на тясната пътека тъмна фигура, която се приближаваше.

Беше вече тъмно. Госпожа Ламбер ужасно се уплаши и тръг- iна бързо напред, но разпозна абат Шастание. Тъй като свещеникът не бе намерил Бланш в малката къща, бе тръгнал да я търси по брега.

– Да се връщаме бързо! – внезапно реши госпожа Ламбер. – Ще ви бъде по-удобно да разговаряте в салона. Вятърът стана студен.

– Тук е много хубаво – прошепна Бланш. – Да останем още малко.

Момичето бутна леко с лакът абат Шастание, за да подкрепи желанието ѝ.

– Ами да! – възкликна той. – Времето тази вечер е меко, почти пролетно. Свежият въздух, който идва от морето, е превъзходен и ще подейства добре на скъпата ни Бланш.

Той взе ръката на младата жена и добави весело:

– Ще се разходим заедно, дете мое, като двама влюбени!... Ако се страхувате, че ще хванете хрема, по-добре се приберете, госпожо Ламбер. След малко идваме и ние.

Абатът тръгна покрай скалата заедно с Бланш, която се усмихна на хитростта на стареца. Гувернантката изобщо не мислеше да се връща; би предпочела да хване хрема, отколкото да изпусне от поглед пленницата си за четвърт час. И така, тя неспокойно тръгна на десетина крачки зад тях. Опитваше се да чуе какво си говорят и се ядосваше на шума на вълните, които ѝ пречеха. Преди, когато бяха в къщата, спокойно слушаше всички разговори на Бланш, скрита зад някоя врата; но тук, при скалите, не смееше, не можеше да упражнява ролята си на шпионка.

Гласът на момичето бе тъжен и изпълнен с признателност  към свещеника:

– Много ви благодаря, че ми помогнахте да останем за малко насаме!... Нали виждате, свободата ми с всеки ден все повече се ограничава.

– Надявайте се, скъпо дете! Скоро ще се избавите! Тогава ще можете да действате както искате и както ви повелява сърцето.

– О! Не мисля за себе си, могат да правят с мен каквото искат, няма дори да се съпротивлявам. Впрочем вие знаете, решението ми е взето. Вашите думи ми посочиха единствения път, който мога да следвам сега.

– Не аз, сам Господ ви даде покой и надежда.

Бланш не го чу. Тя продължи оживена още повече.

– Пожертвах всичките си радости, щастлива съм, че страдам, защото се надявам, че така ще получа опрощение. Понякога бих искала да измисля по-сурови изпитания, за да ускоря покаянието си.

– Тогава, дете мое, защо се оплаквате от самотата си? – попита тихо свещеникът.

– О, не става въпрос за мен, отче. Ако вечният затвор заплашваше само мен, бих се примирила... Но аз треперя за това бедно дете, което ще родя.

– От какво се боите?

– Ами не знам. Чичо ми сигурно крои нещо, иначе не би ме затворил тук. Погледнете само колко предпазни мерки се вземат, за да ме изолират, за да ми попречат да общувам дори с вас. Сигурна съм, че госпожа Ламбер е отчаяна в момента.

– Преувеличавате.

– Не, знаете, че казвам истината. Опитвате се да ме успокоите. Разбирате ли, всичко това ме ужасява и се страхувам за детето си, предусещам някакво нещастие.

Тя замълча и поде внезапно с измъчен глас:

– Искате ли да ми помогнете да спася детето си?

Свещеникът бе изненадан и трогнат от този вик. Той се поколеба, сякаш не смееше да отговори.

– Успокойте се – посъветва я накрая той. – Знаете, че съм ви напълно предан.

– Повтарям ви – продължи тя, – че съм пожертвала радостите си, но желая детето ми да бъде щастливо.

– Какво мога да направя за вас? – попита развълнуван абат Шастание.

Госпожа Ламбер неусетно се бе приближила до тях и вървеше почти до тях. Бланш чу шума от стъпките ѝ по камъчетата. Наведе се и тихо прошепна на свещеника:

– Помолете Фин да дойде тук утре към шест часа. Да мине покрай мен и да внимава госпожа Ламбер да не я познае.

На другия ден по залез-слънце Бланш и гувернантката ѝ се разхождаха до стръмните скали. През деня младата жена се оплака от силно главоболие и прекара целия следобед затворена в стаята си. После вечерта се оплака, че ѝ е лошо, каза, че ѝ се повръща, и излезе да подиша чист въздух на брега.

Госпожа Ламбер вървеше недоверчиво до нея, решила да не се оставя да ѝ изиграят същия номер като предната вечер. Бланш поглеждаше от време на време тревожно към пътя за Марсилия.

При здрачаване тя видя в далечината по същия този път жена, облечена с дълго провансалско наметало, чието лице бе скрито под широка качулка. По пъргавата и жива походка тя се досети, че това е очакваната Фин.

Жената мина плътно покрай Бланш, която ѝ предаде писмото, и прошепна:

– Изпълнете желанията ми, моля ви!

Нежното предано лице на Фин се мярна за миг под качулката. С успокоителна усмивка цветарката бързо пое обратно по пътя, по който бе дошла.

Строгата и безчувствена госпожа Ламбер нищо не видя и нищо не разбра.

2

ПЛАНЪТ НА ГОСПОДИН ДЬО КАЗАЛИС

Бланш бе права – ако чичо ѝ не кроеше нещо, не би я затворил в тази къща. Желанието да скрие бременността на младата жена не оправдаваше многото предпазни мерки, които вземаше господин Дьо Казалис, за да я изолира и държи изцяло в своя власт. Безмилостната роля, която играеше госпожа Ламбер, суровото и строго отношение на депутата, самотният живот, на който я бяха обрекли – всичко това предупреждаваше нещастницата, че нещо жестоко и тайно се крои и я заплашва. С майчински инстинкт чувстваше, че ударът е насочен не към нея, а към детето, което носеше в утробата си. Несъмнено чакаха раждането на бедното детенце и тогава щеше да се случи нещо ужасно, което не можеше да предвиди, но мисълта за което я караше да потръпва.

Страховете на Бланш бяха пресилени. Самотата, в която живееше, разпалваше въображението ѝ, явяваха ѝ се ужасни халюцинации. Господин Дьо Казалис не беше човек, който щеше да се компрометира заради едно дете. Просто желаеше да скрие възможно най-бързо наследника на Бланш. Ето впрочем с няколко думи плана, които беше замислил, и причините, които го подтикваха да използва подобни средства.

След смъртта на баща си Бланш се оказа наследница на стотици хиляди франка. Беше на десет години. Отиде да живее при чичо си, който ѝ стана настойник и оттогава управляваше богатството ѝ. Впрочем той не похарчи много от него; но когато видя толкова злато в ръцете си, обезумя; живя нашироко, пропиля почти изцяло това, което самият притежаваше. Когато племенницата му избяга с Филип, той ужасно се изплаши да не го накарат да даде отчет като настойник, защото щеше да изпадне в истинска нищета, ако му измъкнеха тези пари от ръцете. Месеци наред той живееше само със средствата на племенницата си.

Докато държеше младото момиче в своя власт, не бе изпитвал никакъв страх. Знаеше, че може да направи с нея всичко, че тя се огъва пред желанията му като мек восък. Мекушавият характер на това дете го караше да се чувства напълно спокоен. Никога една такава кукла не би посмяла да си иска богатството. Той смяташе да я ожени или изпрати в манастир, за да ѝ даде възможно най-малко пари. Ето защо бягството на двамата влюбени го бе сломило. Беше се разгневил, преследвал бегълците, прибрал племенницата си със сила, защото се страхуваше от брак между нея и Филип: познаваше много добре младежа и знаеше, че той ще го накара да върне и последната златна монета. Интересът му бе толкова болезнено засегнат, колкото и гордостта му. Докато се гневеше гласно против един неравностоен брак, потръпваше и тихичко си казваше, че този неравностоен брак няма да бъде само петно върху името му, но и ужасна дупка в кесията му, през която щяха да изтекат охолният живот и властта му.

И ето че племенницата му забременя. Когато го забеляза, бе силно обезпокоен. Всичките му планове пропадаха. Бланш щеше да има наследник, а той щеше да бъде по-взискателен от майка си. Казалис стана безмилостен, опита се да изпрати Филип на позорния стълб, да го обвини в подлост, за да опетни с неговото безчестие детето му. Би искал да може да лиши това дете от гражданските му права още преди да се е родило. Когато научи, че Филип е избягал и по този начин се изплъзваше от подготвеното му безчестие, безпокойството му се превърна в истински ужас. Беше разорен.

Борбата щеше да бъде безмилостна. Ако го принудеха да се откаже от настойничеството, буквално изпадаше в нищета. И пак би бил много щастлив, ако се измъкнеше толкова леко с цената на нищетата, защото не бе много сигурен дали не е бръкнал дълбоко и доста явно в богатството на Бланш. От една страна, докато държеше в ръцете си племенницата, разполагаше с парите ѝ, продължаваше да живее нашироко, намираше начин да граби младото момиче законно; от друга страна, ако му поискаха внезапно отчет, ако изискаха в името на детето поверените му пари, щеше да е принуден да проси милостиня, за да не умре от глад. Именно затова се бореше с такава енергия и с такова ожесточение се мъчеше да победи.

Бланш не съществуваше за него. Само от един поглед, само от едно повишаване на гласа му тя се съгласяваше с всичко. Но трепереше при мисълта за детето, което тя носеше в себе си. Това малко създание, което още не бе се появило на бял свят, караше всемогъщия Казалис да пребледнява. Улавяше се, че желае детето да не се роди живо. Нямаше да го убие от фамилна гордост, но се молеше Господ да свърши тази работа. Това бедно същество щеше да порасне и един ден, подтиквано от семейство Кайол, би могло да поиска наследството на майка си. При тази мисъл депутатът се обливаше в студена пот. Кайолови бяха за него големият ужас. Ако някога вземеха детето, те щяха да го възпитат така, че да му отмъстят чрез него. Тогава си представяше всичките нещастия, които щяха да се стоварят върху него: щеше да бъде принуден да върне заграбеното, да даде цялото богатство на хората, които би искал да смаже; а той може би щеше да проси по пътищата.

Именно тези страхове го бяха подтикнали да затвори Бланш в малката къща на брега. Искаше да я изолира от семейство Кайол, да им попречи да се уговорят с нея и да откраднат детето след раждането. Всички предпазни мерки, които вземаше, целяха да му осигурят власт над детето. Ако затваряше Бланш, правеше го единствено заради наследника ѝ. Той смяташе да бъде там при раждането на малкия, за да го вземе и да му попречи да стане причина за неговата гибел. Междувременно беше натоварил госпожа Ламбер да наглежда къщата и да не позволява на никого да влиза в нея. Страхуваше се някой да не помогне на Бланш.

Казваше си, че ще бъде спасен, когато получи детето. Поня-кога вътре в себе си беше почти щастлив, че племенницата му бе допуснала непоправима грешка. Ако се беше омъжила, той можеше да запази само малка частичка от богатството ѝ, и то много трудно. Несъмнено сега тя вече нямаше да се омъжи, щеше да влезе в някой манастир, за да оплаква там срама си, а той щеше да задържи безнаказано всичките пари. Приемаше посещенията на абат Шастание, защото наистина се надяваше, че старият свещеник ще посочи на Бланш религията като убежище. Този начин да се освободи от нещастницата трябваше непременно да успее.

След като майката постъпеше в манастир, той щеше да се заеме с малкия. Според неговия план трябваше да задържи детето при себе си, да го отгледа грижливо, да се опита да го насочи също към религията. Впрочем не можеше да предвиди бъдещето, но искаше поне да използва всички шансове в свой интерес. Неминуемо щеше да се разори, но предпочиташе това да стане по-късно. Осиновеното дете щеше да израсне пред очите му и той щеше да направи опит да се отърве от него по законен път: като го накара да стане монах или като го изпрати на война, където щяха да го убият, или като го изхвърли на улицата, за да намери законен начин да му открадне богатството. Във всеки случай на всяка цена трябваше да не допуска то да попадне в ръцете на Кайолови.

Сега вече знаем плана на господин Дьо Казалис. Той идваше при Бланш всяка сутрин, придружен от лекар, който всекидневно го осведомяваше за напредването на бременността. Когато тя боязливо се оплакваше, че я държат като в затвор, господин Дьо Казалис се гневеше, говореше за честта на семейството, караше я да се изчервява, като казваше, че би трябвало сама да си изкопае гроба, за да скрие срама от всички. Много би искал всичко това да свърши, бързаше да се върне в Париж. Зовяха го делата в Камарата, която беше в сесия по това време: но не искаше да тръгне, преди да е предал в сигурни ръце новороденото.

Всеки ден искаше точен отчет от госпожа Ламбер за това, което се бе случило в негово отсъствие. Питаше я най-вече дали не е видяла някой да се навърта около къщата. Гувернантката го уверяваше, че всичко е спокойно, и той започваше да вярва, че няма да му оспорват правото над детето.

Ето защо една сутрин, когато му съобщиха, че раждането ще бъде тази вечер, той изпита огромна радост.

Бланш чу тези думи, изречени полугласно. Когато нейният чичо и лекарят напуснаха стаята, тя се довлече до прозореца и завърза на капака му бяла кърпичка.

3

ЗА КАКВО ПОСЛУЖИ БЯЛАТА КЪРПИЧКА

Необходимо е, за да се разберат събитията, които ще последват, да се опише с няколко думи малката къща на брега. Това бе една доста странна и своеобразна постройка: имаше две врати, една отпред, която водеше към стаите на долния етаж, и друга отзад, водеща направо към стаите горе. Къщата бе опряна в скала, така че първият етаж, гледан откъм сушата, ставаше партер.

Стаята на Бланш, чиито прозорци гледаха към морето, беше вляво от стълбите. След нея следваше втора, по-малка, която служеше за тоалетна; в нея се влизаше през задната врата. Ключалката ѝ, неползвана може би от двадесет години, бе ръждясала. Ключът бе изгубен и никой не минаваше оттам. Когато нае къщата, на господин Дьо Казалис не му мина и през ум, че тази врата може да бъде отворена някога.

Няколко седмици преди раждането Бланш, която търсеше изпусната на пода карфичка, намери в един процеп между паркета и стената ключ, чието присъствие на това място възбуди любопитството ѝ. Първата ѝ мисъл бе, че той сигурно е от старата врата. Не беше се излъгала: с него наистина я отключи. Бланш отвори вратата и погледна към полето. Сложи находката си на сигурно място и не каза на никого, предупредена от някакъв инстинкт, че занапред има в ръцете си спасително средство.

В деня, определен за раждане, след като върза бяла кърпичка на капака на прозореца, тя взе ключа от чекмеджето, където го беше скрила, и го пъхна под възглавницата, когато си легна.

Господин Дьо Казалис, научил, че раждането ще бъде вечерта, реши да се установи в къщата и да я напусне едва когато детето бъде в ръцете му. Той задържа лекаря, извика акушерката, изпрати да търсят в Марсилия дойката, която беше определил много преди това.Беше убеден, че може да разчита на нейната вярност. След тези приготовления му оставаше само да чака. Отиде да се поразходи по брега, обезпокоен въпреки взетите предпазни мерки. Мислеше, че ще бъде изгубен, ако детето му се изплъзнеше. После се успокояваше с думите, че това е невъзможно и че няма да се махне от вратата на Бланш, докато дойката не отнесе новороденото. Разхожда се дълго по плажа, поглеждаше от време на време прозорците на стаята, където племенницата му викаше в предродилни болки. Щом свършеше раждането, госпожа Ламбер трябваше веднага да го уведоми. Свечери се. Той седна на брега, погледна сновящите сенки по осветените прозорци на малката къща.

През това време бедната Бланш се гърчеше от болки. За миг лекарят и акушерката изгубиха надежда за живота ѝ. Тялото ѝ толкова бе отслабнало от мъка, че тежкото раждане можеше да я погуби. Роди момченце, но не чу първия вик на бедното същество: бледа, изгубила съзнание, тя лежеше на леглото като мъртва. Детето бе сложено до нея, дойката още не беше дошла и госпожа Ламбер изтича да предупреди господин Дьо Казалис, че всичко е свършило и че племенницата му умира.

Депутатът пристигна бързо и много се ядоса, че дойката още я няма. Впрочем той се въздържа: не трябваше да показва безпокойството си пред лекаря и акушерката. В действителност съвсем малко се тревожеше за страданията на племенницата си, но трябваше все пак да покаже някакво безпокойство и обич към бледата родилка, отпусната на леглото. Попита лекаря дали все още има някаква опасност.

– Не, не вярвам. Мисля, че мога да си тръгна...

После добави, като посочи акушерката:

– Присъствието на госпожата е достатъчно. Бих ви препоръчал само да спестявате всякаква неприятност и силно вълнение на родилката. Отнася се за живота ѝ... Утре ще дойда пак.

Докато господин Дьо Казалис изпращаше лекаря, пристигна дойката. Той влезе с нея в къщата и строго я смъмри, преди да се качат в стаята на Бланш. Дойката се извини за закъснението си и депутатът ѝ даде последни указания. Тя щеше да отнесе новороденото и да бди над него непрекъснато. На другия ден сутринта трябваше да замине за селото, в което живееше, разположено в затънтен край на департамент в южната част на Алпите. Надяваше се, че нямаше да потърсят новороденото в такова отдалечено място.

Завари при родилката госпожа Ламбер и акушерката, които се суетяха мълчаливо около леглото. Когато се приближи да вземе детето, за да го даде на дойката, срещна очите на Бланш, които се бяха разтворили широко: гледаше го втренчено. Все пак той се осмели да протегне ръка въпреки този поглед.

Младата жена направи върховно усилие. Успя да се надигне, седна и взе сина си.

– Какво искате? – попита тя с тих и сподавен глас.

Депутатът се дръпна и отговори колебливо:

– Дойката дойде. Знаете какво се договорихме. Трябва да ѝ дадем детето.

Няколко дни преди раждането той ѝ бе съобщил, че честта на семейството изисква сина на Филип да бъде изпратен някъде далече след раждането му. Бланш беше се подчинила както винаги пред кратките и резки думи на чичо си. Но се надяваше, че ще може да задържи новороденото поне двадесет и четири часа, и на тази надежда се опираше планът ѝ за спасение.

Когато чу, че господин Дьо Казалис иска веднага да предаде детето, тя си помисли, че всичко бе изгубено. Ако го вземеха веднага, планът ѝ се проваляше, нямаше време да го спаси от опасностите, които усещаше с майчински инстинкт.

Бланш пребледня още повече и притисна до гърдите си бебето.

– О, за Бога! Оставете ми го поне до утре сутринта.

Чувстваше се слаба, страхуваше се да не прояви безхарактер-ност и отново да се подчини.

Депутатът се опита да не повишава тон, за да не го чуе акушерката:

– Искате ми нещо невъзможно. Синът ви трябва да изчезне за известно време, ако не искате да ни покриете със срам.

– Ще ви го дам утре сутринта – промълви цялата разтреперана Бланш. – Бъдете добър, позволете ми да го погледам и обичам поне до утре. Това не би могло да ви навреди, никой няма да го види тази нощ тук, в стаята.

– Ами! По-добре да приключим веднага. Целунете го и го дайте на дойката.

– Не, ще го задържа. Вие ме убивате, господине.

Произнесе тези последни думи с трогателен глас. Господин Дьо Казалис не добави нищо, страх го бе да не се разгневи: тази непредвидена  съпротива го изненадваше и безпокоеше. Пристъпи, за да вземе бедното детенце, което тя стискаше в ръцете си, когато акушерката, която бе чула всичко, го извика настрана и му каза, че не отговаря за племенницата му, ако продължава тази отвратителна сцена. Разбра, че трябва да отстъпи.

– Е, добре! Задръжте сина си! – съгласи се неохотно той. – Дойката ще почака до утре.

Бланш остави детето до себе си, после се отпусна на възглавницата, учудена и щастлива от победата си. Руменина покри бузите ѝ и тя затвори клепачи: престори се, че спи, цяла изпълнена с надежда и радост.

Малко след това госпожа Ламбер и акушерката, видели, че Бланш е спокойна, се оттеглиха за кратка почивка. Господин Дьо Казалис остана за миг насаме с племенницата си, която все още не отваряше очи. Гледаше новороденото и си мислеше, че това клето същество, толкова слабо и хилаво, е най-жестокият му враг. Канеше се вече да излезе, когато чу лек шум от тоалетната. Отвори вратата, погледна и като не видя нищо, реши, че така му се е сторило. Едва тогава се реши да слезе; обеща си да бди през цялата нощ, защото неволно изпитваше някакво смътно безпокойство. Отстъпи пред желанието на Бланш, защото не можа да направи нищо друго. Детето трябваше вече да бъде далече. Впрочем той бе убеден, че ще се отърве от него на следващия ден според плана си и че е невъзможно семейство Кайол да го вземе. На излизане заключи външната врата.

Щом остана сама, Бланш стана с рязко движение, наострила слух. Тя също бе чула лекия шум, който идваше от тоалетната. Стана с усилие, взе скрития под възглавницата ключ и тръгна бавно към задния край на къщата. Олюляваше се и се подпираше с ръка по мебелите. Подобна непредпазливост можеше да я убие. Но някаква нечовешка сила я крепеше и тя вървеше боса по плочките, без да мисли, че рискува живота си. Казваше си просто, че спасява сина си.

Някой драскаше по старата врата и това бе причината за шума, привлякъл вниманието на господин Дьо Казалис. На Бланш ѝ се виеше свят, но успя да вкара ключа в ключалката, след като едва не припадна на няколко пъти. Най-после отвори вратата.

Влезе Фин.

Бележката, която Бланш ѝ бе предала скришом на плажа преди няколко дни, съдържаше следните редове: "Имам нужда от Вашата обич и преданост. Знам какво сърце имате и се обръщам към Вас като към приятелка. Когато трябва да Ви повикам, ще вържа бяла кърпичка на капака на прозореца си. Ще ви чакам към един часа през нощта след деня, в който видите този сигнал. Бъдете при старата врата зад къщата и подраскайте леко по нея, за да ме предупредите, че сте там. Ще бъдете моят ангел хранител."

Когато Фин прочете тази бележка, разбра, че става въпрос за детето на Филип. Попита Мариус какво мисли за това. Той я посъветва да следва стриктно указанията на Бланш. На другия ден цветарката прати на пост на стотина метра от малката къща момче, на което поръча да дойде веднага щом забележи уговорения знак. Едва след седмица бдение една сутрин момчето съзря бялата кърпичка и бързо се обади на Фин.

Вечерта Фин и Мариус дойдоха с кабриолет до Сент Анри. Оставиха колата в селото и тръгнаха към скалите, сред които бе разположена малката къща. Младежът остана скрит на няколко крачки от старата врата, а тя отиде да почука в уречения час.

Бланш отвори и падна в ръцете ѝ в безсъзнание. Цветарката успя само да я занесе на леглото и да завие треперещите ѝ ръце и крака. След това бутна резето на вратата, която водеше към стълбите, за да не може никой да ги изненада. После съблече голямото си наметало и се засуети около родилката, която все още не бе отворила очи.

Постепенно Бланш дойде в съзнание. Щом отвори клепачи и разпозна Фин, тя се повдигна с радостен възторг, изпълнен с надежда, хвърли се на врата ѝ с щастливи сълзи.

За миг и двете останаха безмълвни. После Фин забеляза новороденото, взе го и го целуна. Тогава от устата на Бланш се изтръгна вик:

– Ще го обичате като истинска майка, нали?

Цветарката гледаше детето с нежността на момичетата, които обичат и мечтаят да станат майки, спомни си за Мариус и си помисли: "И аз ще имам такова дете." Тази мисъл я накара да се изчерви. Сложи новороденото отново на леглото и седна до Бланш.

– Чуйте! Имаме малко време. Може да се качат и да ни изненадат всеки момент... Вие сте ми напълно предана, нали?

Фин се наведе и я целуна по челото.

– Обичам ви като сестра!

– Знам и затова ви се доверявам. Ще ви завещая най-святото наследство, което една жена може да остави след себе си.

– Но вие сте жива!

– Напротив, не съм! След няколко дни, когато се възстановя, ще принадлежа на Бога... Не ме прекъсвайте! Напускам този свят и преди да го сторя, искам да намеря майка на детето си, което скоро ще осиротее. Помислих за вас.

Бланш стисна пламенно ръцете на Фин.

– И добре сте направили – въздъхна цветарката. – Знаете, че винаги съм смятала вашето дете за мое.

– Няма нужда да ви казвам, че трябва да го оградите с любов... Обичайте го както знаете да обичате – с цялото си сърце; обичайте го заради мен и Филип и се постарайте да има по-щастлив живот от този на родителите си...

Вълнението я накара да млъкне и тя се разрида. После се съвзе и бързо продължи:

– Заклевам ви, бдете над него. Още утре го скрийте някъде, в някое незнайно кътче; не допускайте хората да се усъмнят в тайната на раждането му; с една дума, закълнете ми се, че ще го защитавате от всички и ще бъдете винаги с него.

Тя се оживи и Фин с жест я помоли да говори по-тихо.

– Страхувате се от някоя клопка ли? – попита тихо цветарката.

– Не знам от какво се страхувам. Струва ми се, че чичо мрази детето, предавам ви го, за да не остане в негова власт. Тъй като не мога да бъда с него, за да се грижа, желая да го оставя на една честна душа, която ще направи от него човек. Впрочем дори да не напусна този свят, пак няма да го задържа при мен, защото съм слаба и безволева и не ще мога да го защитавам.

– От какво да го защитавате?

– Ами не зная... Страхувам се, това е всичко. Чичо ми е неумолим човек... Но да не говорим повече за това... Давам ви детето, за да бъде на сигурно място. Сега мога да си отида спокойна. Толкова се страхувах, че няма да дойдете, за да ви предам това бедно същество!

Последва отново кратко мълчание. Фин колебливо продължи:

– Тъй като ми давате последни указания, аз съм длъжна да ви задам един въпрос. Знам, че няма да си помислите нищо лошо. Вие притежавате голямо богатство, управлявано от господин Дьо Казалис?

– Да, но никога не съм се занимавала с тези пари...

– Вашият син засега няма никакви нужди и докато е с нас, ще остане беден. Ще го направим богат с нежност и щастие... Но един ден богатството може да му бъде от полза... Не възнамерявате да го лишите от наследството си, нали?

– Казах ви, че напускам този свят и все едно че съм мъртва...

– Това е още една причина да осигурите бъдещето му. Поискайте отчет от господин Дьо Казалис, уредете всичко, преди да тръгнете.

Бланш потрепера.

– О, никога не бих посмяла! – прошепна тя. – Не знаете каква ужасна власт упражнява чичо над мен; само един негов поглед ме смразява. Не, не мога да му искам сметка...

– Обаче интересите на сина ви изискват подобна постъпка от ваша страна.

– Не, казвам ви: чувствам, че нямам смелост.

Фин остана за миг мълчалива и объркана. Дългът ѝ я караше да настоява, искаше ѝ се да изтръгне Бланш от силния страх.

– Щом като вие сама не можете да действате, оставете другите да се грижат и бдят над богатството на това бедно детенце. Няма да се противопоставяте един ден, ако поискат това богатство, което сякаш изоставяте сега, нали?

– Вие сте жестока! – отговори младата майка през сълзи. – Карате ме да чувствам слабостта и безпомощността си. Знаете добре, че ви давам пълна власт.

– Тогава нищо не е изгубено. Не подписвайте нищо, не давайте и педя земя от имотите си. Освен това, след като се възстановите, предайте ми документите, които удостоверяват самоличността на сина ви... Така ние ще бъдем силни, ще можем да говорим открито, когато му дойде времето.

Бланш бе като съсипана от тези доводи. Ако имаше някаква сила, нямаше да се оттегли от борбата, щеше да живее за детето си, да го предпазва сама и да защитава интересите му. Цветарката отгатна печалните ѝ мисли.

– Ако съм ви огорчила с въпросите си, то е, защото бащата има право над това дете и по-късно лично ще бди над интересите му... Искам тогава да му се отчета за своята мисия и да му посоча начините, с помощта на които да я завери.

Бланш се разрида.

– Не ви заговорих за Филип – въздъхна тя, – защото не трябва вече да мисля за него. Той остави в мен любов, която ме съсипа и ме кара днес да се разкайвам... Кажете му, че го обичах толкова много, бях готова да напусна света на седемнадесет години. Кажете му, че го заклевам да действа за щастието на сина ни. Каквото и да направи, ще бъде добре.

В този момент Фин чу шум от стъпки по стълбите. Тя стана, облече бързо наметалото и взе детето, което ѝ подаде разплаканата майка, и го целуна още веднъж. Това тревожно и бързо сбогуване беше изпълнено с безмълвно отчаяние.

Бланш стана, за да изпрати Фин и да затвори вратата след нея. На прага, изложена на студения вятър, който духаше от полето, остана за миг полугола и за последен път целуна челото на малкия. Остана ѝ само време да дръпне резето на вратата и да си легне. Чичо ѝ влезе тихо.

4

КАК ГОСПОДИН ДЬО КАЗАЛИС ЕДВА НЕ ИЗГУБИ УМА СИ, КОГАТО РАЗБРА ЗА ИЗЧЕЗВАНЕТО НА ПЛЕМЕННИКА СИ

Господин Дьо Казалис бе задрямал долу в салона, под стаята на Бланш. В просъница на няколко пъти му се стори, че някой ходи горе. Накрая един по-силен шум го събуди внезапно. Стана, изпълнен с подозрение, и реши да се качи, за да се увери, че не е сънувал. Впрочем страхуваше се да не би Бланш да е станала да пише писмо и да предупреди приятелите си по този начин. Не му мина и през ум мисълта, че някой можеше да се е вмъкнал в къщата; лично той бе бдял на входната врата като куче.

Качи се решил да шпионира племенницата си. И понеже не чу нищо, бутна леко вратата и погледна в стаята. Под слабата светлина на лампата забеляза Бланш, която лежеше със затворени очи, с полускрито под чаршафа лице и сякаш спеше дълбоко. Насърчен от царящата тишина, реши да се успокои напълно и да огледа внимателно всичко; първо потърси в тоалетната и не забеляза нищо съмнително; върна се в стаята, отново огледа, но напразно. Вече се усмихваше на наивните си опасения, когато внезапна мисъл му дойде наум. Сподави вика си: не бе видял детето!

Макар че бе надникнал във всички кътчета, започна отново да търси. Блъсна грубо леглото, но Бланш не отвори очи. Това дори не го наведе на мисълта, че родилката се преструва на заспала. Ужасен страх замъгляваше съзнанието му и той започна да обикаля отчаяно като див звяр с една-единствена мисъл – да намери новороденото на всяка цена. Разтревожен, той се навеждаше и гледаше под мебелите, мислеше си, че племенницата му е скрила сина си някъде, за да го изплаши. Близо четвърт час тършува яростно, връщаше се по десет пъти на едно и също място; не можеше да приеме ужасната истина.

Когато се умори да търси и напълно се увери, че детето не беше в стаята, нито в тоалетната, застана пред леглото на изтощената и неподвижна Бланш. Погледна с недоумение мястото, където беше малкият, когато бе оставил племенницата си сама. Повтаряше машинално: "Той беше там, а сега го няма." Тази мисъл отекваше болезнено в съзнанието му.

В началото не се опита да си обясни това странно изчезване. Видя само факта и страхът му подсказа всички ужасни последици от това.

Сметките му бяха излезли грешни. Наследникът на Бланш не беше вече в ръцете му и той трябваше като настойник да се отчете един ден пред този наследник. А за него това значеше срам и нищета; щяха да открият, че е харчил от парите на племенницата си, щяха да му отнемат имотите, които единствено поддържаха властта му. Ужасният удар щеше да предизвика поредица от неприятности. Той не се съмняваше чия ръка му го нанасяше – откриваше отмъщението на Кайолови. Ужасяваше се при мисълта, че тези хора разполагаха сега с честта му. Зависеше вече от тях, можеха да му наложат ужасно наказание заради гордостта.

Това, което най-много го дразнеше, бе, че се провали, когато вече почти бе успял. Още няколко часа и синът на Филип щеше да бъде скрит, недосегаем за Кайолови. Мислеше си, че ако не бе отстъпил пред сълзите на Бланш, детето щеше да бъде вече далече. Тази мисъл му напомни предпазните мерки, които беше взел; никога не би предположил, че толкова умно измислен план ще се провали по такъв жалък начин. Постепенно се ядоса, изпита сляпо раздразнение, когато разбра, че е измамен по такъв ужасен начин.

Тогава се запита как е могло да бъде отвлечено детето и това усили още повече гнева му. Разбра, че племенницата му е помогнала на заговора, искаше му се да я набие.

– Какво направихте с него? – попита той глухо.

Откакто чичо ѝ влезе в стаята, Бланш трепереше под завивките си. Упорито стискаше очи, за да не го вижда, за да забави сцената, която предусещаше. Слушаше с ужас шума от стъпките му, следеше го в напразните му търсения и колкото повече наближаваше моментът на сблъсъка, толкова повече трепереше и се вледеняваше. Когато застана пред леглото и се вгледа в нея, неподвижен, онемял от смайване, тя реши, че чичо ѝ мисли как да я убие. Като чу силния му глас, тя отвори очи, но гърлото ѝ бе пресъхнало, свито от тревога, и не можа да отговори.

– Какво направихте с детето? – попита я отново господин Дьо Казалис още по-заплашително.

Тя измънка нещо и повече не можа да произнесе нито дума. Тогава чичо ѝ я обвини и обиди ужасно разгневен.

– Вие не сте от моята кръв! – изкрещя той. – Отричам се от вас! Трябва да ви оставя в ръцете на този женкар, който ви отвлече. Бяхте му достойна компания... Е, какво? Съюзявате се с нашите врагове, не ми се доверявате и предпочитате да доверите детето си на тези голтаци!... Не отричайте! Всичко ми е ясно! Вие сте една нещастница. След като опозорихте името ни, вие не се страхувате да ни поставите в зависимост от вашия любовник. Ох, как сгреших! Трябваше да разбера, че душата ви е нечиста, и да не се меся в тези мръсотии... Нека да направят от сина ви мошеник, злодей като тях, просяк, който един ден ще дойде на вратата ми за милостиня, но аз ще го изгоня!

Господин Дьо Казалис говори близо четвърт час, обладан от гняв, който го заслепяваше и му пречеше да разбере безсилието си. Не зачиташе нищо, обсипа племенницата си с обиди, рани я толкова дълбоко, че тя се изправи трепереща, събрала смелост от възмущението и болката си. Ако само ѝ заповядваше спокойно, Бланш щеше да омекне, щеше може би да му позволи да продължи; но той беше груб, това ѝ даде сили и тя отговори също грубо:

– Отгатнахте, господине, дадох сина си на тези, на които принадлежеше. Няма защо да ви обяснявам мотивите за поведението си, а вие превишавате в момента правата, които можете да имате над мен... Впрочем знаете много добре, че решението ми е взето: щом се възстановя, ще вляза в манастир, ще станем чужди един на друг... И така, престанете да ме обиждате...

– Но защо не ми оставихте това дете, което щях да обичам като свой син? – попита чичо ѝ, който едва се сдържаше.

– Действах по волята на сърцето си – обясни тя. – Няма да мога да ви отговоря... Иска ми се да забравя обидите ви и да ви благодаря, че се грижихте за мен, когато бях малка. Това е всичко, което мога да направя... Вие едва не ме убихте, оставете ме!

Господин Дьо Казалис разбра, че е отишъл твърде далеч. Изплаши се племенницата му да не отгатне причините за неговия гняв. Тази мисъл го смути и внезапно успокои раздразнението му. Но не можа да се сдържи да ѝ зададе един опасен въпрос.

– Между нас има сметки, които ще трябва да уредим – измънка той.

– Да не говорим за това. Нямам нито сили, нито желание да се занимавам с тези неща... Казах ви, вече съм чужда на света и не се нуждая от нищо... Що се отнася до сина ми, той ще се обърне по-късно към вас. Ще си потърси правата, ако желае... Поверих грижата за интересите му в честни ръце... Само трябва да ви предупредя, че тези, за които току-що говорихте толкова грубо, са решени да действат, в случай че се противопоставите на волята ми... А сега, за Бога, оставете ме!

Бланш се отпусна на възглавницата щастлива, че е победила. Заспа спокойно.

Господин Дьо Казалис се поколеба за миг. После, като не намери какво да добави, се оттегли. Бе поразен от непоправимо нещастие. Но предпочиташе далечната опасност пред риска да предизвика незабавни обяснения. Децата не порастват за един ден, а той мислеше, че ще има време да се предпази от претенции. По-добре беше да си мълчи и да чака. По-късно, когато майката станеше монахиня, би могъл да потърси сина си, и да го вземе при себе си.

Знаеше, че Филип е избягал в Италия, и стигна до заключението, че новороденото сигурно е предадено на брата на беглеца; възнамеряваше да насочи търсенията си близо до Мариус.

Междувременно отиде в Париж, където го зовеше депутатският му мандат. По този начин избягваше лошите съвети на гнева и можеше спокойно да размишлява над плана, който трябваше да следва.

5

БЛАНШ КАЗВА СБОГОМ НА СВЕТА

Бланш остана три седмици на легло, между живота и смъртта. Дълбоките вълнения, разтърсили я през нощта на раждането, предизвикаха ужасна треска, която едва не отне живота ѝ. През тези три седмици на агония до леглото ѝ бяха Фин и абат Шастание. Господин Дьо Казалис на тръгване изгони госпожа Ламбер, която бе ненужна вече, и вратата на малката къща отново бе отворена за цветарката. Никой не пазеше вече родилката; чичо ѝ се бе задоволил да предаде племенницата си в ръцете на стария свещеник и се надяваше, че когато се върне в Марсилия, тя вече ще е постъпила в някой манастир.

Постепенно Бланш се възстанови. Нежните и предани грижи, които получаваше, тръпчивият и здравословен полъх на морето, който нахлуваше през прозорците, я върнаха към живота, въпреки тайното желание да умре, да напусне този свят, в който толкова бе плакала. Когато лекарят ѝ съобщи, че е спасена, тя обърна към Фин големите си тъжни очи и горчиво се усмихна.

– Щях да бъда толкова добре в земята! Значи трябва още да страдам.

– Не говорете така! – извика младото момиче. – Ами на мъртвите им е студено! Обичайте, вършете добро и животът ви ще бъде щастлив!

Фин целуна госпожица Дьо Казалис, която ѝ отговори нежно:

– Имате право. Забравих, че мога да облекчавам страданията на нещастниците и по този начин да намеря утеха за мъката си.

Бланш оздравя бързо. Скоро можеше да става и да ходи до прозореца: там потъваше в успокоително съзерцание на безкрайното море. Всички болни би трябвало да идват да се лекуват край синята безбрежност на Средиземно море, защото видът на тихата необятна водна шир притежава някакво успокояващо болките величие.

В една ясна утрин, застанала пред отворения прозорец, с поглед, зареян в далечината на синкавия хоризонт, Бланш заговори решително на абат Шастание за твърдото си намерение да стане монахиня.

– Отче, силите ми се възвръщат с всеки изминал ден и тъй като животът на този свят не е за мен, искам, щом оздравея, първите ми крачки да бъдат към Бога.

– Дъще, това решение е много сериозно. Преди да се обвържете завинаги, трябва да ви припомня благата, които напускате...

– Не е необходимо – прекъсна го бързо младата жена. – Решението ми е окончателно... Знаете какво ме обвързва с небето. Вие самият ми посочихте любовта към Бога като единствено спасение от земната любов, която ме унищожи. Моля, не се отнасяйте с мен като с момиченце: гледайте на мен като на жена, която много е страдала и която трябва да плати за малодушието си... Признайте, отче, че за мен няма нищо по-хубаво от душевното спокойствие и ако успея да вкуся от радостта на опрощението, няма защо да съжалявам за малкото светски облаги, от които се отказвам на драго сърце... Не ме спирайте да ида при Бога.

Абат Шастание склони глава. Бланш говореше толкова про-чувствено, че той разбра: Божието просветление бе докоснало това нещастно дете и той не можеше да му откаже насладата от самоотдаването.

– Не исках да обсъждаме моето решение – продължи тя със спокоен глас. – Исках да се посъветвам с вас кой религиозен орден да избера... Както вече ви казах, чувствам се силна и след осем дни трябва да съм напуснала този бряг, по който всяка скала ми напомня за краткия ми живот, изпълнен със страст и страдания.

– Вече мислех за избора, който бихте могли да направите, и се спрях на Ордена на кармелитките – отвърна свещеникът.

– Кармелитките не живеят ли в манастир?

– Да! Водят съзерцателен живот, молят се на Бога да прости на хората; молят се, докато изпаднат в екстаз... Вашето място е сред тях. Вие сте слаба и трябва да забравите миналото си, да поставите непреодолима преграда между него и бъдещето. Съветвам ви да се уедините в това свято място, далече от хората, и да живеете с пламенни молитви, изпълнени със забвение и небесна наслада.

Бланш гледаше небето. Очите ѝ се насълзиха от думите на свещеника. След кратко мълчание прошепна сякаш на себе си:

– Не, не, подло е да търся така спокойствие и да изпадам в екстаз. Това би било някакъв божествен егоизъм, какъвто не искам. Желая да постигна опрощение, като работя с двете си ръце и със сърцето си, за да бъда полезна на нещастниците. Ако не мога да се грижа за детето си, трябва да бдя поне над децата на бедните майки, които нямат хляб. Чувствам, че само така ще бъда щастлива.

Отново последва мълчание; после Бланш хвана абата за ръцете, погледна го право в очите и добави:

– Отче, можете ли да ми помогнете да стана монахиня при сестрите от "Сен Венсан дьо Пол", сестрите на бедните, както ги наричат?

Абат Шастание се възпротиви; обясни, че е твърде изтънчена, за да може да понесе тежката работа, на която са подложени тези светици в болниците, в сиропиталищата: навсякъде, където може да се служи за облекчаване на човешките страдания.

– Не се безпокойте! – възкликна Бланш в прилив на признателност. – Ще бъда силна, за да спечеля опрощението си. Мога да приема само бремето на труда. Ако не съм полезна, никога няма да забравя... Имам последна молба към вас: да ме пратят в сиропиталище; ще бъда майка на всички поверени ми малки създания, ще ги обичам като свои деца.

Момичето заплака. Бе говорила с такава силна любов, че абат Шастание бе принуден да отстъпи. Обеща да направи необходимите постъпки и след няколко дни съобщи на Бланш, че желанието ѝ е изпълнено. Впрочем той намираше за естествено решението на младата жена: душата ѝ, предана до заслепение, беше така устроена, че приемаше винаги крайните саможертви. Писа на господин Дьо Казалис, който му отговори съвършено безразлично, че племенницата му е свободна и че това, което прави, е добро. В действителност бе очарован от това, че тя влизаше в беден и скромен орден, който не би искал дарения.

В последната вечер преди напускането на малката къща госпожица Дьо Казалис бе разтревожена и смутена. Фин, която беше там, я обсипа с въпроси за причината на внезапната ѝ тъга. Бланш коленичи пред свещеника и го помоли с треперещ глас:

– Отче, още не съм мъртва за желанията на този свят. Бих искала да видя детето си за последен път, преди да се отдам изцяло на Бога.

Абатът бързо ѝ помогна да стане.

– Вървете, където ви зове сърцето, и знайте, че не оскърбявате небето, отстъпвайки пред нежността си. Небето обича тези, които обичат. Това е същността на християнското учение.

Развълнувана, Бланш бързо се облече. Фин трябваше да я заведе при детето ѝ. Малко след това излязоха заедно. От деня на раждането избягваха да говорят за клетото дете. Цветарката просто бе успокоила младата жена с думите, че детето е на сигурно място, че е добре и получава всички необходими грижи.

Фин и Мариус взеха новороденото и се върнаха в Марсилия с кабриолет. На следващия ден извършиха дръзка постъпка, която трябваше да успее – скриха детето в Сен Барнабе, при жената на градинаря Ейас, като мислеха, че господин Дьо Казалис никога не би го потърсил там.

И така Фин заведе Бланш в Сен Барнабе. Когато Бланш видя отново селото на градинаря, големите черници, разстлали клони пред вратата; когато забеляза каменната пейка, на която беше седяла с Филип, цялото минало нахлу в съзнанието ѝ и тя се разрида. Бе изминала само година, а на нея ѝ се струваше, че векове на страдание разделяха първата ѝ любов от настоящия момент. Тя все още се виждаше безгрижна, прегърнала своя любим, надяваща се на щастливо бъдеще; и в същото време – отчаяна, с кървящо сърце, сломена до такава степен, че бе готова да се откаже от радостите, които би трябвало да изпитва една осемнадесетгодишна девойка. Силно огорчение стягаше гърлото ѝ при мисълта, че няколко месеца бяха достатъчни, за да я доведат от надеждата за щастие, скътана в сърцето на всяко младо момиче, до мрачните мисли на угризение, които изпълваха каещите се души.

Бланш бе спряла пред вратата на градинаря Ейас, тръпнеща от вълнение. Не смееше да влезе, страхуваше се да види призрака на Филип в тази къща, където бе получила ласките на младия мъж. Фин, забелязала смущението ѝ, разсея нейната уплаха и успокои трескавите ѝ спомени и спокойно я покани:

– Хайде да влезем... Синът ви е там.

Бланш прекрачи бързо прага на къщата. Синът ѝ трябваше да я предпазва от миналото. Пристъпи в първото помещение – голяма опушена селска стая, и се оказа пред люлката. Наведе се над детето, което спеше, и го гледа дълго, без да го буди. Градинарката, седнала до вратата, плетеше чорап и пееше тихо бавна и нежна провансалска мелодия.

Свечеряваше се и Бланш целуна детето по челото. Плачеше, топлите ѝ сълзи събудиха малкия, който протегна ръчички и проплака тихо. На майката ѝ премаля. Не я ли зовеше дългът тук, при тази люлка? Имаше ли право да търси убежище под Божието крило? Но тя се изплаши да не отстъпи пред неизповядани желания и безумни надежди. Тогава си каза, че бе съгрешила и трябва да бъде наказана; стори ѝ се, че чува глас, който казваше: "Твоето наказание ще бъде да си лишена от ласките на детето си!" Побягна разплакана, след като обсипа с целувки лицето на детето, което бе осъдена да не види повече.

Занапред младата жена бе наистина мъртва за всякаква любов. Току-що бе прекъснала и последната нишка, която я свързваше с този свят; последната криза я освободи от желанията на плътта и я превърна само в душа.

Преди да потегли за Марсилия, тя предаде на Фин документите, удостоверяващи самоличността на сина ѝ. На следващия ден пое към малко градче от департамента Вар, където постъпи на работа в сиропиталище, както бе пожелала.

6

ПРИЗРАКЪТ

Минаха две години. В началото на първата Мариус се ожени за Фин и двамата се настаниха в малко закътано жилище на улица "Бонапарт". Господин Мартели, който се подписа на договора и осигури зестрата на Мариус, не гледаше на него като на служител, а като на съдружник, чиито дялов капитал бяха интелигентността и предаността. Фин от своя страна напусна павилиончето на улица "Сен Луи", за да се посвети изцяло на дома си; но тъй като искаше да припечелва по някой франк, правеше в свободното си време изкуствени цветя, които оживяваха под пръстите ѝ. Понякога, когато хвалеха сръчността ѝ, тя съжаляваше за някогашните си свежи и аро- матни букети. "Ах, само да можехте да видите божествените рози!" – възкликваше тя.

Това бяха две спокойни и щастливи години. Младото семейс- тво живя като в топло потулено гнездо, обрасло с мъх. Дните също щастливи, се нижеха, изпълнени с нежна монотонност. Съпрузите биха желали тези ласки и радости да продължат вечно. Мариус тръгваше сутринта за работа, а Фин заставаше пред малката си масичка и създаваше с изкусните си пръсти нежни цветя от муселин. Вечер се разхождаха из шумните улици и ходеха по морския бряг до Андум. Бяха си намерили местенце на една скала, където стояха сами пред синята необятност; свечеряваше се, а те гледаха развълнувано огромното море, което някога ги бе събрало в Сент Анри. Така те идваха да му поблагодарят и да открият в силните му стонове мелодия, подходяща за тяхната любов. Когато си тръгваха, чувствата им бяха по-силни, нощите – по-щастливи.

Веднъж седмично, в неделя, прекарваха на село. Тръгваха още сутринта за Сен Барнабе и се връщаха късно вечерта. Посещението при сина на Бланш и Филип бе за тях нещо като поклонничество. А освен това се чувстваха много добре при градинаря Ейас, под черниците до вратата. Топлият въздух на село ги изпълваше с жизнерадост, възбуждаше силно апетита им; ставаха отново млади и буйни. Докато Мариус разговаряше с градинаря, Фин играеше с детето на земята. Смехът ѝ бе буен като на дете. Както Бланш пожела, двамата бяха станали кръстници на нейния син и го нарекоха Жозеф. Когато той се обръщаше към младата жена с "мамо", тя въздишаше, гледаше мъжа си с укор, че не я дарява с малко русо ангелче като кръщелника ѝ; после прегръщаше детето; обичаше го като свое.

Жозеф растеше очарователен и нежен, истинско дете на любовта. Вървеше вече сам и се опитваше да каже първите детски думички, които предизвикваха всеобщо умиление. В началото Мариус и Фин само го обожаваха. По-късно обаче щяха да помислят да направят от него човек, да му осигурят мястото, което му се полагаше.

Но младото семейство не се отдаваше толкова на радостите така, че  да забрави беглеца, клетия Филип, който живееше сам и отчаян в Италия. Брат му усилено се опитваше да получи неговото помилване, за да може да се върне в Марсилия и да започне нов, изпълнен с труд, живот. За нещастие препятствията пред младия мъж се увеличиха и той усещаше скрита съпротива, която проваляше и най-енергичните му усилия; но не губеше надежда, беше дори сигурен, че когато и да е ще постигне целта си.

Междувременно разменяха по някое писмо с Филип, като Мариус го съветваше да прояви смелост и най-вече да не отстъпва пред желанието да се върне във Франция. Подобна непредпазливост можеше да провали всичко. Филип отговаряше в писмата си, че едва издържа и умира от скука. Това отчаяние и нетърпение плашеха брат му, който стигна дотам, че започна да измисля лъжи, за да задържи беглеца в изгнание. Обещаваше, че ще получи помилването след месец, а на следващия го уверяваше, че това със сигурност ще стане малко по-късно; така го накара да чака повече от година.

В една неделна вечер, когато Фин и Мариус се връщаха от Сей Барнабе, съседите им казаха, че някакъв мъж е идвал да ги търси няколко пъти следобед. Щяха да си лягат, след като напразно бяха мислили кой може да бъде непознатият, когато на вратата се почука тихо. Мариус отвори и остана смаян.

– Как, това ти ли си! – извика той отчаяно.

Фин дотича и позна Филип, който целуна брат си, а след това и нея.

– Да, аз съм. Щях да умра там, в Италия, исках да се върна на всяка цена.

– Ти си луд! – сломен продължи Мариус. – Бях сигурен, че ще получа помилването ти... Сега вече не отговарям за нищо.

– Ще се крия, докато успееш... Не можех повече да живея далече от вас, от детето си... Това бе истинско мъчение.

– Но защо не ме предупреди? Щях да взема предпазни мерки.

– Е, ако бях те предупредил, ти щеше да ми попречиш да се върна в Марсилия. Постъпих необмислено. Ти, който си разумен, ще поправиш всичко.

Филип се обърна към Фин и попита живо:

– Как е малкият ми Жозеф?

При тези думи опасностите, на които се излагаше беглецът, бяха забравени. След изненадата и недоволството в първите минути последваха нежни разговори, които продължиха до три на сутринта. Филип разказа за изгнаническите си неволи и страдания. Беше давал уроци по френски, за да преживява, избягваше да се застоява на едно място. Предпочиташе да бъде сам и неизвестен. Когато изповяда мъката си, брат му, развълнуван, не помисли повече да го упреква, че се е върнал; напротив, потърси начин да го скрие в Марсилия. Най-напред Мариус накара Филип да се избръсне. Това промени напълно младежкото му лице. После го облече с груби дрехи и го уреди да започне работа като носач при Каде, брата на жена му, който бе заел мястото на Совер. Беше уговорено Каде да остави Филип да се разхожда спокойно по пристанището, без да му възлага никаква работа. Още на втория ден мнимият носач поиска да работи, за да се разсейва по малко, и се нае да ръководи група от затворници.

В продължение на месеци нещата не се промениха. Мариус се надяваше всеки ден, че ще може да освободи брат си. Що се отнасяше до Филип, той бе напълно щастлив. Всяка вечер ходеше в Сен Барнабе и там, край своя син, вкусваше от онези радости, които го караха да забрави тъгата в живота.

Бе минала година, откакто бе в Марсилия. Една вечер, когато тръгна към къщата на градинаря Ейас, му се стори, че го следва високият и слаб мъж, когото бе видял още на пристанището. Смехът на малкия Жозеф го накара да забрави инцидента. Но на следващия ден непознатият мъж отново го следеше.

7

ГОСПОДИН ДЬО КАЗАЛИС ИСКА ДА ПРЕГЪРНЕ

СИНА НА БЛАНШ

През трите години след раждането на сина на Бланш и Филип станаха важни промени в живота  на господин Дьо Казалис. Той не бе преизбран за депутат на последните изборни и се установи в Марсилия. Неуспехът му се дължеше на непопулярността, която предизвикаха сред народа неговите разпри с Кайолови. Но този неуспех сякаш почти не го натъжаваше. В действителност предпочиташе да бди над своите дела, отколкото над тези на държавата; имаше си достатъчни грижи, достатъчно работа, за да отбива ударите, които го заплашваха и без да бъде депутат, а тази работа го задържаше в Париж доста месеци през годината.

Настани се в дома си на улица "Бонапарт" и се постара да бъде забравен от целия град. Престана да се разхожда с кола и да дразни мирните търговци; направи всичко, за да минава незабелязан, успя за известно време да се превърне в един непознат за много от хората. Мечтата му бе да си осигури възможно най-бързо спокойствие и след това да иде в Париж и да прахоса шумно богатството на племенницата си.

Примиряваше се с тъжния и потаен живот, който водеше, защото някакъв инстинкт за самосъхранение го съветваше да проучи положението и да потърси някакъв безнаказан начин, преди да посегне към богатството, което не му принадлежеше. Изпитваше лудо желание, което искаше да удовлетвори веднага, но го обземаха страхове. Много му се искаше да вземе всичко от Бланш, но се боеше да не го нарекат крадец.

Когато успя да остане в сянка, затворен в дома си като обикновен буржоа, влюбен в спокойствието и тишината, той се приготви да действа. Намираше се в центъра на интригата, която искаше да води, и се надяваше, че е приспал недоверието на противниците си с безгрижния си вид. В действителност най-силното му желание бе да намери детето на племенницата си и да го прибере при себе си. Само тогава би могъл да разполага с богатството, което беше в ръцете му. Но с лицемерно усилие успя да се въздържи почти три години; беше кротък и сякаш не бе направил никакъв опит, за да разбере къде е скрит синът на Бланш. И действително бе така – остана верен на плана си, според който трябваше да действа престорено безгрижно.

Резултатът от тази комедия бе, че Мариус се успокои. Младият мъж си бе помислил на следващия ден след отвличането, че господин Дьо Казалис ще се разгневи и ще претърси цяла Марсилия. Безразличното отношение на чичото на Бланш го учуди много в началото; мислеше си, че това спокойствие крие някаква клопка; после постепенно подозренията му се разсеяха, недоверието му бе приспано и той бе почти щастлив. Престана да мисли за човека, който се криеше в сянката, за да дебне по-добре плячката си.

Господин Дьо Казалис изчакваше и не търсеше детето, защото бе  разбрал, че Кайоливи не можеха още да го използват срещу него. Позволяваше им да го отгледат, като смяташе да го открадне, преди да стане опасно оръжие в техните ръце. Докато Филип не се върнеше във Франция и синът му не поотраснеше малко, ръцете на Мариус бяха вързани, не бе възможно да предизвика какъвто и да било скандал, който би се обърнал срещу брат му. Честно казано, господин Дьо Казалис разчиташе много на справедливия и точен ум на Мариус, за да изведе до успешен край собствените си замисли: казваше си, че младежът никога не би посмял да компрометира Бланш и по-скоро би ѝ оставил наследството. При всички случаи имаше поне пет спокойни години пред себе си.

Разчиташе на добродетелите на Мариус, но опасенията му наистина бяха основателни, когато мислеше за Филип. Той не би го пощадил, ако попаднеше в ръцете му. Спомняше си буйността, силния характер на беглеца и вярваше, че това е човек, който не би се спрял пред нищо само за да задоволи чувството си на омраза и да си отмъсти. Ето защо той взе някои предпазни мерки, в случай че Филип се появеше във Франция. Горещо желаеше беглецът да допусне тази грешка. И воден от желанието час по-скоро да го арестуват, за да не избегне отмъщението му, натовари някой си Матеус, изпечен мошеник, да отиде в Италия, да следва неотклонно младия мъж и да го последва, ако Филип реши да се върне във Франция. Шпионинът изпълни предано поръчението си. Намери Филип в Генуа и не го изпусна повече от очи. Когато Филип потегли за Марсилия, Матеус бе на същия кораб. При слизането го изпусна случайно от поглед, ето защо съобщи на господаря си само че неприятелят му е в града, без да му посочи мястото, където се е скрил.

Научил, че Филип е в Марсилия, господин Дьо Казалис бе обзет от силно безпокойство; не че се страхуваше от незабавно отмъщение, а защото си въобразяваше, че младежът ще го преследва тайно и ще го накара да върне заграбеното. Той много искаше Филип да се върне във Франция, но при условие че знае къде е убежището му, за да го предаде на полицията още на другия ден след пристигането. Откакто му се изплъзна, все му се струвате, че е около него и поставя коварните си клопки.

Почти година живя в непрекъснато безпокойство; напразно не изпускаше Мариус от очи, напразно бе натоварил Матеус да го следи непрекъснато. Така и не можа да стигне до Филип. Двамата братя се бяха уговорили да не се виждат, докато не получат помилването на осъдения, което да им позволи свободно да си стиснат ръце. Впрочем Филип бе толкова променен с грубите си дрехи на хамалин, без брада, със загоряло от слънцето лице и ръце, че Матеус минаваше доста пъти край него, без да го разпознае. Господин Дьо Казалис, който не искаше да намесва полицията в работите си, преди да е подготвил арестуването със сигурност, вече губеше надежда след неуспехите на шпионина си. Пращаше го всяка сутрин да обикаля из Марсилия, даваше му все по-големи обещания, пришпорван от страха, че опитите на Мариус да получи помилване можеха да успеят.

Един ден, когато господин Дьо Казалис мина през пристанището, се присъедини към насъбрали се хора, които се трупаха около някакъв ранен. Разбра, че е носач, кракът на когото е премазан от огромен сандък със стоки. Приближи се и видя до нещастния човек друг носач, който се разпореждаше и чиито жестове и висок глас предизвикаха у него силно вълнение. Само веднъж, по време на процеса, бе чувал гласа на Филип, но този глас още отекваше в ушите му.

Прибра се бързо вкъщи и прати да извикат Матеус,който получи от него подробни указания. Трябваше да се увери в самоличността на носача, да го следи два-три дни, за да опознае навиците му и местата, които посещава. На следващия ден преследването започна.

Планът на господин Дьо Казалис бе съвсем обикновен, но доста ловък. Искаше да нанесе двоен удар. Имаше желание да прегърне детето на Бланш, защото смяташе, че го е оставил доста дълго при Кайолови; мислеше, че е негов ред да го вземе. За да намери и открадне детето, реши да си послужи с бащата. И така, трябваше само да го проследи, за да узнае къде е убежището на малкия. Господин Дьо Казалис се надяваше, че когато разбере къде е скрито момчето, ще бъде лесно да се обади да арестуват бащата и същевременно ще си присвои наследството на Бланш.

След два дни Матеус съобщи на господаря си, че хамалинът действително е Филип Кайол и че всяка вечер ходи в Сен Барнабе при градинар на име Ейас, при когото има малко дете. Бившият депутат разбра всичко и се усмихна победоносно.

– В колко часа този мъж отива в Сен Барнабе? – попита той.

– В шест вечерта и остава до осем-девет.

– Добре... Ела утре в шест часа. Ще получиш заповедите ми.

На следващия ден господин Дьо Казалис проведе кратък разговор с Матеус. После потеглиха към Сен Барнабе, където пристигнаха в седем часа. Придружаваха ги двама полицаи.

8

ГРАДИНАРЯТ ЕЙАС

Откакто се криеше в Марсилия, Филип водеше еднообразен живот и единствената му радост бе да ходи всяка вечер в Сен Барнабе при сина си. Мариус от предпазливост го бе помолил да изчака освобождаването си, за да прави подобни посещения. По-добре бе бащата и детето да бъдат разделени за известно време, докато настъпеше денят, в който ще бъде възможно да се виждат, без да рискуват. Но Мариус трябваше да отстъпи пред настойчивите молби на брат си; успокои се с мисълта, че господин Дьо Казалис не знае, че Филип и синът му са тук.

И така, осъденият, който не се срещаше с никого, дори и с Мариус, идваше всяка вечер при Ейас и изживяваше там единствените приятни моменти от живота, който водеше. Обикновено, щом пристигнеше, градинарят и жена му се възползваха от това и излизаха, за да занесат в Марсилия плодовете и зеленчуците, които произвеждаха. Той оставаше сам в къщата, заключваше се и играеше с Жозеф като дете. Успокояваше се, забравяше миналото и настоящето, мечтаеше за щастливо бъдеще. Когато беше там, затворен в тази толкова спокойна и тиха стара къща, забравяше, че е осъден, че е един нещастник, който можете отново да бъде отведен в града от някой полицай, с белезници на ръцете; струваше му се, че е селянин, човек, който е работил цял ден земята си и си почива вечер. Тези ведри часове му вдъхваха нови сили и успокояваха нервната възбуда, която понякога го обземаше.

Човек не би разпознал в приведения и състарен мъж, който бдеше над детето като предана дойка, елегантния влюбен младеж, чиито шумни приключения даваха повод за много клюки в Марсилия преди три години. Нещастието наистина е сурово училище.

Вечерта, когато господин Дьо Казалис и Матеус отиваха в Сен Барнабе, придружени от двама полицаи, Филип както обикновено бе пристигнал при Ейас към шест часа. Градинарят и жена му го чакаха, за да закарат в Марсилия кола, натоварена с грозде. Щом остана сам, той отиде в долната стая и се затвори. Малкият Жозеф вече не играеше; беше бягал из лозята цял ден и сега спеше на някакво старо канапе и се усмихваше насън. Устните му бяха изцапани с грозде. Филип прекоси стаята тихо, за да не го събуди, и седна срещу него. Гледаше го как спи сред тишината и слабата светлина на падащия здрач. Близо час стоя безмълвен и неподвижен, заслушан в лекото дишане на детето. Едри сълзи се стичаха по бузите му, но той дори не ги усещаше.

Както си стоеше така, обзет от нежен възторг, на вратата внезапно се почука. Стори му се, че някой слагаше ръка на рамото му, за да го арестува. Силните удари, които отекваха, го извадиха от унеса му. Осъзна реалността и полузабравен ужас отново зае мястото на мимолетното спокойно забвение. Там, зад вратата, имаше полицаи.

Ослуша се полуизправен, решен да не отваря. Всяка вечер той заключвате вратата, за да си мислят хората, че в къщата няма никой. Малкият Жозеф продължаваше да спи усмихнат. Ударите зачестиха и Филип реши, че онзи, който чука, е много нетърпелив. В същия миг чу приглушен, изпълнен с ужас женски глас:

– Отворете, отворете бързо, за Бога!

Гласът му се стори познат и той дръпна резето.

Фин влезе бързо и затвори вратата. Задъхана, прималяла, за миг пое дъх с ръка на сърцето, без да може да проговори.

Филип я гледаше учудено. Никога не бе идвала по това време при Ейас и сигурно нещо сериозно се бе случило, за да предприеме подобно посещение, което я излагаше на опасност.

– Какво има? – попита той.

– Те са тук – въздъхна дълбоко Фин. – Видях ги на пътя и побягнах през полята, за да стигна преди тях.

– За кого говорите?

Тя го погледна изненадана от въпроса му.

– А, да, вие не знаете нищо... – продължи тя. – Идвам, за да ви кажа, че тази вечер ще ви арестуват.

– Ще ме арестуват тази вечер! – извика младият мъж и стана гневно.

– Днес след обяд Мариус научил по щастлива случайност, че господин Дьо Казалис е взел двама полицаи, за да арестуват някого в Сен Барнабе.

– Пак, пак този човек!

– Тогава Мариус, който се върна ужасно разтревожен, ме изпрати бързо тук, за да взема детето и да ви предупредя да бягате.

Филип пристъпи към вратата.

– А, не! – извика младата жена отчаяно. – Вече е твърде късно. Не успях да дойда навреме. Нали ви казах, че вече са тук.

Тя ридаеше. Бе седнала на един стол до малкия Жозеф и го гледаше как спи. Филип обикаляше в стаята, сякаш търсеше изход.

– И никакъв начин за спасение! – шепнеше той. – Ах, предпочитам всичко да рискувам. Дайте ми детето! Вече е тъмно и може би ще имам време да се измъкна.

Наведе се да вземе Жозеф. Фин го хвана за ръцете и енергично му направи знак да се вслуша. Тогава в тръпнещата тишина се чу шум от стъпки пред къщата. Почти в същото време по вратата се заблъска грубо с приклад и строг глас извика:

– В името на закона, отворете!

Филип пребледня и се отпусна на канапето до сина си.

– Всичко е изгубено – прошепна той.

– Не отваряйте! – помоли тихо Фин. – Мариус ме посъветва – в случай че не можете да избягате – да забавим колкото е възможно арестуването ви, за да спечелим време.

– Защо той сам не дойде?

– Не зная. Не ми е казал какви са плановете му. Той също потегли нанякъде, докато се качвах във файтона, за да дойда тук.

– Не ви ли каза дали ще дойде да ни помогне?

– Не... Повтарям ви, беше обезумял от мъка. Чух го само като казваше: "Господ да ми е на помощ!"

В този момент прикладите заудряха още по-силно по вратата и отново отекна ужасяващият вик:

– В името на закона, отворете!

Фин направи с ръка знак на Филип да мълчи. Всеки удар, всяка дума ги разтърсваше, засилваше страха им. Малкият Жозеф продължаваше да спи, но сънят му вече бе неспокоен.

Почти пет минути полицаите чукаха и викаха. Единият от тях заяви накрая на господин Дьо Казалис, че в къщата, изглежда, няма никой и че няма нужната власт, за да разбият вратата.

– Ако бяхме сигурни, че вашият човек е там – добави той, – бихме го направили; но не можем да поемем риска да го сторим напразно.

– Мъжът е вътре със сигурност – извика Матеус, – видях го, като влизаше.

– Аз отговарям за всичко – обади се най-после господин Дьо Казалис, – поемам отговорността за вашите действия.

Двамата полицаи поклатиха глава; знаеха отлично, че само те щяха да бъдат наказани, ако влезеха с взлом в жилището. Бяха получили заповед да арестуват лицето, което им посочеха, и не искаха да превишават правата си.

Господин Дьо Казалис се обезсърчаваше от тяхната нерешителност. Почти се бяха отказали, когато се чу шум отвътре.

– Чувате ли? – извика радостно той. – Добре виждате, че къщата не е празна и нашият човек е там!

Малкият Жозеф се бе събудил. Изплашен от тъмнината и грубите гласове, той се разплака. Ужасената Фин напразно се опитваше да го успокои с ласките си. Не успя да приглуши виковете му. Синът предаваше бащата...

Полицаите почукаха отново.

– Ако не отворите, ще разбием вратата.

По силата на ударите по вратата Филип разбра, че тя няма да издържи дълго. Той стана и запали лампата, без да се страхува вече, че светлината ще го издаде. Жозеф, ужасен от ударите, които разтърсваха цялата къща, плачеше още по-силно, а Фин, която бе станала и го люлееше в ръцете си, ходеше из стаята отчаяна, без да може да го успокои.

– О, оставете го да плаче! Сега те вече знаят, че съм тук.

Филип целуна сина си и прошепна отчаяно:

– Скъпо, клето детенце!

Очите му се пълнеха със сълзи. Целуна още веднъж детето и тръгна към вратата с бърза крачка.

Фин го спря.

– Ще им отворите ли? – попита тревожно тя.

– Ами да. Не чувате ли?... Вратата поддава, скоро ще я разбият... Ейас може да си дойде всеки момент. Впрочем сега, когато бягството е невъзможно, няма защо да се похабява повече вратата.

– За Бога, почакайте още малко... Да печелим време!

– Да печелим време... Защо? Не е ли всичко изгубено?

– Не, вярвам в Мариус. Той ми каза да забавя колкото може повече вашето арестуване и ви умолявам да се подчините на молбата му. Става въпрос за спасението ви.

Филип поклати глава.

– Ще ме накарат скъпо да платя всяка минута на съпротива. По-добре е да не се борим напразно.

Фин виждаше, че отчаянието го прави слаб, и не знаеше вече какво да каже, за да го окуражи. Хрумна ѝ внезапна мисъл.

– Но какво ще стане с Жозеф? Когато ви арестуват, тези хора ще го вземат.

Младежът, който посягаше към ключалката, се обърна блед и треперещ. Върна се при младата жена.

– Не ми ли казахте, че Казалис е тук с полицаите? – попита той.

– Да.

Филип пребледня още повече.

– О, сега разбирам всичко... Какъв жалък егоист съм, мислех само за спасението си, а детето ми е в по-голяма опасност! Права сте, те идват да ме арестуват, за да откраднат Жозеф... Какво да правя, Господи!

В този момент вратата беше блъсната толкова силно, че дървото пропука. Филип се огледа объркан.

– Никакъв изход! – продължи той. – А след минути ще разбият вратата... Какво да правя, Господи, за да им се изплъзна!

Ударите ставаха все по-силни. Полицаите се вбесяваха от тази врата, която не можеха да разбият толкова време.

Той постоя няколко мига, хванал главата си с ръце. Опитваше се да мисли, да намери някакво спасително средство. После добави тихо и бързо:

– И аз мисля като вас. Трябва да се опитаме да спечелим време... Мариус винаги е бил мой ангел хранител.

Да барикадираме вратата с мебели! – извика младата жена.

– Не, начинът не е добър. Откритата съпротива може само да ускори събитията.

– А какво искате да направите?

– Да отворя вратата и да се предам... Преди това вие ще се качите на тавана с Жозеф. Скрийте се възможно най-добре, а аз ще се погрижа да забавя формалностите около арестуването ми, за да дам време на брат си да ни помогне.

– А ако ви отведат веднага, а аз остана във властта на тези хора?

– Тогава значи самото небе е искало гибелта ни... Не можем да разсъждаваме, нямаме избор. Чувате ли? Вратата едва издържа... За Бога, качете се бързо, скрийте се добре!

Той подкани Фин с жест да се качи по стълбите; после, когато тя се изгуби в мрака, отиде и дръпна резето.

9

ПОМИЛВАНЕТО

Преди да отвори, Филип бе угасил лампата. Полицаите, които се готвеха да нахлуят в къщата, се спряха изведнъж на прага. Страхуваха се, че тъмнината можеше да крие някоя клопка. Може би бяха отворили пред тях капака, водещ към зимник, може би щяха да ги нападнат в гръб, щом влязат. Черната бездна пред тях ги плашеше.

– Трябва ни осветление – прошепна единият от тях. – Не е възможно да търсим и открием някого в тази тъмница.

– Нямам кибрит у мен – обади се другият полицай.

Господин Дьо Казалис губеше надежда. Не бе предвидил това ново препятствие. Нощта бе като непреодолима стена, която все още го разделяше от Филип.

– Страх ли ви е? – извика той.

Побеснял блъсна полицаите напред и те направиха две-три крачки в стаята.

Филип, който бе застанал прав до стената, край вратата, се шмугна, мина зад гърба им и бе вече вън, след като едва не събори Матеус, който извика:

– Помощ! Ще избяга!

Полицаите се обърнаха бързо. Младежът бе спрял на няколко метра пред къщата. Можеше да избяга, но вече не мислеше за себе си, а за детето. Бе угасил лампата и бе се опитал да избяга, единствено за да спечели време. С кръстосани на гърдите ръце и презрителен вид той попита високо:

– Какво искате от мен, защо ме накарахте да отворя вратата?

Двамата полицаи се бяха спуснали към него и вече го държаха за ръцете.

– Пуснете ме! Виждате, че сам се предавам. Ако исках да се спася, вече щях да бъда далече... Казвайте... Какво искате от мен?

– Имаме заповед да ви арестуваме – отговориха те и го пуснаха изплашени от властния му глас.

– Добре, ще ви последвам, ако ми покажете заповедта за арестуване...

Той влезе в стаята. Преструваше се, че не вижда нито Матеус, нито господин Дьо Казалис. Когато светна лампата и видя бившия депутат и неговия шпионин, той се обърна към полицаите и попита подигравателно:

– Тези господа от полицията ли са?

Тази фраза удари сякаш като с камшик право в лицето благородника. Осъзна каква недостойна роля играе и даде воля на глухия, бушуващ гняв в него.

– Какво чакате? – извика той. – Запушете устата на този негодник, вържете го... Ах, нехранимайко такъв, открих те и този път няма да ми се изплъзнеш!

Задъхан от ярост поиска белезниците, за да ги сложи лично на Филип, който го гледаше със смазващо презрение. Полицаите му бяха връчили предявената към него заповед за арестуване и той бавно я четеше, като търсеше начин да забави още малко момента на изпълнението ѝ.

През това време Матеус изчезна. Той бе запалил лоена свещ, която взе със себе си, и се спусна към стълбите. Щеше да изпълни заповедта на господин Дьо Казалис, който му бе обещал заслужено възнаграждение, ако успее да открадне малкия Жозеф, и сега искаше да се възползва от суматохата, предизвикана от арестуването на Филип.

Матеус бе предпазлив човек, който не правеше нищо лекомислено. От два дни изучаваше навиците на Ейас; знаеше, че градинарят и жена му трябваше да са в Марсилия, и си мислеше, че Филип, разбрал за полицаите, сигурно бе скрил сина си в някоя стая на горния етаж. Разчиташе да намери детето само и лесно да го вземе.

Обиколи стаите на първия етаж, но не намери нищо. Изкърти една заключена врата, претършува из всички ъгли, за да се увери, че Жозеф не е там.

Тогава реши да се качи на тавана.

Вратата към него се затваряше само с резе. Матеус я блъсна и направи няколко крачки в сламата, която бе струпана чак до покрива. Повдигна лоената свещ, като гледаше отдалече към ъглите, но не смееше да тръгне навътре, за да не предизвика пожар. Не видя нищо. По пода имаше струпани най-различни неща; стари издънени бъчви, неизползваеми земеделски инструменти, стари вехтории, които хвърляха големи черни сенки.

Матеус помисли, че Филип сигурно не би скрил сина си сред тези боклуци, покрити с прах и паяжина. Отказа се да търси, слезе на първия етаж, където отново огледа всичко щателно. Отвори мебелите, вдигна пердетата, претърси навсякъде. Детето го нямаше. Тогава седна и започна да мисли. Негодникът имаше навика да мисли при всякакви обстоятелства и винаги да се води от правилата на строгата логика.

Изводът му бе кратък и категоричен. Бе чул писъците на детето, значи то беше в къщата; ако го нямаше на първия етаж, то значи непременно трябваше да бъде на тавана. Сигурно не бе търсил добре.

Качи се отново там.

За да не подпали нещо, сложи лоената свещ на стара лейка. За миг му хрумна мисълта да подпали купчините слама с риск да запали и къщата. Детето беше там със сигурност и смътно чувстваше, че смъртта на това малко същество би зарадвала господин Дьо Казалис. Трябваше само да изпусне свещта и наследникът на Бланш щеше хубавичко да се опече. Но го достраша да не би да се престарае и да превиши правата си. Господарят му бе поискал детето живо и той не можеше да го занесе мъртво.

Започна да търси в сламата, да тършува из старите бъчви. Напредваше бавно, без да пропуска нито едно кътче, като всеки момент очакваше да напипа топлото тяло. Свещта, поставена върху лейката, разпръскваше жълта трепкаща и слаба светлина, която не му бе особено от полза в търсенето. Когато стигна до края на тавана, той се спря внезапно, чувайки шум от леко дишане. Усмихна се победоносно. Шумът идваше иззад купчина сено, струпана близо до стената.

Матеус повдигна глава с протегнати ръце. Когато погледна в скривалището, той отпусна ръце от изненада. Фин се бе изправила срещу него с рязко движение. Тя притискаше към себе си малкия Жозеф, който отново бе заспал и се усмихваше насън.

Близо четвърт час младата жена бе слушала приглушените стъпки на Матеус и през цялото това време бе обзета от ужасно безпокойство. Тя едва не се издаде, когато той се качи първия път да търси на тавана. После, когато слезе, тя си пое дъх и реши, че е спасена. А ето че той се върна и я откри! Беше изгубена, мъжът щеше да изтръгне Жозеф от ръцете ѝ.

Изправена, трепереща, решила, че по-скоро ще се остави да я убият, отколкото да даде детето, тя гледаше Матеус право в очите.

В първия момент той бе изумен. Не очакваше да намери там тази непозната жена, която, изглежда, беше майката на детето. После негодникът се усмихна. Тази усмивка изразяваше лошо предзнаменование. В крайна сметка предпочиташе да си има работа с тази млада жена, отколкото с Филип. С един удар щеше да я събори на сеното и лесно ще измъкне детето. Фин несъмнено прочете тази мисъл в очите му, защото се облегна на стената като вдървена, готова да се бори.

И двамата мълчаха. Свещта блещукаше слабо в тишината. Той вече протягаше ръка, тя затвори очи, за да посрещне удара, когато от стаята, в която бяха Филип и полицаите, се чу шум, който се засилваше. Младата жена разпозна скъпия глас, отекнал радостно и победоносно: "Помилване! Помилване!"

Фин се изправи.

– Чувате ли? Небето ни се притече на помощ! Белезниците на полицаите са за вас, негоднико!

Изплашеният Матеус забрави Фин и детето, вече мислеше само за собственото си спасение. Изтича до вратата на тавана и се вслуша. Мислеше си откъде би могъл да избяга, в случай че нещата тръгнеха зле.

Долу Филип, след като се бе запознал със заповедта за арестуване, се бе предал па полицаите. Успя обаче да забави отвеждането си под претекст, че не може да напусне къщата на градинаря Ейас, без да му остави бележка. Истината бе, че той бе видял Матеус да се качва по стълбите и трепереше за Фин и детето. Повече не разчиташе на Мариус и просто искаше да изчака завръщането на градинаря, за да не оставя къщата в ръцете на господин Дьо Казалис.

Полицаите му разрешиха да напише бележката. После му заявиха, че трябва да тръгват. Тогава той се огледа отчаяно наоколо, но забеляза само бившия депутат, който му се присмиваше злобно.

- Е, какво! Ето че ви обуздаха! Няма вече да отвличате богати наследнички, няма да разпалвате скандали в почтените семейства. Ха-ха, ще бъде интересна гледка да се види Филип Кайол, вързан на позорния стълб!

Филип не отговори. За да не се изкуши да удари плесница на този човек, воден от презрение, той продължаваше да се преструва, че не забелязва присъствието му. Докато господин Дьо Казалис го обсипваше с обиди, единият полицай му слагаше белезници.

– Време е да тръгваме! – реши той.

Филип трябваше да тръгне към вратата. Тревога свиваше гърлото му и той едва не се разрида. През отворената врата се чу радостен вик и влезе някакъв мъж, който повтаряше: "Помилване! Помилване!"

Беше Мариус. Тъй като не бе успял да намери кола, бе дошъл от Марсилия тичешком. Извади сгънат лист от прашните си дрехи и го подаде на полицаите. Това бе помилването на Филип, дадено му от краля. От месеци обещаваха това помилване за осъдения и случайността бе пожелала то да дойде точно когато господин Дьо Казалис използваше последната си власт, за да принуди съда да действа. Мариус не бе дошъл веднага в Сен Барнабе, защото искаше да види за последен път дали помилването вече не е пристигнало.

Полицаите прочетоха писмото и му се подчиниха безропотно. Мисията им бе приключила, трябваше вече да си тръгват.

Господин Дьо Казалис, побеснял, ужасен от тази непредвидена развръзка, ги гледаше ядосано как се отдалечават, сякаш бяха помогнали за освобождаването на врага му. Питаше се в безумното си отчаяние дали нямаше начин да ги принуди все още да отведат Филип в затвора.

Още щом влезе, Мариус прегърна брат си.

– Ти си свободен... Слава Богу, дойдох навреме!

Филип остана за миг неподвижен; задъхваше се, не смееше да повярва. После внезапно се спусна към стълбите. Сети се за мъжа, който се бе качил, за да вземе сина му.

Матеус чу шума от стъпките. Ужасен, разбрал, че го грози опасност, потърси бързо с поглед начин за спасение. Пред отворения прозорец на тавана висеше въже, навито на макара. Сграбчи въжето с риск да падне и се спусна надолу. Едва не стъпи на главата на разярения господин Дьо Казалис, който си тръгваше. Когато бившият депутат видя, че Матеус е без детето, щеше да го набие. Акцията му бе напълно пропаднала, не бе успял да задържи нито бащата, нито сина.

Фин, спасена от грубостта на Матеус, слезе с Филип в долната стая. И там двамата братя и младата жена целунаха малкия Жозеф, обезумели от щастие.

– Сега вече сме силни! – извика Мариус. – Над нас не тегне вече гнусно обвинение, можем открито да работим за щастието на това дете.

10

ФЕВРУАРИ 1848

На следващия ден, когато се събудиха, двамата братя изпитаха силна радост, че са заедно, освободени от всякакъв страх. Предната вечер бяха взели Жозеф със себе си, след като благодариха и щедро възнаградиха градинаря Ейас.

Филип и синът му прекараха нощта в малкото жилище на младото семейство. Мариус, все още силно развълнуван, не можа да спи цяла нощ; непрекъснато кроеше планове за новия живот. Сутринта, когато всички насядаха около масата със закуската, сервирана от Фин, той реши да ги сподели с тях.

– Хайде да поговорим за нещо сериозно – предложи той. – Трябва да обсъдим какво ще правим с детето и с какво ще се занимава Филип.

Филип стана сериозен. Често бе мислил как ще живее, когато получи помилването и няма да има нужда да се крие; разбираше, че трябва да работи за сина си и да се откаже от амбициите и лудориите си.

– Детето – продължи Мариус, отправил усмихнат поглед към Фин – лесно ще намери майка...

Младата жена държеше ласкаво малкия Жозеф на коленете си и го хранеше. Когато чу думите на мъжа си, тя възкликна:

– Майка? Но тя вече е намерена!... Той ми е поверен, даден ми е, нали, Филип?... Аз съм му майка... Щом като Мариус не иска да ме дари със син, ще взема Жозеф и няма да го върна. Той ще остане с мен завинаги. Ще видите колко много ще го обичам!

Разнеженият Филип стисна пламенно ръцете на бившата цветарка. Мисълта за малкия му син понякога го плашеше и се питаше как ще се грижи за едно четиригодишно дете. Предложението на Фин го спасявате от притеснението: щеше да бъде с Жозеф винаги, а детето ще има до себе си предана майка.

– Ето че въпросът с детето е уреден – продължи развеселен Мариус. – А аз се наемам да намеря работа на бащата... Но преди това кажи ми, Филип, какви са плановете ти.

– Искам да работя, да бъдат забравени глупавите ми постъпки и да си осигуря спокойно и щастливо бъдеще.

– Отлично... Отказваш ли се от мечтите за богатство, съгласен ли си да бъдеш беден като мен?

-Да.

– И така, да поговорим за работата ти... Не можеш да работиш като хамалин и аз ти предлагам скромна служба, която ще ти осигурява средства за живот, без да си в тежест на никого.

– Приемам предварително... Доверявам ти се напълно и съм сигурен, че ще ме водиш към щастието.

– Е, добре тогава! Веднага ще ти уредя работа при моя шеф, господин Мартели... Повече от шест месеца ти пазя място при него. Ще получаваш хиляда и осемстотин франка. Повярвай ми, бедни ми приятелю, стой в сянка, не се опитвай да властваш и ще изживеем приятни мигове.

Двамата братя отидоха при собственика на кораби, който посрещна Филип много добре и беше очарован, че му помага, като го взема на работа.

– Скъпи Мариус, настанете това момче на подходяща служба. Тук има много работа и ни трябват умни и дейни служители. Обичам тези, които ми служат вярно.

Мариус натовари брат си с част от кореспонденцията, която бе доста голяма. От този миг за Филип започна спокоен живот. Дните си прекарваше в бюрото; вечерите – в тихия дом на младото семейство. Вземаше Жозеф на колене и си играеше с него цели часове. Фин успя да наеме стая на четвъртия етаж и я подреди за младежа. Живееха заедно: Филип ядеше и спеше у брат си, не излизаше никога и сякаш се чувстваше удобно само в този домашен уют.

Седмиците минаваха, изпълнени с приятни мигове и нежност. Ако човек видеше това толкова сплотено и щастливо семейство, никога не би предположил какви силни вълнения бе преживяло преди няколко месеца. Вечерите бяха спокойни, пълни с топлота и приятелски разговори.

Понякога обаче Филип възвръщаше някогашния си рязък и раздразнителен тон. Когато си спомнеше за господин Дьо Казалис, той се поболяваше; казвате, че ще го накара да върне заграбеното.

– Ние сме страхливци – сподели една вечер с Мариус той. – Не умеем да си отмъщаваме. Ще отида да ударя плесница на този човек и да му поискам богатството на сина си.

Този внезапен гняв на брат му плашеше Мариус, чийто спокоен и справедлив разум преценяваше положението по-хладнокръвно.

– Какво ще постигнеш с това, ако удариш плесница на врага си? Ще нареди отново да те тикнат в затвора и това е всичко.

– Но този човек е крадец! Той задържа пари, които не му принадлежат, може би ги прахосва. Ах, щастливец си, Мариус, , че можеш да мислиш за тези неща, без да се гневиш! Как искам да му отнема имотите, които по право принадлежат на Жозеф!

– Моля те, не върши повече необмислени постъпки. Живеем спокойно, не разваляй щастието ни.

– Е, какво? Искаш заради сина си да се откажа от наследството на майка му ли?

– Ами предпочитам да се откажеш от наследството поне засега, отколкото да те оставя отново да смутиш живота ни. Да се задоволим със самоотбрана, да не атакуваме! Още сме слаби и ще бъдем победени при първия сблъсък.

– Бих искал синът ми да е богат и силен. И ако нямам амбициозни планове за себе си, то поне имам такива за неговото бъдеще.

– Синът ти е щастлив, ние го обичаме и ще го възпитаваме като честен човек. Повярвай ми, той няма нужда от нищо, може би ще бъде достоен за съжаление, ако направиш от него богат наследник.

Такива разговори се водеха често между Филип и брат му. Мариус чувстваше, че господин Дьо Казалис бе твърде силен, за да го победят; бе разбрал, че бившият депутат отново ще нападне при първия удобен случай, и искаше да запазят всичките си сили за отбраната. Най-съкровеното му желание бе чичото на Бланш да забрави за съществуването на Жозеф и Филип.

Впрочем много бяха причините, поради които Мариус увещаваше брат си да се откаже от претенциите си. Страхуваше се, че ако стане богат, той може отново да обезумее. Освен това си мечтаете племенникът му да стане служител като него и да води същия спокоен живот. Често си мислеше: "Това дете ще бъде бедно и щастливо като мен, ще намери една Фин, която ще му носи щастието, което изпитвам аз." Дълбоко в себе си бе решил, че няма да иска от господин Дьо Казалис нито су.

Когато Филип настояваше да предприемат нещо, той му говореше за Бланш, казваше му, че един скандал би убил това нещастно момиче, а той бе неизбежен, понеже господин Дьо Казалис нямате да позволи да му измъкнат неколкостотин хиляди франка, без да вдигне на крак цяла Марсилия. Така той задържате брат си да не действа и го възпираше от скандал, който би могъл да причини непоправими нещастия.

Накрая Мариус успя да докаже на Филип, че още не бе настъпил часът за отмъщение и търсене на наследството. Оттогава животът на семейството стана още по-спокоен. Само едно нещо го тревожеше: чувстваше, че господин Дьо Казалис обикаля наоколо тайно; това ги караше да се сплотяват още повече, за да предпазят малкия Жозеф от евентуално покушение, което ги плашеше.

Така настъпиха първите дни на февруари. Мариус, поуспокоен, доволен, че брат му се е примирил с безличния и скромен живот, който водеше, си мислеше, че се е излекувал от амбициозните си мечти. Нищо в поведението на младежа не го тревожеше и той си казваше радостно, че е победил съдбата, когато изведнъж Филип започна да излиза сам, да отсъства от работа по цели дни.

Мариус потръпна при мисълта, че щастието им е застрашено.

Проследи брат си, за да разбере къде ходи, и така научи, че той бе член на тайно общество, което, образувано несъмнено по инициатива, дошла от Париж, работеше активно за разпространяване на републиканските идеи. Това откритие го натъжи и отчая, защото брат му се компрометираше и по този начин даваше козове в ръцете на господин Дьо Казалис, който би могъл да ги използва по ужасен начин. Когато се опита да смъмри конспиратора, Филип му отвърна:

– Слушай, обещах ти да не върша лудории, но не си спомням да съм се отказвал от убежденията си. Часът на народа настъпи и ще бъда подлец, ако не работя за това, което смятам, че е добро за всички.

После добави с усмивка:

– Вече ще имам само една любима, която се казва Свобода.

Мариус напразно се опитваше да го задържи вечер вкъщи, при малкия Жозеф. Не искаше нищо да чуе и младото семейство трябваше да присъства безмълвно и печално на разрушаването на щастието, което с такъв труд бяха изградили.

Истината бе, че спокойният живот не се харесваше на Филип. Живя два месеца сред буржоазно спокойствие, но започваше вече да се отегчава; трябваха му силни вълнения, привличаше го неспокойното и изпълнено с рискове съществуване. Ето защо с радост се хвърли в опасностите, които обещаваше една неизбежна революция. Винаги се бе проявявал като човек на действията, като краен демократ. Огорчен от страданието, настроен да отмъсти на аристокрацията, той прие надеждата за въстание с радостно въодушевление. У него настъпи поврат, застана начело на партия, подтикна тайно работниците към въстание, подготви бедното население за барикадите, за които мечтаеше.

В петък, двадесет и пети февруари, неочаквано събитие разтърси Марсилия. Хората научиха за падането на Луи-Филип и обявяването на Републиката в Париж.

Вестта за нова революция ужаси града. Жителите му – търговци, родени консерватори, грижещи се само за материалните си интереси – бяха изцяло предани на Орлеанската династия, която осемнадесет години бе благоприятствала за бурното развитие на търговията и промишлеността. Преобладаващото мнение в Марсилия бе, че най-доброто правителство е това, което дава най-голяма свобода за действие на спекулантите. Ето защо жителите бяха ужасени от настъпващата криза, която щеше неминуемо да прекрати сделките им и да доведе до многобройни фалити, да премахне кредитите, благодарение на които живееха по-голяма част от търговците.

И така, Марсилия прие Републиката като печално бедствие за търговията. Парижкото революционно движение бе ѝ нанесло удар право в сърцето, когато бе в разцвета си. По-голямата част от населението се отчайваше при мисълта, че ще изгуби натрупаните пари. Едва няколко души се развълнуваха при думата "свобода"; тя ги извади от дълбокия сън, в който бяха изпаднали заради парите.

Филип се заблуждаваше, като си мислеше, че ще може да посее и развие републиканските идеи сред своите съграждани. Влагаше целия си жар, присъщ на характера му, мечтаеше да пробуди всичко и работеше яростно, за да осъществи мечтите си. Ако бе проучил по-добре средата, в която се намираше, ако бе имал необходимото хладнокръвие, за да прецени хората и нещата, той щеше да се откаже да издигне знамето на либерализма и предпазливо щеше да изчака отстрани.

Трябва да се каже в интерес на истината, че републиканската партия не съществуваше, нямаше никаква връзка между нея и народа, който оставаше в низините без ръководители и не смееше да предприеме каквито и да било действия; буржоазията се задоволяваше само с мечти за малко свобода – такава, каквато ѝ бе необходима. Няколкото републиканци, които посещаваха салоните и парадираха навсякъде с красивите си фрази, бяха обикновени бърборковци, които изобщо не си даваха сметка за новия дух на обществото. Те търсеха единствено начин да се изявят благодарение на новото стечение на обстоятелствата.

В противовес на тези слаби и разединени републикански елементи бяха двата могъщи лагера: легитимистите, които тихичко се радваха на падането на Луи-Филип, надявайки се да се възползват от бъркотията, за да вземат отново властта, и консерваторите – тълпа от търговци, които искаха мир на всяка цена, без да ги интересува кой всъщност ще бъде господар – законен крал или узурпатор; пламенно желаеха само една свобода – свободата да печелят милиони.

Ако Марсилия се бе организирала, може би щеше да направи контрареволюция. Принудена обаче ла се подчини на събитията, тя противопостави на новото правителство само безмълвна съпротива. Още в самото начало прие Републиката с недоверие и се опита да омаловажи колкото може значението ѝ. Консерваторите и легитимистите продължаваха да управляват града и го правеха доста активен център на опозицията.

Понякога, когато не беше така въодушевен, Филип разбираше много добре, че той и неговите съмишленици никога не ще успеят да направят от Марсилия републикански град; тогава изживяваше тежки разочарования и много се ядосваше. Известно време се бе отдал на журналистика, но скоро разбра, че пламенните статии, които пишеше, дори не се четяха от ужасената тълпа търговци и че това бе напълно безсмислено изхабен ентусиазъм. Сметна, че действието бе за предпочитане пред журналистиката.

Една от мерките, която го отчая, бе създаването на национална гвардия, подбрана изключително сред едрата буржоазия на Марсилия, очевидно предназначена да респектира народа. Той би искал в нея да приемат също така и бедни, за да се повери охраната на града на всички граждани, на армия, водена безкористно от либерални чувства. Народът ужасяваше консерваторите; те въоръжаваха буржоазията, за да създадат антагонизъм между нея и народа, за да ги сблъскат помежду им, ако обстоятелствата го позволяваха. Това просто беше подготвяне на гражданска война. Единствено сдружението на носачите бе прието и въоръжено, защото сигурно си мислеха, че членовете му, купени до известна степен от търговците, които ги наемаха на работа, ще се съгласят да се бият с братята си, с останалите работници, с простолюдието, чието име ги караше да потръпват.

Филип отказа категорично да участва в националната гвардия.

"Оставам с народа – заяви той пред изпълнения с хора площад. – Ако някога тръгнат срещу него, ако не зачитат правата му, ще го посъветвам да се въоръжи на свой ред и ще се бия редом с него."

От двадесет и пети до вторник, двадесет и девети, Марсилия не се реши да обяви Републиката. Представителите на стария режим все още оставаха на власт, целият град бе в тревога и безпокойство. Префектът и кметът твърдяха, че нямат новини от Париж. Почувствали, че оставянето на властта в ръцете на служителите на падналия крал е опасно, републиканците организираха множество демонстрации, които завършиха безрезултатно. Реакцията вече започваше, консерваторите не искаха да отстъпят мястото си, преди да се уверят напълно, че всичко е изгубено. Настъпи понеделник вечерта. Работниците, събрани на улица "Канбиер", трябваше масово да се отправят към кметството с факли в ръце, за да получат категоричното обещание, че новото правителство ще бъде обявено публично на следващия ден сутринта. Начело на колоната носеха знаме.

През петте тревожни дни Филип живя в ужасно вълнение. Вече не ходеше на работа, връщаше се късно, разтърсен от силните преживявания през деня. Вечер, когато се прибираше при младото семейство, изпълнено с мрачни чувства и отчаяние, той говореше със заплашителни и гневни кратки думи. А Фин и Мариус гледаха отчаяно; разбираха, че се погубва, без да могат да го спрат.

11

МАТЕУС СТАВА РЕПУБЛИКАНЕЦ

На следващия ден след акцията си при градинаря Ейас господин Дьо Казалис, чийто гняв се бе поуталожил, беше обзет от истински ужас. Чувстваше се подвластен на враговете си: сега, когато Филип бе получил помилване, Кайолови сигурно щяха да го преследват безмилостно.

Той разкри страховете си на Матеус. Тъй като не знаеше върху кого да стовари яростта от безсилието си, обсипа с упреци и обиди човека, когото бе натоварил със следенето на Филип; обвини го, че не е откраднал детето, защото сигурно Мариус му е платил за това.

Матеус прие философски обидите и само повдигна рамене.

– Продължавайте – спокойно заяви той, – наричайте ме негодник, ако това ви облекчава. Всъщност вие знаете, че съм ви напълно предан, тъй като вие ми плащате по-щедро, отколкото биха могли да го направят тези голтаци Кайолови. Вместо да се ядосвате, много по-разумно би било ла обмислим положението и да вземем някакво решение.

Хладнокръвието на негодника поуспокои господин Дьо Казалис. Тогава той призна на съучастника си, че много му се иска да избяга и да отиде да живее спокойно в Италия или Англия. Това бе най-простият и бърз начин да се измъкне от неприятностите, които го заплашваха. Сигурно нямаше да дойдат в една чужда страна да му искат сметка какво е правил като настойник.

Матеус изслуша господаря си и поклати глава. Този план за бягство не го засягаше. За да стане достатъчно богат, необходимо бе господин Дьо Казалис да остане в Марсилия, за да може Матеус да се възползва от страховете му и да му измъкне възможно най-много пари. Добре разбираше, че има основание да бяга: в това беше спасението на господин Дьо Казалис, но то никак не го интересуваше; нямаше намерение да го компрометира, след като имаше интерес да го насочи към борба, чийто изход беше съмнителен. Това, което искаше преди всичко, бе да не загуби възнаграждението, което получаваше като шпионин. Той горещо защити необходимостта от оставането му и бе много щастлив, че е намерил основателни аргументи да го убеди.

– Защо да бягате? – попита той. – Значи вече не искате да си отмъщавате, така ли? Нищо още не е загубено. Враговете ви треперят пред вас и никога не ще посмеят да ви атакуват направо. Хиляди неща ги принуждават да мълчат. Хайде, много грешите, че се страхувате. Аз на ваше място бих останал, бих се стремил да победя, бих минал направо към настъпление. Тези глупаци непременно ще допуснат някоя грешка. Ще се възползваме от всичко и скоро отново ще ги държим в ръцете си... Обвинихте ме, че съм бил непохватен, защото не съм успял да ви донеса малкия. Не съм такъв и ще се реванширам. Давам ви дума на честен човек, че ще имате детето... По дяволите! Ние двамата сме способни да успеем във всичко, което ще предприемел.

Той говори дълго, погъделичка умело честолюбието на бившия депутат, за да го подтикне към отмъщение. Накрая успя да го убеди да остане и да продължи борбата. Тогава последва дълъг разговор между двамата.

Преди да предприеме каквото и да било, господин Дьо Казалис поиска от Матеус да се срещне с Бланш. Трябваше да я убеди да подпише различни документи, които лишаваха сина ѝ от голяма част от наследството. Тръгна твърдо решен изобщо нищо да не я кара да подписва: това опростяваше твърде много нещата и правеше услугите му безполезни, защото, ако документите бяха подписани, господарят му ще да мине без него. Направи така, че Бланш да му откаже категорично подписа си.

Господин Дьо Казалис бе разярен от този отказ и вече мечтаеше само за отмъщение, непрекъснато обмисляше как да смаже Кайолови. Бе страшно ядосан: именно такъв искаше да го вижда Матеус. И агентът поиска незабавно да му бъде предоставена пълна власт. Впрочем помоли го да не се меси в нищо, за да не се компрометира. Всяка вечер Матеус идваше да му дава отчет за това, което бе направил през деня, ако не бе свършил нищо, просто си измисляше; държеше го в течение за действията и стъпките на неговите врагове, успокояваше го или пък ядосваше, когато бе необходимо, но винаги му обещаваше бърза победа.

Изминаха два месеца. Господин Дьо Казалис започваше да губи търпение. Казваше, че Кайолови са твърде разумни и никога няма да допуснат грешка, когато една вечер Матеус влезе в салона му с победоносен вид.

– Какво ново? – попита оживено съучастника си бившият депутат.

Матеус не отговори веднага. Бе седнал удобно в широк фотьойл, намигна, кръстоса блажено ръце. Този негодник се държеше с прочутия потомък на Дьо Казалис като с равен.

– Какво мислите за Републиката? – попита внезапно господаря си с ироничен тон Матеус. – Хубаво изобретение на хората, нали?

Господарят сви рамене. Понасяше безочието на този дрипльо, който често вкусваше от тайното удоволствие да наранява самолюбието му.

– Знаете, че монархията е мъртва и погребана – продължи подигравателно той. – От двадесет и четири часа вече всички сме е еднакви права и ме обзема желание да ви говоря на "ти".

Месеци наред господин Дьо Казалис следеше политическите събития с безразличие. Предната вечер бе научил за падането на Луи-Филип, без дори да се замисли над тази вест. Някога, когато бе депутат от опозицията и се опитваше да разклати трона, който народът сега бе унищожил, той щеше да одобрява това събитие, само че след това щеше да търси най-бързите начини за обуздаването на мерзавците (така той наричаше работниците). Но днес единствената му грижа бе да запази богатството на племенницата си и да може да го харчи безнаказано.

Когато обаче чу Матеус да казва, че му се искало да му говори на "ти", той се възпротиви и сухо отбеляза:

– Нека не се шегуваме. Да видим какви новини ми носите?

Матеус продължи да се държи нахално.

– Колко грубо говорите на един ваш брат; нали така пише на знамената – че сме братя... Ах, Републиката е хубаво нещо!

– Всъщност какво знаете и откъде идвате?

– Знам, че в някой от идните дни ще издигнем може би барикади, и идвам от Работническия клуб. Там съм един от най-популярните му членове... Жалко, господине, че вашите възгледи ви пречат да ме изслушате. Тази сутрин произнесох реч срещу легитимистите, която обра всички овации. Впрочем мога да ви дам няколко примера за красноречието си.

Матеус стана, изправи се с ръка на сърцето, другата ръка протегна напред като човек, който ще говори.

Господин Дьо Казалис разбра, че достойният му побратим щеше да му съобщи добра новина и да го накара да си заплати, като преди това се позабавлява за негова сметка. Зависеше от този човек и бе принуден да приема присмеха му, докато той решеше да каже всичко. За да поласкае този негодник, който си играеше с него като с жертва, дори се унижи да се усмихне на палячовските му гримаси.

– Сигурно наистина сте добър оратор – усмихна се насила Дьо Казалис.

Матеус остана в същата поза; търсеше думи за речта си. После отново седна във фотьойла, кръстоса крака, отпусна се назад и продължи все така присмехулно:

– Вече не мога да си спомня... Беше много хубаво... Казах, че легитимистите са негодници... Мисля дори, че споменах и вашето име и предложих да ви обесим при първия удобен случай... Хората ми ръкопляскаха... Разбирате, че трябва да поддържам популярността си.

Когато се усмихваше, показваше големите си зъби на хищник. Фамилиарността на негодника започваше вече да дразни господин Дьо Казалис, който крачеше в стаята, като полагаше усилия да не избухне. Матеус се наслаждаваше на гнева му. Замига за миг. Когато разбра, че би било непредпазливо да се шегува повече, добави лукаво:

– Апропо, забравих да ви кажа, че господин Кайол ми е колега в Работническия клуб.

Господин Дьо Казалис се спря внезапно и прошепна:

– Най-сетне!

– Да – продължи Матеус бавно, – господин Филип Кайол е запален републиканец и аз се гордея, че съм негов последовател. Най-смирено ви признавам, че неговите речи за разлика от моите са речи на пламенен демократ. Този младеж със сигурност ще спаси родината, ако тя някога има нужда да бъде спасявана.

– Аха, този глупак се е оплел в либералното движение, нали?

– Да, и то съвсем необмислено... Той е един от водачите на партията. Работниците го обожават, защото не се държи надменно с тях и наивно твърди, че народът е господар и че бедните ще заемат местата на благородниците и богаташите.

Господин Дьо Казалис сияеше.

– Той се компрометира, държим го в ръцете си!

Матеус се престори на възмутен.

– Как така се компрометира! Кажете, че е герой, самоотвержен син на Републиката. След десет години народите, победили кралете си, ще му издигнат паметници. Аз бях толкова ентусиазиран от речите му, че веднага почувствах в себе си републикански заложби.

Стана и продължи със смешно високомерие:

– Граждани, вие виждате в мен един републиканец. Погледнете ме, вижте как е устроен един републиканец. Ние сме само няколкостотин в Марсилия, но ще съумеем да спасим човечеството. Що се отнася до мен, аз целият горя в борбата.

Той също започна да се разхожда в стаята.

– Ето какво успях да направя за Републиката: взех господин Филип Кайол за модел и за да проникне по-добре неговият дух в мен, го следвах на всяка крачка. И двамата бяхме членове на тайно дружество, после постъпих в Работническия клуб едновременно с него. Там всеки път, когато той говори, ръкопляскам, опиянявам го с въодушевлението си. Ето как аз, обикновеният човек, служа на родината. Сигурен съм, че господин Филип Кайол, окуражен от мен, ще извърши велики дела.

– Разбирам, разбирам –  шепнеше господин Дьо Казалис.

– Ще издигнем барикади! Аз го искам, защото те са нужни за славата па господин Филип Кайол. Народът достатъчно е работил, нали? Сега следва аристократите да поработят!... Няколко пушечни изстрела ще поставят всичко на място... Господин Филип Кайол ще бъде начело на приятелите си, работниците: той ще ги поведе към щастието, освен ако някой полицай не го хване за яката и не го заведе пред углавния съд, който със сигурност ще го прати на заточение.

Бившият депутат не се сдържаше от радост. Сега вече гримасите на Матеус го забавляваха. Той му стискаше ръцете и повтаряше с жар:

– Благодаря, благодаря, добре ще ти платя, ще станеш богат.

Матеус за миг погледна победоносно. После избухна в смях и извика:

– Ах, значи фарсът е изигран!

Приличаше на палячо. Бе щастлив от спектакъла, с който поднесе новините си. Господарят и слугата седнаха и разговаряха тихичко. Матеус спокойно заяви:

– И така, разбрахте какво искам да кажа. Господин Филип, който се държи като дете, е в ръцете ни. Доверете ми се. Ще го подтикна да извърти някоя необмислена постъпка, която скъпо ще заплати.

– Но ако ти го следваш неотклонно, той ще те познае.

– А, не! Виждал ме е само веднъж, през нощта, в Сен Барнабе. Впрочем купил съм си ярко руса перука, която ми придава прекрасен революционен вид... Ах, какви глупаци са тези демократи, скъпи ми шефе! Говорят за справедливост, дълг, равенство; имат честен вид, който ме дразни. Обзалагам се, че ще ме убият, ако разберат, че работя за вас. Никога не ще можете да ми заплатите достатъчно за саможертвата, която правя, като се присъединих към тях.

– А ако либералната партия победи? – попита господин Дьо Казалис, който се бе замечтал.

Матеус погледна господаря си изумен и попита шеговито:

– Какво говорите? Да не би да мислите, че в Марсилия толкова много обичат Републиката? Каквото и да се случи, в този хубав град здравата ще натупат либералите. Изобщо не се тревожете! Ако Кайол се забърка в никое сбиване, ще му видим сметката. За по-малко от петнадесет дни нашите търговци ще имат отново достатъчно свобода и ще поискат да избият всички, които служат на Републиката.

Бившият депутат си спомни за машинациите, които някога бяха довели до неговото избиране, и не можа да скрие усмивката си. Неговият сподвижник имаше право: там, където царуват парите, републиканските идеи не виреят.

– Няма защо да ви излагам плана си – продължи Матеус.

– Бъдете спокоен, ще успея да ви предам и бащата, и сина. Ще възобновим акцията от Сен Барнабе, но много по-умно.

И докато неговият господар отново му благодареше, той заяви грубо:

– А, да! Вижте какво! Да не ме затворите с другите републиканци, за да се отървете от мен? Аз се компрометирам и искам гаранции. Напишете ми писмо, в което ме натоварвате да следя Филип Кайол. По този начин вие ставате мой съучастник. Ще ви върна писмото срещу сума, която ще уточним за заплащането на услугите ми.

Господин Дьо Казалис се съгласи на всичко. Впрочем той не можеше и да постъпи иначе. А освен това беше сигурен, че с парите винаги държи Матеус, който му препоръча да стои спокойно в дома си. Искаше да действа сам.

12

РЕПУБЛИКАТА В МАРСИЛИЯ

Най-сетне Републиката бе тържествено провъзгласена във вторник, двадесет и девети февруари, на улица "Канбиер", в една дъждовна и мрачна утрин. В момента, в който бившите управници предаваха властта, временният комисар на Марсилия, изпратен от Париж, се спускаше по улица "Екс" с пощенска кола. И така, по време на дефилирането на войската и националната гвардия, странна случайност изправи лице в лице представителите на падналата кралска власт и тези на младата Република.

Този ден бе велик и тържествен за Филип. Най-съкровените му надежди бяха станали реалност, защото той сс опасяваше да не би след монархията да последва Регентство. Закъснението, с което префектът и кметът на Марсилия признаха революцията, го караше да мисли, че борбата в Париж не е била решителна. Печелили са време, сигурно са очаквали, че ще има реакция, а тя не бе последвала. Когато Филип чу да обявяват публично новото правителство, стори му се, че народът бе спечелил върховна победа; твърдо повярва, че часът на великата демократична кауза е настъпил.

Но надеждите, които младежът бе градил, след като чу великите думи за свобода, равенство и братство, скоро се стопиха пред фактите. Мечтите му за добро се сгромолясаха и той се оказа в реалността на страстите и човешките интереси. Това беше жестоко падение за него, което го ядоса и подтикна към крайни решения.

Наивно бе повярвал, че обявяването на Републиката ще бъде последвано от широко движение, което ще изведе целия град към пътя на либерализма. Много бе учуден, когато видя, че висшата власт, подтиквана несъмнено от фатално стечение на обстоятелствата, бе принудена да управлява заедно с реакционните сили. Консерваторите и самите легитимисти останаха до известна степен господари на Марсилия. Имаха свои хора, които заемаха официални постове, и чрез тях управляваха тайно обществените дела. С една дума, градът не толкова приемаше новото правителство, а по-скоро го търпеше.

Когато републиканците разбраха, че в техния град това бе само една псевдопобеда, решиха да изпратят поне в Париж представители, които твърдо да защитават интересите на народа. Настоящите избори погълнаха цялата им сила. Чувстваха колко скъпа би била една победа, желаеха пламенно представителите да бъдат избрани от техните редици.

Изборите трябваше да се проведат на двадесет и трети април. През трите седмици, предшествали тази дата, Филип активно участва в работата на различните клубове. Демокрацията бе претърпяла първия си неуспех при назначаването на общинската комисия, в която въпреки откритото желание на републиканците бяха включени хора, враждебни на Републиката.

Ето защо, за да не бъдат победени отново, развиха трескава и енергична дейност. Съставяха предварителни списъци, поучаваха народа, използваха отчаяно всички средства, за да победи тяхната кауза.

През тези три трескави седмици Филип успя отново да се заблуди. Забрави какъв е истинският дух на града, не видя страшната реакция, която заобикаляше малката група от либерали. От сутрин до вечер обикаляше из Марсилия, окуражаваше едни, благодареше на други, опитваше се да спечели възможно най-много гласове. Освен това се бе наел да проучи някои хора, от които републиканците искаха да направят свои представители и които поради скромност или някаква друга причина бяха останали в сянка. Сред тези хора бе и господин Мартели.

Една сутрин Филип отиде в бюрото си, където вече рядко се появяваше, за да поговори с работодателя си. Господин Мартели го прие веднага. Разбра, че младежът го посещава не като служител; не спомена за отсъствията му от работа, отгатна, че идва при него да изпълни мисия, с която бе натоварен.

След две-три банални фрази Филип пристъпи направо към въпроса.

– Дълго време не съм ви виждал в Работническия клуб. Вие сте негов член, нали?

– Да, но ходя рядко там. Мисля, че подобни събрания малко помагат за напредъка на либералните идеи.

Филип се престори, че не е чул.

– Често съжаляваме, че ви няма там – продължи той. – Хора като вас са ценни. Вчера говорих с един от нашите колеги. Смята, че сте сгрешили, като сте стояли настрана по време на назначаването на общинската комисия. Ето че изборите наближават, би трябвало хората да ви виждат, да подкрепите с вашата почтеност каузата, която защитаваме.

Господин Мартели не отговори. Гледаше в очите своя събеседник, за да го накара да направи ясно предложенията си. Филип разбра желанието му и го изпълни на драго сърце.

– Готови сме да предложим кандидатурата ви. Защо не се включите в нашите редици?

Последва кратко мълчание. Собственикът на кораби бе сериозен и тъжен.

– Защото – отговори бавно той – предварително съм сигурен, че няма да успея. Нека ви говоря като приятел, като баща. Отивате към гибел, синко. Републиката ще ви унищожи и вие нея. Знаете какви са убежденията ми. Не се съмнявате, надявам се, че съм готов да пролея кръвта си за победата на справедливостта и истината.  Но средата, в която се намираме, не е благоприятна за такава преданост. Победени сме още преди да сме започнали да се борим. За миг си помислих, че трябва да отида в Париж и да предложа услугите си на новото правителство, да го подкрепя с богатството си и собствените си сили. В Марсилия не мога нищо да предприема. Ето защо реших да стоя настрана, защото не искам да се замесвам в нечистите дела, които предвиждам.

– Значи вие сте убеден, че реакцията ще победи, така ли?

– Да, ако във всички провинциални градове властва същият дух като в Марсилия. Републиката ни ще просъществува най-много две-три години и скоро след това ще имаме диктатор. Огледайте фактите, те ще ви подскажат отговора.

Сериозният тон на господин Мартели, смиреното му отчаяние впечатлиха Филип. Той за миг осъзна смазващата действителност.

– Може би сте прав – съгласи се тъжно той, – но ако младите хора имаха вашия опит, щяха да кръстосат ръце, а това щеше да прилича на подлост. Виждате ли, по-добре е да се борим... Значи отказвате да се включите активно в борбата, така ли?

– Не, разбира се... Ако народът мисли, че има нужда от мен, аз ще отговоря на повика му, каквото и да става. Макар да съм сигурен в неуспеха си, не мисля, че имам право да не сторя това, което изискват от мен обстоятелствата. Не ще отстъпя пред неуспеха, щом републиканците искат от мен да рискувам в това начинание. Не искам обаче да ме бъркат с амбициозните хора, които раздвижват града днес, които ласкаят Републиката, както са ласкали монархията, за да затвърдят богатството и положението си. Стоях в сянка до днес от страх да не ме вземат за някой от тези хора. Искам добре да се знае, че ако поставям кандидатурата си, го правя само защото народът го е поискал, и че аз не съм молил никого за нищо.

Господин Мартели се бе оживил. Прав, с пламнал поглед, той подчертаваше всяка своя дума с енергичен жест. Филип също бе станал.

– Хайде, пак ще ви се обадя. Ще видите, че всичко ще е наред. Отивам веднага да кажа на нашите приятели, че приемате тяхното предложение. Още днес вашето име ще бъде вписано в предварителните списъци и дано да бъдете избран.

– Вие сте твърде млад – продължи работодателят му и поклати  глава – и не виждате очевидни неща. Ах, бедно мое дете, свободата боледува и мисля, че ще присъстваме на погребението ѝ.

Филип стана с рязко движение и извика:

– Е, добре! Ако я убият, ние ще вземем пушките и ще сторим същото с нейните убийци. Ще последва гражданска война, барикади, кръв, трупове... Толкова по-добре!

Той трепереше от яд. Господин Мартели го хвана за ръцете и се опита да го успокои.

– Ако издигнете барикади – промълви той, – аз ще застана между вас и войската... В името на братството не трябва да се пролива кръв. Не, не, без насилие!

Филип си тръгна. Разговорът породи у него смътни тревоги. Спокойният разум на собственика на кораби сякаш заля със студена вода силната му страст. Без да иска, губеше вяра в себе си. Продължи да се занимава активно с изборите. Когато настъпи големият ден, той почти бе си възвърнал надеждата. Ето защо изборните резултати от деня го поразиха. Всички предсказания на господин Мартели се сбъдваха. Не само че той не бе избран, но и реакционната партия бе напълно победила. От десетте избрани представители имаше едва трима радикални републиканци, а останалите бяха от консервативната партия и най-вече от партията на легитимистите.

От този момент Филип заживя в непрекъснато раздразнение. Виждаше ясно напразните си усилия и все по-яростно се отдаваше на делото на обречена на неуспех кауза, която можеше да му донесе само нещастие. Всеки ден партията, която подкрепяше, търпеше неуспехи. Реакцията нарастваше. Един вестник стигна дори дотам, че започна открито да проповядва политическа децентрализация, за да се избегне тъй наречената от него парижка революционна диктатура. Слабата и безпомощна висша власт правеше непрекъснато отстъпки. Ако на улица "Канбиер" дойдеше в този момент крал, целият град щеше бурно да го приветства.

Републиканците напразно протестираха срещу създаването на национална гвардия, чиито роти бяха съставени единствено от богати буржоа, следователно от консерватори. В този начин на организация имаше постоянна опасност от гражданска война. В деня, в който народът и националната гвардия се срещнаха, щеше непременно да последва сблъсък. В моменти на ярост и отчаяние Филип предвиждаше фаталната среща, изпитваше мрачна радост, когато си мечтаеше за борба с оръжие в ръка. Междувременно той се побратимяваше с народа, пируваше с него, опияняваше се от реториката си. След изборите напусна работата при господин Мартели, за да бъде непрекъснато на улицата, сред всекидневните събития. Не знаеше как ще свърши всичко това, хранеше само смътна надежда за битка, от която народът щеше да излезе победител. Тогава Републиката щеше да възтържествува, а работниците щяха да управляват.

Изминаха два месеца. Настъпи средата на юни.

Фин и Мариус живееха в постоянна тревога. Мариус не смееше вече да поучава брат си, който разговаряше все по-грубо. Задоволяваше се само да следи тайно действията му и да бъде винаги готов да го спаси от необмислени постъпки, които би направил.

Веднъж, когато тръгна по улица "Канбиер", той се оказа лице в лице с някакъв капитан от националната гвардия. Новите нашивки на униформата му блестяха на слънцето. Мариус разпозна Совер.

Бившият управител на пристанищната кантора сияеше. Вървеше победоносно и набиваше токове по паважа. От време на време поглеждаше с крайчеца на окото пагоните си и неволно се усмихваше суетно и самодоволно. Шпагата му пречеше малко, защото го удряше по краката, но той я придържаше с ръка. Тази шпага сигурно бе "най-щастливото събитие" в живота му, също като сабята на господин Прюдом[2]. Униформата му го стягаше по военному, едва дишаше в нея, но бе щастлив, че го прави за спасението на родината. Вървеше и размахваше ръце, високо вдигнал глава; човек би казал, че спасява Франция на всяка десета крачка. По ведрото му лице се четеше детска радост от факта, че е облечен като войник и силно желаеше да бъде взет на сериозно.

В началото срещата с Мариус го смути. Страхуваше се да не би Мариус да си спомни за миналото, за времето, когато посещаваше често игралните домове, и да започне да се подиграва, като го види в униформа. Погледна го неспокойно; опасяваше се да не би достойнството му да бъде компрометирано. Когато забеляза, че младежът сдържаше усмивката си, сметна за добре да покаже прелестите на офицерския си чин.

– Ей! – извика той по войнишки, със звънлив глас. – Вие ли сте, млади приятелю? Как сте? Не съм ви виждал от сто години. Ах, колко събития, Боже мой! Колко събития оттогава!

Говореше толкова силно, че всички минувачи се обръщаха. Това внимание, с което удостоиха неговата личност, го ласкаеше изключително много. Очарован, той закрачи още по-шумно, убеден, че вижда в очите на тълпата отблясъците от нашивките и еполетите си.

Мариус му стисна ръката, без да отговори, а Совер си помисли, че го е сразил с великолепието на костюма си. Хвана го за ръката с покровителствен жест и двамата тръгнаха нагоре по улица "Канбиер"; по този начин искаше да му даде доказателства за приятелството си.

– Е, какво ще кажете? – попита той. – Учудвате ли се, че съм от националната гвардия?... Какво да се прави! Толкова много ме молиха, че накрая приех. Нали разбирате, хиляди пъти бих предпочел да си стоя спокойно вкъщи. Но в тези трудни времена добрите граждани трябва да изпълняват дълга си. Имаха нужда от мен и не можах да откажа.

Лъжеше с поразително усърдие. Лично той се бе молил на колене за капитанска униформа. Искаше да има златни еполети: само при това условие приемаше да служи на родината.

Мариус искаше да каже нещо, но не намираше думи. Накрая промърмори:

– Да, да, времената са трудни.

– Но ние сме тук! – извика Совер и хвана шпагата си. – Трябва да минат през труповете ни, за да смутят спокойствието на този град. Не се страхувайте от нищо, успокойте жените и децата си: националната гвардия ще изпълни дълга, който ѝ е поверен.

Произнесе тези думи като заучена тирада. На Мариус му се искаше, за да го смути поне малко, да попита дали няма вести от Клерон.

– Виждате всички тези хора, нали? – посочи Совер. – Те са спокойни и вярват в нашата бдителност и смелост.

Той спря за миг и после продължи с присъщия си наивен и доволен някогашен глас:

– Как намирате униформата ми? Имам войнствен вид, нали?... Знаете ли, че еполетите ми струваха цяло състояние?

– Изглеждате много добре – отговори Мариус, – признавам, че неочакваният ви вид ми направи голямо впечатление... И какви са възгледите ви?

Совер сякаш бе съвсем ужасен.

– Възгледите ми?... А, да, искате да кажете какво мисля за Републиката, нали?... Ами мисля, че Републиката е нещо прекрасно. Само че редът, нали разбирате... Националната гвардия бе създадена, за да поддържа реда. А аз стриктно се придържам към задълженията си.

Беше доволен, че е успял да отговори на въпроса на Мариус. В действителност той уважаваше Републиката, която му бе дала пагони с еполети; но му бяха казали, че ако републиканците победят, ще му вземат парите, и затова ги ненавиждаше. Изпитваше едновременно две противоречиви чувства. Впрочем той никога не си задаваше въпроси за убежденията.

Направи още няколко крачки с Мариус, а на сбогуване заяви важно, че дългът го зове. Не беше се отдалечил много, когато се обърна, настигна младежа и му прошепна поверително:

– А, щях да забравя... Кажете на брат си, че се компрометира с тези голтаци, които мъкне винаги със себе си. Посъветвайте го да остави негодниците и да стане капитан като мен. По-разумно е!

И докато Мариус му стискаше ръката в знак на благодарност, Совер вместо отговор добави като добряк, какъвто всъщност беше:

– Ако мога да ви бъда полезен в някоя бъркотия, разчитайте на мен... Обичам да служа както на родината, така и на приятелите. Изцяло съм на ваше разположение, чувате ли?

Престана да се перчи. Мариус му благодари още веднъж и се разделиха като най-добрите приятели на света.

Вечерта младият човек разказа на Фин и брат си за своята среща със Совер. Развесели ги, като им описа победоносното държане на бившия управител на пристанищната кантора.

Накрая Филип възкликна ядосано:

Как може на подобни хора да се поверява сигурността на града! Тези господа са добре облечени и играят на войници. Ах, да внимават! Може би ще се наложи да приемат сериозно ролята си. Народът е вече изморен от глупостта и суетата им.

– Мълчи! – спря го строго Мариус. – Тези хора може да са смешни, но те мислят за страната си.

Филип стана и продължи още по-високо:

– Страната не е с тях! Работниците и трудовите хора са страната... Буржоазията има пушки, а народът не. Охраняват го, сякаш е хищен звяр. Е, добре! Един ден звярът ще покаже зъбите си и ще разкъса пазачите си. Ето какво ще стане.

След тези думи той веднага се качи в стаята си.

13

СТРАТЕГИЯТА НА МАТЕУС

Матеус бе твърд републиканец, радикал, с когото човек не биваше да се шегува. Рижавата му перука покриваше наполовина челото и отдалече се забелязваше в клубовете: приличаше на запален факел. Одобряваше винаги крайните партии, подкрепяше всички предложения, които можеха да доведат до безредици в града. Накрая започнаха да изпитват към него уважение, примесено с ужас, и слушаха мненията му с плахо възхищение. На следващия ден след изборите той направо предложи да запалят Марсилия. Това му създаде голяма популярност сред екзалтираните либерали.

Често срещаше Филип, но избягваше да се запознава с него, стигаше му само да го наблюдава отдалече, да записва пламенните му фрази. Много би искал неприятелят му хубавичко да се замеси в някой заговор. Докато младежът само декламираше в клубовете и участваше в събирания и народни демонстрации, той разбираше, че не би могъл да му стори нищо. Ето защо подтикваше към борба, към барикади. Надяваше се, че при първия изстрел Филип ще излезе да се бие на улицата и тогава ще могат да го осъдят като въстаник.

Впрочем гражданската война влизаше в сметките на Матеус. Когато обеща на господаря си да му предаде бащата и сина, той разчиташе на суматохата по време на въстанието, за да открадне малкия Жозеф, а с Филип щеше да се справи, като го убие или отрови. Бе съставил вече план, който според него щеше да успее на всяка цена. Но трябваше да убеди народа да се бие, макар че той изглеждаше готов за битката. Матеус искаше след първия изстрел да обърка нещата до такава степен, че да направи борбата неизбежна.

Но господин Дьо Казалис вече губеше търпение. От три месеца напразно чакаше Матеус да изпълни обещанията си. Вечер, когато той идваше тайно, за да го осведомява за събитията през деня, бившият депутат горчиво се оплакваше от дългото закъснение, което го принуждавате да живее скрит в къщата си.

– Ех, господине! – успокояваше го шпионинът с нахална усмивка. – Все пак не мога сам да правя барикади! Дайте време въстанието да успее... Ето че сте по-голям републиканец и от мен. Човек свиква с тази мисъл, нали?

Една вечер Матеус нахлу при него и извика:

– Господи, мисля, че утре ще се бием. Говорих цели два часа в клуба.

Той сияеше. Виждате в близкото бъдеще парите, които неговият господар му бе обещал, ако успееше. Господин Дьо Казалис го обсипа с въпроси, като накрая поиска уверения, че действително ще се стигне до схватка.

Матеус продължи:

– Марсилците може би никога нямаше да се помръднат, но бяха посетени от няколко парижани, които са участвали във февруарските събития, и това ги окуражи много. Става дума за парижаните, приели да участват във войната с Италия, но които, окрадени по пътя от началника си, пристигнали в Марсилия голи като пушки.

– Но тези парижани са си отишли! – прекъсна го господин Дьо Казалис.

– Да, обаче донесоха тук революционния дух. Пред префектурата бе организирано събрание в тяхна чест и едва не се стигна до изстрели. Струпалата се тълпа призоваваше града на помощ. Недоволните работници утре ще организират голяма демонстрация, която се надявам да свърши зле.

– Какво искат работниците? – попита бившият депутат.

Матеус му разясни настоящото положение, което бе много тежко. Голямата опасност идваше от работниците от националните цехове, чието създаване бе срещнало много трудности в Марсилия и щеше да доведе до непоправими нещастия. Единствената работа, която бе поверена на народа след декрета на временното правителство, бе свързана с изкопаването на канала, който се строеше тогава и който днес снабдява града с вода от река Дюранс. Много работници бяха наети за извършването на тази работа, различна от професията им. Повечето от тях проклинаха хляба, който печелеха по този начин, като създаваха непрекъснато огнище на недоволство, породено от неравнопоставеността, установена от правителството, между тях и парижките работници. Последните трябваше да работят само десет часа според постановлението, докато тези от провинцията работеха единадесет часа. Пред непрекъснатите искания на марсилските работници комисарят, който се страхуваше от гнева на тази недисциплинирана тълпа, сметна, че трябва да използва цялата си власт и да намали в Марсилия работния ден на десет часа.

За нещастие не всички собственици на цехове приеха това решение. Някои от тях продължиха да искат от работниците си единадесет часа работа; други пък намалиха възнаграждението, като плащаха само десетте изработени часа. Това доведе до про-дължителни вълнения, постоянно озлобление, което щеше да завърши със силна криза. До този момент постъпките на трудещите се не постигнаха никакъв сериозен резултат; протоколите, които съставяха, бяха останали без последствия; организираните демонстрации завършваха с празни обещания, които никой не изпълнявате. Искаха да сложат край на всичко това, да получат справедливост.

Във вторник, на двадесети юни, в деня преди Матеус да даде подробен отчет на господаря си, работническите представители се бяха събрали, за да обсъдят дали е време да се организира голяма демонстрация. Почти всички гласуваха против провеждането ѝ, защото предвиждаха какви кървави сблъсъци биха последвали.

– Делегатите ми изглеждат предпазливи и хитри хора – сподели с бившия депутат Матеус, – но за щастие работниците са твърде разгневени, за да ги слушат. Сред тях има по-сдържани, но има и пламенни, които мечтаят да защитят правата си с пушка в ръка... Мисля, че мога да ви обещая едно хубаво малко въстание. Знам, че много работници не се интересуват от гласуването на делегатите и са решили демонстрацията все пак да се проведе. Наистина дяволът ще има пръст в тази работа, за да не попречи някое обстоятелство на схватката... Ще видите как ще ускоря нещата.

Господин Дьо Казалис слушаше радостно.

– Всичко ли си обмислил добре? Сигурен ли си, че Кайол ще се компрометира и ще можеш да вземеш детето?

– О, въобще не се притеснявайте! – успокои го Матеус. – Това е моя работа... Ако се стигне до битка, господин Филип ще бъде в първите редици на въстаниците, бъдете сигурен в това; а що се отнася до детето, ще го имаме до вечерта... Тези работници са големи глупаци, ще се бият, за да попаднат в затворите за нищо. Ах, какъв фарс е тази Република!... Лека нощ! Утре сутринта ще дойда, за да ви съобщя програмата за деня.

Матеус си тръгна. Остана по улиците до късно през нощта, вслушваше се в разговорите на хората и се опитваше да предвиди събитията. Слухът, който се разпространяваше, го обезпокои: твърдеше се, че правителственият комисар не бил настроен зле към демонстрацията. Говореше се, че при него са ходили няколко делегати, дошли веднага, за да го уведомят, че не можели да удържат напора на работническата тълпа. Той им дал да разберат, че приема решението на народа да дойдат при него и че това би могло да предизвика по-решителни действия срещу вироглавите собственици. Дори се добавяше, че вече бил уточнил откъде да мине колоната, докато той приема делегатите.

Матеус си легна отчаян, изпълнен със силен гняв към Републиката.

"Сбирщина от страхливци! – мърмореше той. – Няма да посмеят да дадат и един изстрел! Хайде, бийте се, нещастници! Проваляте ме с вашата пасивност... Размахват юмруци, бедните искат да унищожат богатите, а накрая винаги се целуват. Отвратителна работа! Утре кавгата ще свърши с някой банкет, на който комисарят и работниците ще се тъпчат заедно с колбаси... И все пак трябва да се види какво ще стане."

Щом се събуди, той бързо се приготви и отиде да се разходи около префектурата. Беше двадесет и първи, сряда. Сградата бе обградена с войска.

"Ха така! – възкликна Матеус, силно зарадван. – Знаех си, че ще  има бой. Ще ида да доведа приятелите си – работниците, за да ги тласна към щиковете."

Преди да си тръгне, мина през групата насъбрали се хора и от тях научи, че комисарят сигурно вече съжалява, че е разрешил провеждането на демонстрацията. Още от предната вечер няколко роти от националната гвардия бяха предупредени и войската бе вдигната на крак. И най-малката подробност не убягваше от погледа на шпионина. Той забеляза, че сред свиканата национална гвардия нямаше републиканска рота. Совер се пъчеше важно на ъгъла на улицата.

Матеус изтича на булевард "Шав", където трябваше да се проведе ново събрание на делегатите, които както предната вечер се изказаха срещу демонстрацията; част от тях дори заявиха, че работниците, чиито интереси изразяваха, са се явили още от сутринта на работа. Докато кротките хора се разотиваха, тези, които искаха на всяка цена да има демонстрации, подтиквани от Матеус, увлякоха и приятелите си. Сформира се едно ядро, което непрекъснато нарастваше и което накрая се превърна в истинска тълпа. Народът бе подтикнат да действа и повече не биваше да се спира.

Когато Матеус разбра, че повече не бе необходимо да води тълпата напред, той я остави сама да нараства и да се движи към префектурата. През това време той приключи с оформянето на плана си.

Най-напред реши да занесе вести на господин Дьо Казалис, както му бе обещал. Беше точно девет часът. Досети се, че нямаше да може да прекоси площад "Сен Фереол", който бе пълен с войска, и тръгна покрай Канала, пое по улица "Брьотьой" и се оказа на няколко крачки от дома на господаря си. За да влезе в него, трябваше да мине покрай къщата на Кайолови. Вдигна глава и я погледна победоносно.

Планът му зависеше от обстоятелствата. Разчиташе на въс-таническите вълнения, за да открадне Жозеф. Мариус сигурно щеше да хукне да търси брат си при първия пушечен изстрел, а през това време лесно щеше да изтръгне детето от ръцете на Фин. Впрочем поради близостта на префектурата се надяваше стрелбата да обхване целия квартал: може би дори щяха да издигнат барикади по съседните улици; с една дума, чакаше някое събитие, което щеше да улесни похищението на малкия, и си обещаваше да действа направо, да рискува всичко, за да успее.

Докато поглеждаше вратата за последен път и си припомняше нейното вътрешно разположение, проучвано от дълго време, видя млада жена, която излезе бързо оттам с дете на ръце. Позна Фин и малкия Жозеф. Това внезапно излизане го разтревожи и той тръгна след нея.

Фин вървеше, без да се обръща, защото бързаше много. Спусна се по улица "Брьотьой", после тръгна нагоре по "Канбиер". Стигна до Кралския площад и пое по уличките на стария град. Матеус продължаваше да я следи, като се питаше къде ли отива. Така двамата стигнаха до площад "Озьо". Там Фин изчезна внезапно в някаква къща и Матеус остана за миг насред площада объркан.

Още от предната вечер Мариус, предупреден от брат си за възможните вълнения около префектурата, бе решил да не оставя Жозеф в къщата на улица "Бонапарт". Изпитваше смътно опасение от нечия намеса; чувстваше присъствието на господин Дьо Казалис някъде наоколо, незабележимо; сигурно дебнеше първия удобен случай, който щеше да му се предостави. Когато по улицата се водят боеве, често в къщите се извършват кражби.

И така Мариус сметна, че би било по-предпазливо да не оставя детето в стаята, където със сигурност ще дойдат да го търсят, за да го отвлекат. Двамата с Фин решиха да го скрият още от сутринта. Избраха за убежище малкото жилище на площад "Озьо", в което някогашната цветарка бе живяла, а сега се обитаваше все още от брат ѝ Каде. Докато Мариус обикаляше из улиците, за да следи действията на Филип, жена му се бе скрила с детето в едно кътче на Марсилия, където мислеше, че не ще могат да ги открият. Когато се качваше по стълбите, бе много радостна, убедена, че са спасени с малкия.

Матеус обиколи няколко пъти площада, като вървеше под сенките на дърветата. После тръгна към мястото, където стоеше пост от хора на републиканската рота. Шпионинът веднага разбра с кого си има работа.

– Май ще се бият пред префектурата – подхвърли той.

Лейтенантът се престори, че не го е чул. След миг Матеус продължи:

– Тук ще издигнем хубави барикади! Погледнете само! Площадът сякаш е направен за това.

Лейтенантът погледна любезно наоколо и накрая се реши да говори:

– Да, да. Ще трябва да се затворят само няколко улички. Работниците са ни братя и ние, останалите, няма да се бием с тях.

Беше взел Матеус за работник копач. Стисна му енергично ръката и тръгна бързо. Случайността бе помогнала; отсега нататък планът му бе изцяло готов. Пристигна задъхан при господин Дьо Казалис.

– Всичко е наред! – извика Матеус. – Гарантирам за успеха.

Тогава забеляза, че господин Дьо Казалис носеше униформа от националната гвардия.

– Какъв е този карнавал? – попита изненадано той. – Идвах да ви посъветвам да не излизате навън.

– Не мога да стоя на едно място – отговори бившият депутат, – нетърпелив съм да видя със собствените си очи... Да вървим!

Слязоха и Матеус разказа на господаря си какво се бе случило сутринта. Докато се приближаваха към префектурата, те чуха някакъв глух и ужасен шум – това бе зараждащият се грохот на бунта.

14

БУНТЪТ

Докато Матеус следеше Фин и тръгваше да предупреди господин Дьо Казалис за случилото се, работническата тълпа се спускаше към улица "Канбиер". Колоната, потеглила от железопътната гара, бе съставена само от няколкостотин трудещи се, но по пътя всички минувачи се присъединяваха към нея. Нерешителни хора, мъже и жени, които минаваха по улиците, бяха увлечени от потока, идващ от горния край на Марсилия. Когато демонстрацията излезе от улица "Ноай", тя се разля по главната улица като огромен поток. Плавното движение на хилядите хора приличаше на морски вълни.

Глух, неясен шум, подобен на морския тътен, обхващаше тълпата. Но тя бе учудващо спокойна. Движеше се мълчаливо напред, съвсем безобидно, мрачна и безмълвна. Връхлиташе върху Марсилия, движеше се по улиците ѝ, сякаш не осъзнаваше действията си и не се подчиняваше на никакви физични закони. Приличаше на огромна скала, откъснала се от брега, която щеше да затрупа пристанището.

Повечето хора бяха облечени с бели и сини блузи. Мяркаха се няколко ярки женски поли. Отдалече се забелязваха черните палта и тъмните дрехи на онези, на които народът явно се подчиняваше. Тълпата се спускаше със заплашителен грохот по "Канбиер", минаваше покрай къщите като река с разноцветни отблясъци.

В първите редици, сред група от работници, вървеше Филип с високо вдигнато чело, решителен и твърд. Носеше черен редингот, закопчан догоре, стегнат в кръста като военна униформа. Чувстваше се готов за боя, който очакваше и желаеше. С ясен поглед, със свити устни, той не проронваше нито дума. Около него работниците, бледи и мълчаливи, го поглеждаха от време на време и сякаш чакаха заповедите му.

Колоната тръгна по улица "Сен Фереол". Последва леко вълнение. Спря за минута-две, после отново потегли. Цялата улица до площада беше пуста; няколко собственици на дюкяни затвориха магазинчетата си; от прозорците поглеждаха хора; цареше мъртва тишина, нарушавана само от тежките стъпки на тълпата.

Насред пустата улица работниците от първите редици забелязаха в края на странична уличка дребен и хилав мъж, който чакаше колоната. Когато Филип мина покрай него, позна брат си. Мариус застана зад него, без да каже нещо, и тръгна спокойно с разбунтувалите се работници. Двамата братя се погледнаха. Човек би си помислил, че не се познават.

Човешкият поток продължи така до площад "Сен Фереол".

Там, на няколко метра от площада, военен кордон затваряше улицата. Тълпата беше без оръжие, а щиковете на войниците блестяха на слънцето. Гневен шепот се понесе от първите редици и бързо стигна до другия край на колоната – чак до "Канбиер". Работниците споделяха тихо, че искат да ги убият, че ще бъдат обкръжени от войниците и че демонстрацията е била разрешена само за да могат по-лесно да ги унищожат.

Докато ропотът растеше, четирима делегати излязоха от редиците и поискаха да влязат при правителствения комисар, както бе уговорено предната вечер. Едва се бяха скрили зад строените войници, когато се случи нещо непоправимо, довело до кървави последици.

Краят на колоната, до която бяха достигнали думите "въоръжена войска", "щикове" и "убийство", сигурно помисли, че работниците от първия ред са избити. Започна да напира яростно. Подчинила се на неудържимия натиск, групата около Филип пристъпи няколко крачки напред. С ръце, кръстосани пред гърдите, за да покажат, че нямат намерение да нападат, а просто се подчиняват на натиска, работниците се оказаха пред войниците. Като  видя да се приближават, един офицер изпадна в паника и внезапно даде заповед на войниците да насочат щиковете. Лъскавите и остри оръжия се обърнаха срещу народа.

Последва отчаян опит за отстъпление. Филип и приятелите му се спуснаха назад, като се опитваха да спрат огромната тълпа, която ги тласкаше към смъртта. Но през тази жива стена не можеше да се премине, тя бе като каменна. Това неминуемо доведе до фаталното доближаване на работниците до върховете на щиковете, които войниците държаха, без да помръдват. Те видяха тези върхове пред гърдите си, почувстваха как постепенно навлизат в плътта им.

Докато генералът, който командвал войските, правел отчаян жест и давал заповед да се вдигнат нагоре щиковете, разправят, че ясен глас извикал от площад "Сен Фереол": "Прободете ги, прободете тези негодници!" И по прозорците на съседните аристократични къщи добре облечени господа ръкопляскали при вида на потеклата народна кръв, сякаш били на спектакъл, развеселени от шегите на някой актьор.

При нанасянето на първите удари с щикове ужасените работници закрещяха яростно. Тълпата, която дотогава бе стояла мълчаливо, обезумя, като видя, че я атакуват, без да са я предупредили, както бе редно. Тя разполагаше само с юмруци, за да се брани от заплашващите я пушки.

Филип не бе ранен благодарение на Мариус, който го задържа и му попречи да се впусне напред със свити юмруци. Няколко работници около него бяха леко засегнати. Само един бе пронизан в ръката. Последваха заканителни жестове от страна на ревящата тълпа хора, размахали ръце високо над главите си.

По заповед на генерала войниците бяха прибрали щиковете и отстъпваха крачка по крачка. Но тълпата внезапно бе спряла; даваше си сметка, че е без оръжие. През цялата колона премина тръпка, после хората внезапно се разпръснаха  по съседните улици с викове: "Мъст! Мъст! Убиват нашите братя!"

За миг настъпи ужасен шум; после виковете утихнаха: работниците отиваха да търсят оръжие, като призоваваха за помощ, всяваха ужас и гняв със силните си страшни викове: "Избиват нашите братя! Мъст! Мъст!"

В този момент господин Дьо Казалис и Матеус слизаха по улица "Бонапарт". Глухият ропот на тьлпата достигаше до тях. Матеус разбра, че всичко протича така, както той искаше, и потри радостно ръце. За да бъде напълно сигурен, той спря един кротък буржоа, който ужасен бързаше да се скрие в къщата си.

– Ох, господине – промърмори той, – там се избиват! Войниците посегнаха на народа, който със сигурност ще подпали града.

После побягна, сякаш беше видял пламъци зад себе си.

– Нали ви казах! – радостно извика Матеус. – Знаех си, че обстоятелствата ще ни помогнат... Ето че революцията започна... Сега вече трябва да поработим по конкретните си задължения.

– Какво ще правиш? – попита съвсем тихо бившият депутат.

– Това, което ще направя, е съвсем просто. Сега, когато народът е обезумял, ще го водя накъдето поискам... Достатъчно е да започне битката...

И тъй като господин Дьо Казалис не разбираше и гледаше с питащ поглед, шпионинът добави:

– Доверете ми се... Нямам време да ви обяснявам... И последно: съветвам ви да се възползвате от това, че сте с униформа, за да се присъедините към някоя рота от националната гвардия... Ако някъде има барикада, вървете с войската, която ще напада.

– Защо?

– Нали ми казахте, че сте любопитен и нетърпелив?... Тогава правете каквото ви казвам: ще бъдете в първите редици.

Матеус се изсмя силно и погледна господаря си право в очите.

– Нали разбирате, ще можете да държите Филип на мушка.

Или поне няма да го изпуснете от очи... И без лоши шеги, да не стреляте по мен, за да се отървете... Разбрано, нали? Когато превземат барикадата, ще ви покажа как работя.

Матеус си тръгна. Бързаше да се намеси и с това да обърка нещата. Вървеше по улица "Гринян", после щеше да продължи по улица "Сен Фереол" и да се присъедини към разотиващите се работници. На тротоара забеляза двама мъже, които разговаряха оживено. Позна Мариус и Филип.

"Почакай, почакай – прошепна той, – ще те принудя да се биеш с нас "

Мариус молеше Филип да не се компрометира повече. Говореше за сина му, за общото им щастие. И тъй като брат му правеше нетърпеливи жестове, той извика:

– Е, добре, така да бъде! Да не говорим за нас. Не виждаш ли, че въстанието, което се подготвя, не може да успее. Желанието на един патриот трябва да бъде да прекрати кръвопролитията, когато борбата вреди на общите интереси. Мисля, че аз по-добре служа на родината от теб, като проповядвам мир.

– Опитаха се да убият братята ни – отвърна тихо Филип, – трябва да отмъстим за тях. Не ние започнахме. Искаш ли да ти кажа каква е истината? Не искаме буржоазна република; искаме си наша република, на народа... Не казвай нищо, безполезно е. Ако народът се бие, и аз ще се бия.

– Но, нещастнико, ти се погубваш, погубваш и приятелите си, окуражаваш ги с твоето присъствие, водиш ги към сигурен затвор... Спомни си какво ти каза господин Мартели.

Повече от четвърт час Мариус с мрачен израз на лицето и пламенен поглед убеждава брат си, който почти не го слушаше. Изведнъж Филип го хвана за ръката и го накара да замълчи. Чуваха се изстрели от долния край на улица "Сен Фереол".

– Чуваш ли? – възбудено попита той. – Стрелят по невъоръжени хора, които търсят справедливост! И искаш да гледам всичко това спокойно, искаш да бъда подлец.

Направи няколко крачки, после се обърна и добави по-меко:

– Ако ме убият, бди над Жозеф... Сбогом!

Мариус го настигна.

– Идвам с теб – заяви спокойно той.

Двамата младежи се спуснаха бързо по улица "Сен Фереол". Когато стигнаха до улица "Вакон", чуха стрелба и тръгнаха по улица "Рим". Оказаха се в разгара на битката.

Матеус, който се бе присъединил към работниците, започна да зове за мъст по-силно от останалите. Така около него се образува група от най-възторжените, която тръгна надолу по "Сен Фореол, пеейки "Марсилезата", а на ъгъла на улица "Пизансон" се спря за миг, за да изслуша Матеус, който вдигна ръка и поиска тишина.

– Приятели мои – започна той – глупаво е да пеем, трябва да действаме... Ако обикаляме така улиците, ще срещнем войници, които ще ни избият или натикат в затворите.

Някой от тълпата нададе гневен вик.

– Да отмъстим за нашите братя! – продължи Матеус. – Кръвта иска кръв.

– Да, да! – изреваха работниците. – Да направим барикади! На барикадите!

В този момент Матеус, който погледна към горния край на улицата, забеляза рота от националната гвардия, която приближаваше бавно.

– Вижте, братя – посочи той, – тези хора са изпратени, за да ни избият... Ще се отбраняваме до смърт.

Народът бе опиянен, показваше юмруци на националната гвардия, търсеше камъни, които да хвърля по нея.

– Не, не тук. Не бихме издържали и пет минути – извика Матеус. – Елате!

Работниците го последваха. Имаха нужда от водач и избраха този човек, който говореше за убийства. Стигнаха тичешком до улица "Рим". Точно в този момент три големи празни коли минаваха по улицата. Тайният агент хвана първия кон за повода и въпреки протестите на кочияша, заповяда на хората си да разпрягат, след което успокои мъжа:

– Отведи конете си... Народът се нуждае от коли. Ще ви ги плати, ако победи.

После посочи на работниците улица "Палю", която бе срещу тях, и добави:

– Бързо, закарайте колите там и ги преобърнете така, че да затворят улицата... Потърсете в съседните дюкянчета, вижте дали няма нещо, за да укрепим барикадата.

За пет минути преградата бе издигната. Бе направена само от три коли и няколко празни бъчви, открити от бунтарите в съседния зимник. Невъзможно бе да се мисли, че тя ще ги предпази, но въстаниците бяха обезумели от гняв, не мислеха, че са без оръжие и че щяха да ги надупчат с куршуми, без да могат да отвърнат.

Матеус се радваше мълчаливо. Всъщност нямаше да се сърди, ако убиеха някои от добрите му приятели, работниците, които от четири месеца му досаждаха ужасно с хуманните си речи. Впрочем трябваше да има поне един труп, за да бъде осигурен успехът на плана му. Ето защо самият той бе се постарал барикадата да бъде пълна с дупки, откъдето да могат да минават куршумите.

Скоро се възцари мъртва тишина. Работниците бяха залегнали в очакване. Изведнъж чуха откъм улица "Рим" тежките ритмични стъпки на приближаващата рота. Едва тогава се сетиха, че нямат оръжие. Започнаха трескаво да вадят плоските и острите камъни, с които бе застлана улицата и които сигурно можеха да убият човек.

Тежките ритмични стъпки ставаха все по-отчетливи. Накрая ротата, която бяха видели зад себе си преди това, се появи на ъгъла на улицата. Капитан Совер, който вървеше в първите редици, се спря, обзет от безпокойство при вида на барикадата. В същия миг градушка от камъни се стовари върху националната гвардия. Някои бяха ранени в ръцете и краката, шапката на капитана бе пробита от голям камък.

При тази внезапна атака ротата отстъпи с няколко крачки. Камъните продължаваха да се сипят почти безшумно върху войниците. Тогава от редиците излезе един комисар, който предупреди сред дълбока тишина, че ще стрелят. Въстаниците, които бяха изчерпали запаса си от камъни, отново залегнаха, като продължаваха да вадят павета, без дори да слушат предупрежденията.

Когато работниците взеха да стават отново, комисарят се оттегли, пушките се насочиха напред и дъжд от куршуми заля барикадата. Едва успяха да клекнат и да се скрият под навесите на вратите и навсякъде, където можеха да намерят укритие. Никой не бе ранен. Работниците бяха така разярени, че дори не помислиха да бягат; продължиха да хвърлят камъни, като се стараеха добре да се скрият.

Изстрелите от зле прицелилите се пушки минаваха над главите им и падаха зад барикадите.

Матеус предпазливо се скри зад голяма бъчва и оттам окуражаваше хората си. Вбесен от непохватността на националната гвардия, той се опитваше да тласне работниците да излязат пред куршумите.

Прошепна през зъби: "Ще видите, че няма да убиете и един от тези негодници."

Изпитваше известен страх. Знаеше по-добре от всеки друг, че барикадата ще бъде превзета, стига националната гвардия да го поиска, и се опасяваше да не попадне в ръцете им и по този начин внезапно да бъде осуетен замисленият план. Искаше труп, нищо повече: после възнамеряваше бързо да избяга. Неприятното беше, че нито един въстаник нямаше намерение да се остави да го убият.

Цели пет минути той остана зад бъчвата, плувнал в пот от страх и тревога. Престрелката продължаваше, куршумите бяха направили колите на решето и парчета дърво хвърчаха във всички посоки. Работниците вече не смееха да излязат от скривалищата си. Накрая един от тях се осмели да отиде насред улицата, за да се снабди отново с камъни. Премина зад барикадата, като използваше и най-малкото укритие.

Матеус го следеше със затаен дъх. Чувстваше, че този мъж ще бъде жертвата, която му бе нужна.

"Ако мине пред този процеп – прошепна той, – който оставих, с него е свършено."

Бе забелязал, че куршумите спокойно проникват оттам. Когато работникът започна да вади павета, той го повика с енергични жестове. Мъжът, без да се усъмни, помисли, че водачът им иска да му каже нещо важно, и започна да пълзи бавно покрай барикадата. В един момент се оказа пред отвора. Осем-десет куршума влязоха в тялото му, което падна окървавено на паважа, сгърчено ужасно, после остана неподвижно с лице към земята.

Тогава Матеус нададе ужасен вик и всички въстаници изскочиха разгневени на улицата. Войниците спряха да стрелят, като си помислиха, че барикадата се предава. Матеус се възползва от този момент, за да вземе трупа; повика работниците на помощ; те вдигнаха тялото на ръце, а той застана отпред, като зовеше за мъст:

– На оръжие! Народът трябва да знае, че гвардията стреля по невъоръжени хора... На оръжие! На оръжие! Убиват нашите братя!

После си помисли: "Имам трупа, който ми трябваше, народът ще се бие!"

Групата, която водеше, изчезна по улица "Палю" и виковете на мъжете, които носеха мъртвия като знаме на протест и ужас    постепенно заглъхнаха.

В този момент Мариус и Филип пристигнаха на бойното поле. Завариха ротата от националната гвардия, която стоеше на улица "Рим" сред остатъците от барикадата. Изглеждаше доста объркана от победата си; мислеше си, че има работа с поне стотина мъже, и съвсем се смути, когато видя, че е стреляла близо четвърт час по десетина нещастници. Чувстваше колко ужасна, кървава и същевременно смешна бе грешката.

Капитан Совер беше озлобен. В действителност това, което го вбесяваше най-много, бе фактът, че шапката му бе пострадала още в началото на военните действия. Смяташе, че достойнството на униформата му е засегнато, че целият престиж на хубавия му костюм ще се изпари през дупката, направена от захвърления от някакъв въстаник камък.

Мариус, който го позна, се доближи бързо до него, за да разбере някои подробности за онова, което се беше случило. Но той не му остави време да го разпитва.

– Можете ли да си представите! – извика той. – Грубияните ни нападат с камъни!... Тези глупаци нямат дори пушки... Ето, вижте!

И той му показа шапката си, чиято златна тока бе счупена.

– Ако беше куршум, щеше да направи съвсем малка дупка – продължи той. – Ето че сега трябва да си купувам нова шапка. Много са скъпи, дяволите да ги вземат!

– Бихте ли ми казали... – започна Мариус.

Но Совер не го остави да довърши изречението си. Отведе го настрани и го попита:

– Кажете честно... Нали тази пробита шапка разваля вида ми?... Ах, републикански негодници! Ще ми платите за това!

Мариус се възползва от гнева му.

– Но какво се е случило?

– Ами, убихме един... Добре стана!... Бяха там, зад барикадата... Двеста или триста, а може би хиляда души. Приключихме след едночасова ожесточена битка. Виждате ли тази локва кръв на улицата. Сигурно има убит... Редът, разбирате ли, редът, само това признавам аз!

Мариус се готвеше да тръгва, когато Совер го дръпна за копчето на палтото.

– Накратко – продължи той с отслабващ глас, – яд ме е за смъртта на този нещастник.Може би не той е хвърлил камъка по мен... Ох, да знаех само кой е!... Преди малко, като видях кръв по земята, изпитах нещо особено. В края на краищата редът...

Младежът го остави да говори и настигна брат си, който го чакаше недалеч. Бе разстроен от това, което току-що научи. Тази пролята кръв трябваше да тежи на съвестта на тези, които го бяха сторили.

– Какво има? – попита Филип.

Мариус не отговори веднага. Не можеше да скрие от брат си какво се бе случило и не знаеше как да му го каже, защото очакваше, че ще се разгневи ужасно. Тръгна мълчаливо. Филип попита мрачно:

– Защо не казваш нищо? Зад барикадата е имало трупове, нали?

– Не – прошепна Мариус и реши да каже истината. – Само един работник е убит...

– Какво значение има, че е само един! – прекъсна го грубо републиканецът. – Сега вече зная какво да правя... Борбата е неизбежна... Не искай повече от мен да си стоя спокойно вкъщи! Би било подло... Твърде дълго се колебах, но сега ще се присъединя към тези, които се заклех да защитавам, ако някога ги нападнат.

Двамата братя бяха стигнали до улица "Сен Луи". Огромна тълпа ги спря. Точно там се разрастваше бунтът.

15

МАТЕУС ОКОНЧАТЕЛНО ОБЪРКВА ВСИЧКО

Делегатите, които успяха да влязат при правителствения комисар, получиха от него писмо, в което той удовлетворяваше желанието на работниците да работят само десет часа на ден. Но то бе пристигнало твърде късно. Делегатите напразно го показваха на групите хора, които срещаха; всички говореха за мъст, народът заявяваше, че кръвта трябва да се измие с кръв.

Впрочем, както често става, причините за подготвящата се борба бяха неизвестни на по-голяма е част от работниците; бол-шинството не знаеше целта на бунта; във въздуха се носеше ярост и ужас и това бе всичко. Докато хората се събираха по улиците и националната гвардия се отправяше с бързи крачки към постовете си, всеки се питаше срещу кого ще се бият. Една рота, съставена от носачи, отказа да тръгне, като разбра, че ще се бие с народа; въпреки надеждите, които бяха заложили на тях, те не искаха да убиват своите събратя.

Народът въставаше, това бе единственото сигурно нещо, за което се говореше по улиците. Защо въставаше, какво искаше? Никой не би могъл да отговори. Самите работници, водени единствено от гнева, вече не се съобразяваха с мотивите, довели ги пред префектурата. Борбата бе станала лична, без никаква умисъл за политическо въстание. Ако някои заинтересувани водачи не бяха тласнали народа към насилие, сигурно всичко щеше да се върти само с викове и закани.

Кралският площад, наречен след февруари Площад на Революцията, се превърна в център на движението. Там бяха няколко републикански роти. Щом вестта за битката на барикадата на улица "Палю" се разпространи сред насъбралите се по главната улица и "Канбиер", работниците се отправиха на тълпи към републиканските роти и ги попитаха дали щяха да тръгнат срещу тях. Скоро се събраха много хора: разказваха яростно за сутрешните събития, изброяваха убитите и ранените от войската на националната гвардия. Тези разкази разпалваха въображението, врявата непрекъснато нарастваше. Тълпата не помръдваше, само викаше и зовеше за мъст. Трябваше да се случи още нещо, което да я разтърси отново и да я хвърли към открит бунт.

Тогава генералът, командващ националната гвардия, направи последен опит да избегне кръвопролитията. Отиде направо сред тълпата, за да успокои духовете.

Генералът не бе популярен. Справедливо или не, бе обвинен, че е настроен враждебно към Републиката. За нещастие бе се обкръжил от щаб, избран сред реакционерите. За тълпата той бе само един непознат и народът, заслепен от гняв, го смяташе отговорен за печалните събития, които ставаха. Никой не бе забелязал отчаяния му жест на улица "Сен Фереол", когато без негова заповед войниците бяха насочили щикове. Щом се появи, озлобени групи от хора го наобиколиха и започнаха да го ругаят, като го обвиняваха, че е виновен за нещастията от сутринта. Той запази самообладание, не се опита да се защитава, постара се само да обещае на народа всички възможно благоприятни за него решения и да го убеди да се въздържа, за да не доведе до нови, още по-големи трагедии. Затова републиканските роти трябваше да дойдат на помощ, за да се спази редът. Оттегли се, като произнесе високо, с твърд глас думи за примирие. Тогава смутът се засили още повече.

Появи се офицер от полицията, който предупреди тълпата да се разотиде. Същевременно ротите получиха заповед да заемат позициите си на улица "Канбиер"; една от тях прегради уличното платно, друга се разположи на левия тротоар. Това обаче само измести центъра на събирането. По главната улица, по "Сен Луи" и "Канбиер" нахлуха тълпи. Поток от хора минаваше непрекъснато пред редиците на националната гвардия. Множеството набъбваше, виковете се засилваха. И най-малкото обстоятелство бе достатъчно да го възпламени.

Изведнъж на улица "Сен Луи" се появи предвождан от Матеус кортеж, който носеше убития работник. Водачът бе разкъсал дрехите си, за да си помислят хората, че е имало ръкопашен бой, и викаше, като тръскаше силно рижавата си прашна перука. След него вървяха четирима мъже, които носеха тялото: ръцете и краката се поклащаха ужасно; главата висеше назад, а на нея се виждаше голяма рана, която бе разкъсала половината лице. След това вървеше малка група от защитници на барикадата с изцъклени очи, изтощени от бясното препускане по градските улици. И всички викаха силно с пресипнал глас: "Мъст! Мъст!"

Появата на това шествие предизвика поразителен ефект. Матеус, който се съмняваше дали на главната улица и на "Канбиер" ще има много хора, бе избрал именно това място за финал. Затова бе превел шествието по малките улички, преди да го покаже на тълпата. Искаше да остави време на събралото се множество да се организира, искаше най-вече неговите хора да изнемогват, да ги превърне в яростни безумци, които щеше да прати после в четирите края на града, за да разбунтуват народа.

Щом шествието излезе на улица "Обан", тълпата му стори път с викове на ужас и гняв. Последва блъсканица. Зрителите бяха изтласкани до стените на къщите. Траурната процесия вървеше направо, мина през групи от хора, за да си проправи път. След нея редиците отново се затваряха с ужасни викове.

Когато стигна до горния край на улица "Канбиер", шествието мина през строената национална гвардия, която преграждаше пътя, а после през насъбралите се хора, изпълващи улицата чак до Площада на Революцията. Ефектът на траурния кортеж сред втората тълпа бе още по-силен. Тези няколко окървавени хора сякаш хвърляха по пътя си горящи факли.

Тогава Матеус остави процесията да продължи в стария град и бързо тръгна към улица "Сен Луи". Пресече я и забеляза в едно кафене, което бе в ремонт, войници от националната гвардия, скрили се там, за да не бъдат разкъсани от народа. Сега се връщаше, за да изпълни плана си, който бе узрял в главата му напълно. Единственото му безпокойство бе, че работниците нямаха оръжие, а борбата щеше да стане сериозна едва когато народът си осигуреше пушки. Ако веднага не се стреляше от двете страни, тълпата можеше да бъде овладяна. Единствено липсата на оръжие забавяше въстанието.

Щом отново се оказа на улица "Сен Луи", той се присъедини към още тръпнещите от гледката на траурната процесия група хора и насочи вниманието им към кафенето, където бяха войниците.

– Долу националната гвардия! – извика той.

Този вик бе подет от тълпата. Всички се извърнаха и започнаха да освиркват и заплашват войниците.

– Познавам ги – викаше Матеус, – те са от ротата, която стреля по нас на улица "Палю"!

Това твърдение не бе вярно, но то не можеше да бъде опровергано в подобен момент. Виковете се усилиха, по-разгореще-ните започнаха да събират камъни и да ги хвърлят по войниците, които проявиха неблагоразумието да се прицелят в народа. В този момент тълпата обезумя и се спусна към кафенето. Матеус бе в първите редици на щурмуващите и викаше:

– Трябват ни пушки... Да им ги вземем!

Вече повече от четвърт час Филип и Мариус бяха на улица "Рим". Тъй като не можеха да се придвижат напред, само слушаха и следваха хода на бунта с огромно вълнение. Бяха видели преминаването на зловещото шествие с убития работник.

– Погледни! – извика Филип, като стисна силно брат си за ръката.

И отново потъна в мрачно мълчание. После, когато войниците се бяха прицелили в народа, Филип безмълвно се присъедини към него, за да щурмува кафенето.

Заедно с Мариус, който го следваше неотклонно, влязоха там почти едновременно с Матеус. За няколко секунди стаите от горния етаж бяха превзети. Войниците изобщо не се съпротивляваха, бяха обезоръжени от първите, които влязоха.

Филип бе взел две пушки. Предложи едната на брат си.

– Не – отговори той, – няма да се бия срещу французи.

Филип направи нетърпелив жест и се върна бързо на главната улица, без дори да погледне дали Мариус върви след него. Но брат му го следваше, тъй като не можеше да го остави и все още се надяваше, че ще успее да го измъкне от бъркотията.

На главната улица и на "Канбиер" вълнението бе достигнало връхната си точка. Няколко въстаници, взели путките от войниците, изтичаха да се присъединят към републиканските роти, струпани по пътя. Филип се спря пред хотел "Ампрьор" на няколко крачки от Матеус.

Генералът избра точно този момент да се появи пред тълпата, за да направи нов опит за помирение. Фатално заблуден, народът продължаваше да вижда в негово лице единствения виновник за нещастията от сутринта. Когато минаваше покрай хотел "Ампрьор", някакви мъже хванаха поводите на коня му, наобиколиха го и други, които започнаха да го обиждат и заплашват. Няколко войници от националната гвардия напразно се опитваха да го освободят.

През това време Матеус гледаше дали пушката, която бе взел, е заредена. Очите му блестяха, устните му се изкривиха в безмълвна усмивка. Хрумна му идея, която щеше да ускори нещата.

Скри се в тълпата и се прицели в генерала, който беше срещу него. Стреля... Нададоха се викове. Генералът спокойно избърса с ръка няколкото капки кръв, които се стичаха по едва засегнатата от куршума буза.

Изстрелът на Матеус бе последван от много други, които хвърлиха в паника тълпата. Тези, които бяха дошли просто от любопитство, се пръснаха ужасени; очакваха да бъдат простреляни, докато се опитваха да избягат. Въстаниците се отдалечиха с викове:

– Да направим барикади! На барикадите!

Сякаш някаква буря от гняв помете насъбралата се тълпа. Редиците на националната гвардия бяха отнесени, а ротите се пръснаха под силата на потока, който ги увличаше. За по-малко от две минути "Канбиер" и главната улица бяха опразнени.

Генералът се бе оттеглил блед и тъжен. Матеус бе изчезнал мистериозно. Възмутеният Филип напразно се бе устремил към мястото, където бе се появил пушечният дим: различи само някаква неясна фигура, която бягаше приведена.

Когато кръстовището се опразни и се чу сигнал за сбор в тишината на изпълнените с ужас улици, Мариус поведе брат си към площад "Озьо". Там бе скрито щастието им. На главната улица забелязаха група работници, които издигаха барикади. Мариус едва се сдържа да не извика от уплаха.

Беше около дванадесет на обяд.

16

БАРИКАДИТЕ НА ПЛОЩАД "ОЗЬО"

Докато тълпата се пръскаше във всички посоки, обхваната от безумен ужас, Филип и Мариус бяха останали за миг до хотел "Ампрьор" под свода на вратата, за да не бъдат повлечени от бягащите.

Чувството за справедливост се бунтуваше у Филип при спомена за подлото покушение, което се опитаха да направят срещу генерала. Мариус забеляза възмущението върху лицето на брат си и реши да се възползва от обстоятелствата, за да опита за последен път да го отклони от гражданската война.

Когато останаха сами, Мариус го попита:

– Е, какво! Още ли искаш да си с тези убийци?

– Във всяка партия има негодници – промърмори Филип.

– Зная, но едно въстание е обречено на неуспех, когато започва с такива тъжни предзнаменования... Моля те, ела с мен, не се компрометирай повече!

Двамата братя бяха тръгнали бавно нагоре по главната улица. Мариус преведе Филип оттам, за да го отведе до стаята, в която бе скрито детето му; мислеше си, че когато види малкия, Филип ще остане при него и така ще се спаси.

– Фин и Жозеф са се скрили тук наблизо – продължи Мариус, докато вървяха. – Посъветвах жена си да прекара деня със сина ти в малкото жилище на площад "Озьо", за да предотвратим евентуален опит за отвличане в това смутно време... Хайде, ела! Ако искаш, ще останем само няколко минути.

Филип вървеше с брат си, без да отговаря. Спомни си суровите думи на господин Мартели. Изстрелът, който беше ранил генерала, още кънтеше в ушите му. Той упорстваше, не искаше да изостави каузата на народа, но въпреки това гласът на разума започваше неволно да говори в него и да го съветва да не се замесва в безполезна и кървава схватка. Впрочем не знаеше какво става, може би всичко бе свършило; работниците сигурно издигаха в отдалечените улици барикади, които също щяха да бъдат превзети, преди дори да са имали време да ги защитят. Той вървеше до брат си неспокоен, без да знае какво да прави.

Точно тогава двамата братя забелязаха на площад "Озьо" голяма група работници, които бързо издигаха барикади.

Мариус се спря отчаян. Помисли си, че Фин и Жозеф щяха да се окажат в най-горещата точка на въстанието и че сега вече Филип сигурно ще се бие. Той се самообвиняваше и това го измъчваше най-много. Та нали той посъветва жена си да се скрият там! Нали сега пак той водеше брат си към самия бунт!

Филип също спря и посочи площада на брат си:

– Ето, виж, случайността реши да ми спести една подлост – доведе ме при тези, които се бях заклел да защитавам и които може би щях да изоставя... Ще се боря за свободата и ще бдя над сина си.

Прекрачи първите препятствия, хвърлени насред пътя, и отиде при работниците, които топло му стиснаха ръката. Мариус го последва и се качи бързо в стаята, където бяха Фин и Жозеф.

Матеус бе успял напълно. Бе го постигнал постепенно, подпомаган от обстоятелствата, устремил се бавно, но сигурно към целта си; отчасти бе водил събитията – подтикваше народа към бунт, насочваше го към мястото, където желаеше да избухне въстанието.

След като стреля по генерала, докато ужасената тълпа се   блъскаше, той побягна по главната улица и увлече със себе си групи от работници.

– Към площад "Озьо"! Към площад "Озьо"!

Следван от десетина въстаници, той завика още по-силно и скоро след него тръгна цяла тълпа. Този поток от въоръжени хора, който преминаваше през насъбралото се множество, придаде още по-колеблив характер на въстанието. Скоро площадът се изпълни.

Матеус пристигна на площада и похвали на заобикалящите го работници мястото, което бе избрал.

– Вижте, тук е най-удобно за сражение...

Думите му обиколиха тълпата. Действително бунтът трябваше да избухне в тесните улички на стария град, които можеха лесно да се барикадират. Всеки почувства това и единствената мисъл бе само час по-скоро да започне боят. Гневен полъх премина над въстаниците.

Работниците обаче не смееха да действат. Постът, поставен от националната гвардия, който Матеус бе забелязал сутринта, се намираше все още на площада.

– Почакайте – спря най-разгорещените Матеус, – аз ще ги отпратя. Това са приятели.

Той намери лейтенанта, с когото вече бе разменил няколко думи, и го попита дали хората му са на страната на народа, получи отговор, че войниците са за добрия ред.

– Ние също – продължи нахално Матеус.

После се приближи почти плътно до лейтенанта и тихо добави:

– Чуйте, ще ви дам един съвет: вървете си колкото се може по-скоро. Ако откажете, ще бъдем принудени да ви обезоръжим и може би да ви убием, а братята не трябва да се избиват помежду си. Повярвайте ми, не оставайте нито минута повече.

Лейтенантът се огледа. Той също много искаше да си тръгне, но се боеше да не го вземат за страхливец. Положението беше критично. Въстаниците бавно обграждаха войниците от националната гвардия и гледаха пушките им с блеснали от желание очи. Освен това хората вече издигаха барикади и лейтенантът не можеше да присъства на подобна сцена, без да се противопостави. Предпочете да се оттегли мълчаливо с войниците си.

Площадът вече принадлежеше на въстаниците, които се опитваха да се укрепят възможно най-добре. Бедата бе, че нямаха нужните материали, за да издигнат висока и здрава барикада. Трябваше да се задоволят с пейките и касите на продавачите по площада; препречиха с тях улиците, а после тръгнаха да търсят из съседните къщти с надежда да намерят бъчви, дъски или въобще някакви материали.

През това време Матеус си почиваше доволен. Сега, когато вече бе постигнал целта си, искаше да се отдръпне, да се изгуби сред тълпата, за да не се компрометира повече. Изми лицето си на съседната чешма и дори забрави пушката си, подпряна на стената. С ръце в джобове се шляеше сред въстаниците като истински буржоа. Беше толкова спокоен, че работниците, които го бяха видели да играе ролята на разгневен републиканец, не можеха да го познаят. Накрая се заизкачва по стълбите на една къща, откъдето внимателно следеше какво става на площада. Търсеше с поглед Филип и Мариус.

"Ще се хванете в капана, милички – усмихваше се победоносно той. – Ех, какви глупаци сте, натикахте малкия сладур в ръцете ми... Ще дотичате да го спасявате и ще попаднете в капана заедно с него."

Продължаваше да гледа. Нямаше закъде да бърза. Знаеше, че тези, които чакаше, нямаше да се забавят много. Когато двамата братя се появиха на главната улица, той само повдигна рамене и прошепна: "Е, знаех си аз, че така ще стане."

И повече не ги изпусна от поглед. Проследи ги в тълпата и видя Мариус, който се качваше при Фин, докато Филип се присъединяваше към въстаниците.

"Е, добре, отлично – прошепна Матеус. – Може би ще бъда принуден да убия младежа... А що се отнася до този глупак тук, работата му е уредена: ако националната гвардия не го изпрати на оня свят, ние ще се погрижим съдът да го прати да гние в затвора."

Слезе и започна да се увърта от любопитство около Филип. Часът му за действие още не бе настъпил. Струваше му се, че е на спектакъл; надеждата, че ще присъства на клането, гьделичкаше инстинктите му. Докато дойдеше време за похищението, с което бе натоварен, реши да се позабавлява, като гледа как избиват хората.

Въстаниците отново бяха застанали зад барикадите. Малко по малко те бяха струпали на площада купчини от различни предмети, които равномерно се разпределяха между шестте строящи се барикади. Въстаниците направиха верига, като си подаваха дъски, павета, всичко, което им попаднеше подръка. Всеки отиваше да търси и се връщаше, като хвърляше върху купчината онова, което беше намерил. От това непрекъснато трескаво движение площадът приличаше на просторно революционно ателие, където всеки работник бързаше пламенен и мрачен с желание за мъст в душата; на всяка крачка се чуваха закани. Докато по-голямата част носеха материалите, другите, по всяка вероятност дърводелци, се занимаваха с укрепването на барикадите. Тъй като нямаха гвоздеи, нито пък някакви инструменти, опитваха да слагат предмети плътно един до друг.

Двете основни барикади бяха издигнати в началото на улица "Гран", близо до главната, и в началото на улица "Рьоки Нови". Въпреки усилията на въстаниците това бяха в действителност само купчина неустойчиви предмети и не представляваха никакво сериозно препятствие. Четири още по-нестабилни барикади бяха построени на улиците "Вией Кюиратри", "Люн Бланш", "Вией Моне" и "Люн д’Ор". Само една улица остана свободна – улица "Маркиз", която осигуряваше на въстаниците свободно преминаване към улица "Белзенс", площад "Прешьор" и към всички извити и тесни улички на старите квартали, по които се надяваха да избягат в случай на поражение. Площад "Озьо" щеше да бъде непревземаема крепост, ако барикадите бяха по-солидни.

Още щом дойде при републиканците, Филип се зае решително с работа. Както и останалите, той носеше на барикадите каквото намереше. Забравил бе за мъдрите думи на Мариус и не мислеше повече за сина си. Изцяло бе овладян от младежкия си жар.

Докато търкаляше една бъчва, чу ироничен глас, който го попита:

– Искате ли да ви помогна, приятелю?

Вдигна глава и позна господин Дьо Жирус, който стоеше с ръце в джобовете и го гледаше с весело любопитство.

Господин Дьо Жирус бе пристигнал предната вечер в Марсилия. Усетил във въздуха напрежението от някакво важно събитие, той бързо бе дошъл, за да не изпусне случая да разсее за миг неумолимата скука, която го измъчваше. Очакваше, че след обявяването на Републиката, ще се разиграе някаква драма. Напълно забравяше, че принадлежи към аристокрацията, и наблюдаваше гнева на народа като безпристрастен свидетел. Дълбоко в себе си дори бе открил повече симпатия към демократичната кауза, отколкото към тази на легитимистите, с която фатално го свързваше произходът му. В Екс не се смущаваха да твърдят, че  господин Дьо Жирус е горд чудак, който с удоволствие се ръкува с работниците, а благородниците може би щяха да откажат да го приемат, ако не беше наследник на един от най-старите родове в Прованс.

От сутринта той тичаше из Марсилия, за да проучи развитието на бунта: заставаше в първите редици, за да не изпусне някоя подробност. Само едно нещо силно го бе възмутило – изстрелът срещу генерала. А иначе намираше, че народът рискува смело, че е прелестен в гнева си и е невероятно силен.

Щом като чу, че въстаниците вдигали барикади на площад "Озьо", бе побързал да отиде там. Искаше да присъства на развръзката на драмата. Навлезе на територията на барикадите, присъедини се към въстаниците и реши, че няма да помръдне оттам, докато не приключи всичко.

Филип го гледаше учудено. Графът стоеше пред него облечен с черен редингот, с мека филцова шапка, а в ръката си държеше голяма сабя, покрита с ръжда и прах; усмихваше се весело.

– Вие, тук! – извика Филип. – От нашите ли сте?

Господин Дьо Жирус погледна сабята си и без да отговори, попита:

– Нали е хубава? Току-що ми я повериха, за да защитавам свободата.

И той разказа с шеговит тон как станал въстаник. Тъй като въстаниците нямали оръжие, търсели да си набавят по някакъв начин. Един ключар отбелязал, че вехтошарите от улиците "Белзенс" и "Сен Барб" сигурно имат стари оръжия в магазините си. Веднага се сформирала група, която тръгнала натам. Господин Дьо Жирус, воден от любопитство, ги последвал и дори влязъл с тях в дюкянчетата. В едно от тях някакъв работник, който го приел за свой, му подал голямата сабя.

– Този, който ми я даде – добави той, – ме накара да се закълна, че ще я потопя в кръвта на враговете на родината... Мисля, че няма да изпълня клетвата... Но тъй като намирам, че с тази сабя изглеждам добре, ще я задържа. Не мисля, че някой от прадедите ми или от някогашните храбреци е изглеждал по-добре от мен сега, нали?

Филип не можа да сдържи усмивката си и обясни на графа:

– Зададох ви глупав въпрос, като ви попитах дали сте от нашите... Забравих, че може да сте тук само от любопитство. Идвате да видите дали народът знае как да умира. Е, добре, мисля, че ще останете доволен...

Републиканецът стана и показа на благородника разгорещената работническа тълпа.

– Вижте! – продължи той. – Там е стадото, което вашите бащи са стригали и дамгосвали с нагорещено желязо. За трети път от тридесет години насам стадото се разгневява. Предсказвам ви, че накрая то ще изяде пазачите си... Вместо да го подтиквате към бунт, по-добре щеше да бъде да му дадете свободата и хляба, от които се нуждае, за да живее. Народът щеше да използва за създаване на полезни неща цялата си енергия, която днес изразходва за издигане на барикади.

Господин Дьо Жирус вече не се усмихваше шеговито. Бе станал сериозен. Филип продължи високо:

– Вашето място не е тук! Вие идвате на барикадите ни, както патрициите от древния Рим са ходили на арената, за да гледат как умират гладиаторите... Ах, въпреки добротата ви във вашите вени тече жестока кръв. Изпитвате любопитство на скучаещ господар и нашето въстание, това въстание, което ще ни струва сълзи, е само един спектакъл за вас. Повярвайте ми, ще направите по-добре, ако си идете. Ние не сме актьори и нямаме нужда от публика.

Старият граф бе пребледнял. Остана за миг неподвижен; после, когато Филип се наведе да вдигне бъчвата, попита спокойно:

– Приятелю, ще ми позволите ли да ви помогна?

Дьо Жирус хвана бъчвата от другия край. Така републиканецът и легитимистът я занесоха до барикадата и я хвърлиха.

– По дяволите! – възкликна господин Дьо Жирус. – Не беше тежко, но сабята ужасно ми пречеше.

Потърка ръцете си, за да изтрие праха по тях, и се върна на площада, където срещна Мариус. В началото малко изненадан сподели с него:

– Вашият брат ме посъветва да се махна оттук. Има право, аз съм само един любопитен стар човек... Скрийте ме някъде.

Мариус го заведе в къщата, където бяха Фин и Жозеф. Графът застана на третия етаж пред прозореца, който гледаше към площада. Думите на Филип го бяха натъжили много.

Мариус слезе само за малко долу. Искаше да помоли брат си да се качи, за да успокои клетата  Фин и детето, които умираха от страх. Мариус се върна, след като Филип обеща да дойде, но след като обиколи площада. Шестте барикади бяха завършени или поне въстаниците се бяха отказали да ги правят по-високи поради липса на материали. Сред тълпата се възцари тежка тишина. Работниците, насядали по земята, си почиваха. По тихите гласове се чувстваше, че часът на битката приближава.

Филип бе обезпокоен от малкото истински оръжия, които забелязваше в ръцете на сподвижниците си. Най-много петдесетина имаха пушки. Останалите бяха въоръжени с тояги, дори с пръчки за билярд, откраднати от кафенетата. Наистина голяма част от тези, които нямаха пушки, бяха снабдени със старинни оръжия от дюкянчетата на вехтошарите: едни държаха шила, стари копия и саби; други имаха обикновени железни пръчки. Покрай чешмата насред площада стояха десетина работници, които точеха върху студените камъни на стубела проядените от ръжда остриета. Куршумите също бяха много малко; едва няколкостотин, взети от обезоръжените войници на националната гвардия.

Филип разбра, че барикадите няма да издържат дълго. Не искаше да обезкуражава никого, затова не сподели тревогите си. Препоръча само да се заемат позиции в къщите, които се намираха в съседство с барикадите. Надяваше се, че нападателите ще отстъпят, ако можеха да ги засипят с дъжд от предмети, хвърляни от прозорци и покриви.

В много къщи вече бяха нахлули въстаници. Те чукаха по вратите на сградите, в които искаха да влязат, и заплашваха, че ще ги разбият, ако не им отворят. После вземаха ключовете от терасите, превръщаха всеки прозорец в бойница, всеки покрив – в укрепление. Близо половин час качваха камъни в къщите. Вземаха и чупеха керемиди от покривите, струпваха по терасите, различни предмети, които щяха да хвърлят по войниците.

Когато Филип се увери, че всички мерки са взети, реши да отиде при брат си. Щеше да ръководи хората, настанени в дома, където Мариус бе скрил Фин и Жозеф. Къщата беше точно на ъгъла, където улица "Гран" стигаше до площад "Озьо". Като се идваше от главната улица, тя се падаше отдясно. Филип очакваше, че барикадата на улица "Гран" ще бъде най-силно атакувана, и сс безпокоеше за рисковете, които ще поемат укрилите се там на най-опасното място.

В къщата той настани най-преданите хора и ги накара да се закълнат, че ще я защитават до последен дъх. След като ги заведе на покрива, той се върна на третия етаж, където завари господин Дьо Жирус, който му показа с пръст една врата:

– Чакат ви.

Докато Филип вземаше тези мерки, Матеус стоеше на вън-шното каменно стълбище на къщата, намираща се от другата страна на площада. Бе видял републиканеца да се показва на прозорците и мълчаливата подла усмивка отново се появи на устните му.

17

КАКВО НЕ БЕ ПРЕДВИДИЛ

ПРЕДВИДЛИВИЯТ МАТЕУС

Срещата бе кратка и вълнуваща. Филип взе за миг малкия Жозеф на колене и внезапно се разнежи.

– Поверявам ви го – обърна се към Фин и Мариус той. – Може би вече няма да го видя, но знам, че винаги ще има до себе си майка и баща.

Мариус стоеше мълчалив. Разбираше, че брат му изпълнява дълга си, и не се опита да го задържи. Едри сълзи напираха в очите на Фин. Филип направи усилие, за да излезе от стаята, в която витаеше някакво безмълвно отчаяние. Не искаше да се поддава на нежните чувства, които го обземаха. Целуна сина си за последен път и го сложи на коленете на Фин. После с трескава крачка, сякаш искаше да се отърси от мислите си, се приближи към прозореца, който гледаше към улица "Гран". Погледна навън, после се обърна към младата жена:

– Не трябва да стоите на този стол. Елате да седнете тук, по-далеч от прозореца, за да се предпазите от куршумите.

Спря се, но не можа да сдържи вика си:

– Ах, проклета война! Толкова много я желаех, а ето, че заплашва тези, които обичам!

Притискаше отчаяно челото си с ръка. Щеше да избухне в нервно ридание, но продължи с твърд глас:

– Идваш ли, Мариус?

На прага махна за последен път за сбогом на Фин и Жозеф, които гледаха след него. В този момент той и брат му дори не се сетиха за господин Дьо Жирус; бяха далеч от мисълта за някаква помощ. Просто се страхуваха младата жена и детето да не пострадат при сблъсъка между въстаниците и войниците. Когато излязоха на площадката на третия етаж, видяха господин Дьо  Жирус, който сякаш се криеше в единия ъгъл на прозореца и гледаше внимателно нещо.

– Я ми кажете – попита ги той, – познавате ли тази странна птица там?

И той посочи към Матеус, който бе застанал от другата страна  на площада.

– От половин час го следя – продължи графът. – Непрекъснато оглежда тази къща. Сигурно има някакви лоши намерения.

– Мъжът с червеникавите коси ли? – попита Мариус.

– Да. Ненавиждам рижавите. Имам особен нюх да откривам негодници. Този има подозрителен поглед и крива усмивка, които не предвещават нищо добро.

– Но аз познавам тази личност – сети се Филип. – Екзалтиран демократ... Спомням си, че съм слушал разпалените му речи из клубовете... Никога не съм го познавал отблизо, но ви  уверявам, че винаги съм изпитвал към него някакво отвращение... Вижте, пак гледа насам.

У младежа се пораждаше леко недоверие. Помисли си, че  Матеус може да е някой агент-провокатор, един от онези предатели, които се промъкват сред демократите и ги подтикват към  крайни решения, за да ги предадат после на полицията.

Мариус изпитваше други опасения, за които не смееше да говори.

– Ела – обърна се към Филип той, – трябва да разберем защо този човек гледа насам.

Слязоха и се смесиха с тълпата. Не изпускаха Матеус от очи, като се преструваха, че не го забелязват. Разхождаха се близо десет минути по площада, като продължаваха наблюденията си.

Прекалената самоувереност на Матеус проваляше най-добрите му сметки. Толкова добре бе предвидил всичко, толкова добре бе успял дотук, че бе сигурен в победата си. Вече тържествуваше, забравил обичайната си предпазливост. Бе решил, че сред обезумялата тълпа никой няма да му обърне внимание.

Когато забеляза двамата братя, престана да гледа къщата и прие добродушен вид. Беше навел глава и сякаш дълбоко размишляваше. Мариус и Филип го видяха да слиза по каменните стълби. Тръгна към тълпата, явно доста объркан. В действителност се чудеше дали не трябва да открадне детето веднага, преди да е започнала битката, за да не се компрометира, ако остане на барикадите. Трябваше само да се отърве от Фин; това щеше да е лесно – ще ѝ запуши устата с кърпа, в най-лошия случай ще я убие с нож. Това, което го безпокоеше най-вече и му придаваше този замислен вид, бе проклетата червена перука, която дотогава му бе служила за знаме и от която сега би искал да се освободи на всяка цена. Казваше си, и то с основание, че тя го приковава на едно място, отнема му свободата на действие; никога не би могъл да отвлече дете, докато си оставаше "мъжът с червените коси", както го наричаха; пламенният трибун, който бе предложил да подпалят Марсилия.

Матеус дълго се разхожда. Не се решаваше да предприеме каквото и да било. Разбираше сериозните последствия от промяната на външния си вид. Когато го видяха да се оглежда, Филип и Мариус се увериха, че господин Дьо Жирус не бе сгрешил. Той направи рязко движение като човек, който е взел решение,и се отправи към вратата на една от къщите на площада. Влезе, след като се убеди, че никой не го следи.

След няколко минути двамата братя, приковали погледи към вратата на къщата, видяха оттам да излиза леко плешив господин, който носеше същия костюм като човека с червената коса.

Филип едва сдържа гневния си вик. Бе разпознал Матеус.

– Ах, какъв негодник! – възкликна гневно той. – Това е злият дух на Казалис – този, който вече се опита да открадне Жозеф у Ейас.

– Чувствах, че се готви някаква клопка – прошепна пребледнелият Мариус.

– Сега вече всичко ми е ясно!... Тези проклети червени коси ме заблуждаваха... Струваше ми се, че съм виждал някъде този човек; но понеже беше вечерта, не можех да го разпозная с перуката...

Мариус прекъсна брат си.

– Всяка минута е ценна. Казалис сигурно е някъде тук. Изпратил е някой от хората си, за да те погубят, а този негодник, за да открадне Жозеф. Не зная как точно е станало, но най-напред трябва да се отървем от този човек. После ще видим...

Филип замълча, потиснат от мисълта за нещастията, които бе причинил. Мариус продължи:

– Нали разбираш, не може да бъде задържан с обвинение в покушение, което още не е извършил. А освен това тук няма никой, който би се съгласил да го арестува.

– Грешиш – извика републиканецът и очите му грейнаха радостно. – Хрумна ми нещо! Почакай!

Филип изтича при група работници, които му бяха напълно предани. Каза им тихо нещо и се върна при Мариус.

– Нашият човек вече е в клопката!

Работниците се бяха разпръснали. После един по един се появиха отново и заобиколиха Матеус. Той не подозираше нищо и стоеше невъзмутимо, когато един от работниците грубо му извика:

– Прибирайте се вкъщи!

– Почакай – спря го друг, – май съм виждал гражданина някъде.

– Ей! – извика трети. – Какво направихте с червените си коси?

– Той е предател! Предател! – извика цялата група.

Този вик обиколи площада. Около Матеус се струпаха хора, които силно го блъскаха. Един от въстаниците го претърси и намери в джоба му червеникава перука, която стана доказателство за вината му. Някои предложиха да го обесят, защото всеки си спомни ролята, която беше играл; чуха се викове, че е агент-провокатор, човек на полицията и че трябва да бъде окачен на някой уличен фенер.

Матеус трепереше от страх. В този момент той вече не разсъждаваше, затова не се изненада, когато видя самия Филип да му идва па помощ.

– Приятели – спря разгневените работници младежът, – не си цапайте ръцете с него... Достатъчно е да го арестуваме и държим под око. По-късно може да ни бъде полезен... Само че, ако се опита да бяга, застреляйте го!

Двама работници по заповед на Филип поведоха Матеус и го затвориха в отсрещното магазинче. Единият ocтана на вратата с пушка, за да го пази.

Матеус потъна в тъжни размисли. Сто пъти се прокле заради странната идея, която му бе хрумнала – да си махне перуката. Впрочем дори за миг не се усъмни в участието на Кайолови в арестуването му. Тъй като Филип се престори, че не го познава, той си мислеше, че неприятното му приключение се дължеше на това, че въстаниците го бяха взели за провокатор. Това бе обвинение, срещу което той не можа да се защити. В действителност дори се присмиваше над неприятелите си, които донякъде му бяха помогнали. Не губеше напълно надежда, понеже винаги бе смятал работниците за глупаци и се надяваше, че ще успее да им се изплъзне, когато започне атаката на барикадите. Трябваше само да почака.

Филип се бе оттеглил в единия край на площада заедно с Мариус и оживено му обясняваше:

– Предпочетох да го спася от бесилото... Ако победим, този човек ще се превърне в стршно оръдие в ръцете ни срещу Казалис.

– А ако ви победят? – попита Мариус.

– Тогава ще ти поверя детето си. Ще го пазиш... Не ме измъчвай! Трябва да вървя направо, без да се обръщам назад...

Разговорът между двамата братя бе прекъснат от шепот, идващ от центъра на площада. Беше около два часът. Барикадите бяха готови преди повече от час. Въстаниците чакаха. Възползваха се от този миг на почивка, за да съставят план за отбрана и да вземат последни мерки. След арестуването на Матеус се бе възцарила мъртва тишина. Всеки работник, застанал на поста си, гледаше втренчено напред, с пушка в ръка и си мислеше единствено за мъст.

Изведнъж тези, които пазеха барикадите на улица "Гран", видяха двама приближаващи се мъже, които храбро навлязоха на площада. Чул шепота, с който бяха посрещнати, Филип се доближи и позна господин Мартели и абат Шастание. Собственикът на кораби тръгна към него.

– За Бога, ако имате някаква власт над тези хора, отклонете ги от братоубийствената война.

– Дете мое – прошепна свещеникът, – дойдох да ви моля най-смирено да предотвратите проливането на кръв.

Филип поклати глава, без да отговори. Тяхното идване го бе объркало; пред тях се чувстваше още по-виновен и уплашен. Господин Мартели продължи:

– Нали виждате, идвам, както бях обещал, за да застана между изстрелите на народа и войската... Днес горчиво съжалявам, че не се сдобих с бърза популярност сред работниците, за да ги принудя да ме слушат и следват съветите ми.

– Не мога нищо да направя – обясни накрая Филип. – Тези хора са разгневени, слушат ме, защото мисля като тях: че народът трябва да си отмъсти. Но ако им спомена, че трябва да простят и забравят, те ще ми обърнат гръб. Опитайте сам!

Работниците постепенно се бяха приближили. Господин Мартели се обърна към тях:

– Приятели, натоварен съм да ви съобщя, че справедливите ви искания ще бъдат изпълнени. Току-що бях при правителствения комисар.

Тези думи отекнаха сред тишината, напоена с безмълвен гняв. И само след миг цялата тълпа отвърна в един вик:

– Твърде късно е!

Тогава абат Шастание започна да убеждава всеки поотделно. Но един по един хората се отдалечаваха, изпълнени със злоба. Не искаха да чуят нищо. Когато им казваше, че Господ забранява да се пролива кръв, те му отговаряха: "Защо не казахте това сутринта на националната гвардия?" От своя страна господин Мартели също нямаше успех. Знаеха, че е човек с независим дух, но знаеха също, че е и богат, може би тайно го обвиняваха, че се е поддал на страха.

Свещеникът и собственикът на кораби се върнаха отчаяни при Филип. Той би желал те да успеят, но не смееше открито да им помага. Осъзнаваше грешките си, чиито последици виждаше, а също и грозящите го опасности и затова изпитваше страх.

– Предупредих ви, всякакъв мирен опит е безполезен. Народът иска да се бие и ще го стори. Оставете ни да изпълним дълга си.

Замълча и се заслуша. От улица "Гран" се донасяше глух шум, далечно дрънчене на оръжие.

Войската и националната гвардия вече идват... Филип стисна ръка на Мариус, който бързаше да се качи при Фин, и се отдалечи бързо. Господин Мартели и абат Шастание тръгнаха към барикадата на улица "Гран", зад която бе застанал Филип.

Отново настъпи смазваща тишина и в нея се чуваха единствено тежките равномерни стъпки на войниците.

Скрилите се, приклекнали зад барикадата въстаници чакаха.

18

АТАКАТА

Благодарение на униформата си на войник от националната гвардия господин Дьо Казалис успя да проследи различните фази на бунта. Още сутринта, когато Матеус го остави пред Префектурата, той се промъкна в редиците на първата рота, която срещна. Оказа се ротата на Совер и така бившият депутат присъства на спречкването на улица "Палю".

Бе запознат бегло с плановете на Матеус. Някакво любопитство го накара да наблюдава всичките му действия. След завземането на барикадата, той отиде с ротата на Совер на улица "Канбиер" и стана свидетел на нещастните събития там. Когато видя преминаването на кървавото шествие, водено от неговия агент, разбра, че борбата ставаше неизбежна, спомни си за срещата, която неговият съучастник му бе определил.

След като паническият ужас разпръсна тълпата, бе обзет от силен смут . Предпазливостта го съветваше да не напуска новите си другари по оръжие. Близо два часа стоя на Площада на Революцията с ротата, която чакаше заповеди, за да потегли.

Безпокоеше го най-вече това, че не познаваше добре плановете на Матеус, който само му бе казал да отиде на мястото, където ще се издигнат барикади, за да се срещне с него. Смущението на господин Дьо Казалис се разсея изведнъж, когато някакъв конник донесе заповед на капитан Совер, който я предаде на националната гвардия с думите:

– Чеда мои, родината има нужда от нас. Ходом марш!

Никога Совер не бе произнасял толкова красноречиви слова. Бе така ентусиазиран, че тръгна по "Канбиер" начело на хората си с победоносен вид, без да мисли много за опасностите, на които излагаше живота си.

Господин Дьо Казалис бе много учуден, когато ротата зави наляво, вместо да се отправи към улица "Рим". Мислеше, че Матеус се стреми да пренесе бойните действия на улица "Бонапарт", и не разбираше как съучастникът му ще може да открадне Жозеф, ако се бият в стария град. Оттогава той престана да прави опити да разбере защо. Когато ротата стигна до улица "Гран", той забеляза барикадата. Това му бе достатъчно. Каза си, че е намерил мястото на срещата. Трябваше да изчака събитията.

Улица "Белзенс" бе пълна с войски. Имаше две малки войскови части от пехотинци и около триста артилеристи. Щом пристигна ротата на Совер, комендантът, който бе получил заповед да атакува барикадите, проведе кратък разговор с капитана.

– Чаках ви – обърна се той към Совер. – Имам заповед да действам възможно най-предпазливо и си помислих, че видът на пехотата ще разгневи работниците още повече. За предпочитане е националната гвардия да тръгне първа и да направи последен опит за помирение. Говорете на въстаниците като техен съотечественик.

От този миг Совер бе убеден, че съдбата на Франция е в ръцете му. Построи ротата си в колона и тръгна решително по улица "Гран". Стъпките на войниците отекваха в тишината. След националната гвардия по заповед на коменданта потеглиха и войските.

Когато капитанът стигна на петдесет крачки от барикадата, спря работа и направи още няколко крачки сам. След малко се показаха петнадесетина въстаници. Неясна тръпка на страх премина по тялото на Совер при вида на блесналите дула пред гърдите му. Но прояви решителност, за да покаже, че е смел.

– По дяволите! – извика той. – Приятел съм, не стреляйте... Всички сме марсилци, не бива да се избиваме. Тук сме само добри хора, нали? Оставете оръжията и да си вървим всеки по своя път.

В отговор на тези увещания се чу вик:

– Твърде късно е!

– Никога не е късно да постъпиш разумно – продължи Совер. – На ваше място щях да се върна към задълженията си. Сигурно са ви кавали, че правителственият комисар е удовлетворил исканията ви. Какво още желаете?

– Искаме кръв, отдръпнете се! – извикаха отново въстаниците.

Докато говореше, Совер следеше внимателно движенията на работниците. Чу обезпокоителен шум и се приготви да се отдръпне, когато силен глас извика зад барикадата:

– Внимавайте, наведете се!

Совер залегна, а войниците, които бяха отзад, се наведоха.

В същия миг от барикадата и съседните къщи се чуха залпове, които преминаха над войниците с ужасен грохот, напомнящ буря. Благодарение на предупреждението, което бе накарало войниците да сведат глави, имаше най-много десет ранени. Атаката бе толкова неочаквана и внезапна, че по-голямата част от националната гвардия се разбяга, обзета от паника. Совер се хвърли наляво към къщите и бързо настигна ротата си, която отново се построяваше на стотина крачки от площада.

През това време зад барикадата се разиграваше следната кратка сцена. Господин Мартели и абат Шастание бяха останали сред работниците, като продължаваха да ги молят да спрат кръвопролитията. Докато Совер говореше, собственикът на кораби бе забелязал, че няколко разярени работници се готвеха да стрелят, и извика на войниците: "Внимавайте, наведете се!" Когато въстаниците видяха, че изстрелите им бяха останали почти без резултат, наобиколиха гневно господин Мартели. Филип, който слизаше от барикадата, разбра каква опасност грози някогашния му работодател. Спаси го, като заповяда на двама въстаници да го отведат със свещеника и да не ги изпускат от очи. Заведоха ги в малкото магазинче, където вече беше Матеус.

Войските обаче отново настъпваха. Комендантът бе дал заповед на пехотата да превземе барикадата с щурм. Няколко войници от националната гвардия, разгневени от изстрелите, които едва не ги улучиха, се присъединиха към пехотинците. Сред тях беше и господин Дьо Казалис. След като забеляза Филип горе на барикадата, бе обладан от една-единствена мисъл: да убие неприятеля си, скрит под свода на някоя врата.

Когато втората щурмова колона се хвърли към барикадата, нови залпове я отблъснаха, но този път много по-убийствени от първите. Смъртоносно бе ранен един капитан, който издъхна в съседната къща; повече от тридесет души бяха извадени от строя. Тогава комендантът разбра, че борбата бе неравна и че никога няма да превземе барикадата, ако я атакува фронтално; въстаниците, скрити навсякъде, стреляха и улучваха, а атакуващите войници не можеха да направят същото. Ето защо те се пръснаха по улица "Гран" покрай стените на къщите. Започна стрелба. От време на време се чуваха пушечни изстрели; щом някой се покажеше, покрай него веднага изсвистяваше куршум.

Совер беше се скрил под голяма пътна врата. Този добряк вече не смяташе службата в националната гвардия за толкова забавна. В началото значимостта, която му придаваше званието капитан, в протичащите важни събития гъделичкаше честолюбието му. Но когато видя, че се бият не на шега, буржоазното му състрадание се пробуди и той гледаше умиращите хора около себе си нажален и ужасен. Искаше да спре борбата – първо, за да не го грози опасност от някой куршум, и второ, за да избегне неприятната гледка на битката. Беше кротък човек, не би убил и муха и мислеше само как да си осигури собствената безопасност и да се притече на помощ на приятелите си, които бяха влезли в бой.

Случайно се намери пред същата врата с господин Дъо Казалис. Позна бившия депутат и едва сдържа учудването си. Знаеше за омразата му към Кайолови и си обясни присъствието му на това място и странното му облекло с желанието да си отмъсти. Той видя Филип на барикадата и започна да наблюдава господин Дъо Казалис, който, подпрял пушка, сякаш чакаше нещо. Когато републиканецът се изправи, за да зареди оръжието си, легитимистът се прицели бързо и натисна спусъка. Но Совер, който се престори, че се препъва, го блъсна и куршумът улучи фасадата на една къща.

Разгневеният господин Дъо Казалис не посмя да наругае капитана, под чиито заповеди бе застанал доброволно. Сложи нов патрон в пушката си и преглътна яда си.

Совер си мислеше:"По дяволите! Кайолови са ми приятели, Мариус някога добре ме развесели с Клерон... Няма да позволя да ги убият така... Да си отваряме очите..." И от този миг забрави, че е капитан, мислеше само как да достави удоволствие на Мариус и да спаси Филип.

Филип разбираше, че бе избегнал голяма опасност. Обладан от треската на борбата, той се биеше отчаяно. Неувереността му намаляваше, вярваше, че защитава детето си. Стреляше по войниците, защото те стреляха по къщата, където бяха Фин и Жозеф. Именно това го отчайваше толкова много. Всеки миг поглеждате към прозореца на стаята и пребледняваше, когато някой куршум счупваше стъкло. От време на време от съседния прозорец се показваше господин Дьо Жирус – за да вижда по-добре, пренебрегваше смело опасностите. Успокояваше Филип с ръка, после се радваше като запален зрител на спектакъла, който се разигравате на барикадата.

Борбата продължи близо половин час. Чуваше се откъслечна стрелба; през три минути настъпваха злокобни паузи; следваше изстрел, чуваше се вик и отново настъпваше мъчителна тишина. Червените панталони на войниците бяха чудесни мишени за работниците, които успяха да убият благодарение на това лоста от тях. Въстаниците се криеха по-добре, но щом от някой прозорец се стреляше, по него веднага се изсипваше дъжд от куршуми. Въстаниците, които бяха застанали на терасите и обсипваха оттам с градушка от камъни противниците си, пострадаха повече при престрелката: често от покривите падаха хора върху паважа, застреляни като врабчета.

Борбата можеше да продължи така до вечерта. Всъщност престрелката взе много повече жертви от една открита и решителна атака. По земята, сред локви от кръв, се търкаляха вече тридесетина трупа.

Още при първия изстрел Мариус бе слязъл на улицата. Щом като не можа да спре борбата, искаше поне да се притече на помощ на въстаниците. Погрижи се в магазинчето до площада да направят импровизиран лазарет и се зае активно с пренасянето на ранените.

Когато минаваше зад барикадата, до него падна смъртно ранен човек. Наведе се над него и с изненада позна Шарл Блетри, неверния служител на фабриката "Даст и Деган". Нещастникът също го позна и като видя, че младежът бърза да му помотае, се усмихна пребледнял:

– Няма смисъл, господин Мариус. С мен е свършено, ще умра... Ах, добър е Бог, че ви прати при мен!

Той продължи с усилие, ръцете му се свиха конвулсивно:

– Заклевам ви се, че не съм стрелял... Поведоха ме приятели, бях длъжен да следвам останалите... чуйте, искам да ви помоля за една услуга. Обещайте ми да изпълните последното ми желание.

Блетри се надигна с мъка и откачи колана от кръста си... Когато го подаваше на Мариус, се сгърчи в конвулсия и коланът падна на паважа. От него се изтърколиха няколко монети.

После бившият служител отново се съвзе.

– В този колан има сто франка. Моля, предайте го на господата Даст и Деган и им кажете, че вината не е моя, задето не съм успял да им върна изцяло парите, с които злоупотребих.

И тъй като Мариус го гледаше учудено, той прошепна с угасващ глас:

– Вие не знаете, че ми опростиха двете години. Излязох от затвора преди три години и оттогава копая канали... От сто и тридесетте франка, които печелех всеки месец, връщах по сто на бившите си работодатели. Успях да възстановя три хиляди и неколкостотин франка... Но се надявах, че след време ще печеля повече, бях си мечтал да посветя целия си живот на връщането на този дълг... Но смъртта идва твърде рано.

Думите заседнаха на гърлото му. След кратка агония издъхна. Лицето му се изкриви в смъртна гримаса, краката му се вцепениха.

Мариус бе обладан от някакво чувство на почит при вида на тази ужасна смърт. Нещастникът, който лежеше пред него, му изглеждаше велик в болката и угризението си.

Взе кесията и щеше да тръгне, когато чу силен шум откъм улиците "Люн д’Ор" и "Вией Моне". Изведнъж видя войници и национални гвардейци, които идваха оттам и навлизаха по площада.

През няколкото минути, които Мариус бе прекарал до Блетри, станаха важни събития. Докато престрелката на барикадата на улица "Гран" продължаваше, два войскови корпуса бяха атакували въстаниците откъм уличките на стария град.

Една войскова колона обсади площад "Озьо" откъм улица "Рьоки Нови". Когато стигна до края на улица "Пиер ки Раж", колоната спря, защото забеляза барикадата, издигната от въстаниците. Полицейският комисар, който бе начело на колоната, направи няколко крачки и призова работниците към спокойствие и прекратяване на стрелбата. Вместо отговор му извикаха, че народът е бил провокиран и почти в същия момент изстрел го улучи в ръката. Едва бе успял да се дръпне, когато обща стрелба, придружена с дъжд от камъни и керемиди, се стовари върху войската. Този шум приличаше на гръмотевичен тътен и улицата се изпълни с дим. Изненаданите войници се пръснаха бързо, търсейки подслон покрай къщите. Започна престрелка като тази на улица "Гран". Тези улични боеве са ужасни, шепа хора често спъват действията на цяла армия.

Докато престрелката се водеше на две места, друга колона, която сигурно имаше повече късмет, се приближаваше към барикадата на улица "Гран" откъм Съдебната палата. Бе обстрелвана само от въстаник на пост, който веднага се оттегли; но щом разбра, че е невъзможно да премахне укреплението без артилерия, реши да промени позициите си.

И така, тя тръгна по улица "Белзенс"; там срещна тридесетина въстаници, които стреляха по нея, а после побягнаха – едни по улица "Маркиз", други по улиците "Сент Март", "Сент Барб" и "Мулен д’Юил". Войниците се спуснаха да ги преследват. Въстаниците стреляха по тях и те им отвръщаха. Престрелката продължи откъслечно, като освен това войниците претърсиха две-три къщи, в които арестуваха няколко въстаници. Но не посмяха да тръгнат по улица "Маркиз", която щеше да ги отведе направо до площад "Озьо". Тази улица, по която предполагаха, че има барикади, им се стори тясна и опасна; страхуваха се да не бъдат премазани от предмети, хвърлени от покривите и прозорците.

Колоната продължи напред. Когато стигна до площад "Сен Мартен", тя се раздели: една част тръгна по улица "Люн д’Ор", другата – по "Вией Моне". Планът бе да навлязат на площад "Озьо" масирано, където действително пристигнаха почти едновременно.

Войниците се спуснаха към барикадите, които от тази страна не бяха така добре укрепени. Изненадани от този неудържим устрем, въстаниците побягнаха и се скриха в къщите. Задържаха колоната няколко минути, като откриха по нея непрекъснат огън от прозорците. Но скоро изстрелите се поразредиха, войниците минаваха на бегом под куршумите и скоро стигнаха до средата на площад "Озьо".

Забелязал униформите на победителите, Мариус разбра, че брат му е погубен, ако веднага не го измъкне от сигурен арест. Изтича до барикадата на улица "Гран". Филип, обърнал гръб, зает със защитата на барикадата, не бе забелязал победата на войската. Когато двамата братя се отправиха към къщата, където бяха Фин и Жозеф, разбраха, че няма да успеят, затова бързо влязоха в къщата, която беше срещу тяхната, и залостиха вратата. Не смееха да споделят опасенията си от това, че бяха разделени с детето и младата жена.

На площада цареше ужасна врява. Когато въстаниците видяха, че войниците и гвардейците бяха станали господари на положението, те направиха като Филип и Мариус – скриха се в съседните къщи. Военните колони, които атакуваха барикадите на улиците "Гран" и "Рьоки Нови", най-напред бяха учудени от прекратяването на огъня. После събориха изоставените барикади и се присъединиха към победителите. Площадът се изпълни с войски, които се готвеха да обсадят къщите сред оглушителен шум.

Едва тогава избяга въстаникът, който пазеше тримата затворници в малкото магазинче. Матеус се вмъкна в тълпата и изчезна, докато господин Мартели и абат Шастание стояха тъжно и неподвижно на прага в очакване на ужасен погром. А от време на време любопитният господин Дъо Жирус се показваше на прозореца, от който не бе се отделил от началото на боевете.

19

НАЙ-ПОСЛЕ МАТЕУС ДЪРЖИ ЖОЗЕФ В РЪЦЕТЕ СИ

Совер бе изгубил от поглед господин Дьо Казалис, когато тръгна към площада. Бе много ядосан, че не знае къде може да е, след като го бе следил близо час, скрит под голямата пътна врата. Достойният човек съвсем бе престанал да мисли за капитанската си длъжност, обладан от натрапчивата мисъл да помогне на брата на своя приятел Мариус.

Обикаляше разтревожен и объркан площада, когато изведнъж му дойде наум, че Филип сигурно се е скрил в старото жилище на Фин. Погледна към къщата и видя лицето на господин Дъо Жирус.

– Ей, вие, там горе! – извика той на стария граф. – Слезте бързо да ми отворите.

Господин Дьо Жирус силно се безпокоеше за Филип. Реши се да слезе, тъй като знаеше, че двамата братя се бяха скрили в отсрещната къща, и се надяваше да им бъде полезен по някакъв начин. Но долу в коридора се натъкна на въстаници, които бяха, заключили и не искаха да го пуснат навън. Най-после успя да ги убеди да открехнат вратата. Когато излезе, въстаниците отново се затвориха.

Совер и господин Дьо Жирус се срещнаха лице в лице.

– Ей, по дяволите! – извика капитанът. – Трябваше да оставите вратата отворена... Ще наредя да ви арестуват.

Благородникът го гледаше с любопитство.

– Да ме арестувате ли? Е, добре! Арестувайте ме лично и ме отведете при онези хора там.

И той посочи господин Мартели и абат Шастание. Совер го придружи. Когато разбра, че е засегнал един граф, богат собственик, той се извини.

– Само това оставаше – да ме арестуват – заяви весело господин Дьо Жирус – и денят ми щеше да завърши чудесно.

След това поговори тихо със собственика на кораби и го запозна с обстановката.

– Ние не можахме нищо да видим. Бяха ни затворили в това магазинче заедно с една личност, която приличаше на истински престъпник... Казвате, че Филип и Мариус са се скрили в тази къща, така ли?

– Да, и много се страхувам да не ги арестуват. Но най-ужас-ното е, че оставих в другата къща сами жената на Мариус и детето на Филип.

Тази новина окончателно отчая собственика на кораби. Абат Шастание отбеляза, че Фин и Жозеф не рискуват нищо: винаги можеха да се намесят в случай на нападение и грабеж на къщата. Преди всичко трябваше да мислят за двамата братя и да се опитат да ги спасят. Изглеждаше почти невъзможно да им се притекат на помощ.

Войсковите части, които бяха завзели площада, не стояха без-дейни. Все още тук-там от прозорците се стреляше; но това трябваше скоро да приключи. Ето защо бе дадена заповед да се щурмуват всички заключени къщи, от чиито покриви въстаниците изстрелваха последните си патрони. Първи настъпиха сапьорите, които започнаха да разбиват вратите с брадви.

Совер губеше надежда. Би искал да отклони войниците от къщата, в която предполагаше, че се е скрил Филип, но не знаеше по какъв начин да го стори. Събра хората си, заведе ги в противоположния край на площада, накара ги да претърсят другите сгради. Обхвана го пълно отчаяние, когато видя, че от къщата, която искаше да предпази, се стреля. Един лейтенант бе ранен, всички войници се хвърлиха към вратата.

– Глупаци! – промърмори Совер. – Точно него ли трябваше да ранят! Сега вече с младия ми приятел е свършено.

Той се приближи. Искаше да бъде един от първите, които щяха да влязат.

Докато ставаха тези събития, в другия край на площада оживено говореха двама мъже. Това бяха Матеус и господин Дьо Казалис. Агентът бе забелязал със зоркия си поглед господаря си сред тълпата. Той го дръпна и попита присмехулно.

– Е, какво? Няма ли да ме поздравите? Здравата се потрудих.

– Не те видях на барикадата – обясни бившият депутат.

– Ама че го казахте! Тези глупаци се погрижиха да ме скрият от куршумите, като ме затвориха в едно магазинче. Благодарен съм им за това... Хайде, победата е наша.

– Къде занесе детето?

– А, много бързате... След малко ще ви го предам... Вижте! То е там, в онази къща. Сега разбиват вратата ѝ.

Тогава Матеус разказа на господин Дьо Казалис какво е направил и какво още му оставаше да свърши. Беше сигурен в успеха си.

– Обаче – добави той – трябва да се действа бързо. Заедно с мен затвориха, не зная по какви причини, двама приятели на Кайолови. Погледнете, те още са на прага на общия ни затвор. Страхувам се присъствието им да не ни попречи.

Господин Дьо Казалис позна господин Мартели и абат Шастание. Не видя господин Дьо Жирус, който стоеше с гръб към него.

– О, те не са тук заради нас! На работа, Матеус! Ще ти платя двойно, ако успееш!

Сапьорите нанасяха първите удари с брадва по вратата, която кънтеше.

– А знаеш ли къде е този проклет Филип? – попита господин Дьо Казалис.

– Искрено се надявам, че е арестуван – бе отговорът на Ма-теус. – При всички случаи ще го хванат, ако се е скрил в тази къща. Не се тревожете, добре се е наредил. Ще му дадат десет години заточение.

Предпочитам веднъж-завинаги да свърша с него... Беше ми на мушка... Не се ли страхуваш, че ако е в къщата, ще попречи на плановете ти?

– Ами! Сигурно се е скрил в някой шкаф... Внимание! Ето че вратата поддава. Не се намесвайте, гледайте, ако това ви забавлява. И щом взема детето, последвайте ме бързо. Ще си оправим сметките по-нататък.

Матеус остави господаря си насред площада и се присъедини към войниците, които бяха обградили къщата. Брадвите на сапьорите бяха строшили вратата, но пантите и ключалките още държаха. Вратата щеше да падне. Совер с безпокойство бе проследил тази операция. Смяташе да събере хората си и да влезе пръв. Когато вратата започна да поддава, нечия ръка го докосна по рамото. Обърна се и позна Каде, брата на Фин.

Младежът го повика бързо настрана и го попита тихо:

– Какво става? Виждали ли сте сестра ми?

И преди Совер да е имал време да отговори, Каде продължи:

– От тази сутрин с хората ми сме под арест в службата ни. Властите, които знаят добре убежденията ми, са изпратили националната гвардия пред нашата къща и едва им се изплъзнах... Изтичах на улица "Бонапарт", в жилището на зет си. Къщата беше празна. Господи, какво става? Кажете ми бързо!

– Е, добре! – прошепна Совер. – Нещастието никога не идва само. Цялото семейство сигурно е в тази къща.

– Мислите, че сестра ми е там?

– Не съм много сигурен... Но това, което зная, е, че видях Филип на барикадата. Биеше се яростно. Ах, бедни ми Каде, много се страхувам, че това ще свърши зле... Щях да забравя да ви кажа: неприятелят ви е на площада.

– Какъв неприятел?

– Господин Дьо Казалис. Преоблечен е като гвардеец.

Каде потрепера. Изведнъж забеляза, че вратата вече е разбита.

– Да вървим бързо! – изкрещя той.

Когато вратата падна, войниците нахлуха в къщата. Но от стълбите последваха три-четири изстрела и нападателите отстъпиха в безредие. Няколко минути никой не посмя да влезе в коридора. Въстаниците бяха изстреляли последните си куршуми и след тази жалка отбрана бяха побързали да се качат отново на покривите, за да се опитат да избягат. Когато премина първият момент на паника, войниците се решиха да отидат предпазливо до стълбите. После, видели, че не срещат никаква съпротива, нахлуха в къщата и започнаха да претърсват всяко кътче.

Совер и Каде бяха проявили неблагоразумието да се отдръпнат с няколко крачки, докато разговаряха. Когато се приближиха към вратата, се оказаха зад истинска тълпа, която им пречеше да проникнат вътре. Въпреки усилията дълго време не помръднаха от мястото си, а когато влязоха, се заизкачваха отчайващо бавно. Стълбището беше задръстено от войници и гвардейци.

На третия етаж покрай тях мина мъж, когото войниците взеха за изплашен наемател. Той държеше в ръцете си дете. Бягаше и блъскаше всички. Мина толкова бързо, почти скрил детето в редингота си, че Каде не можа да види лицето му. Младежът се обърна, подтикван от някакво смътно чувство, но въпросният мъж беше слязъл пет-шест стъпала. Братът на Фин, подканван от Совер, който нищо не бе видял, продължи да се качва и скоро се оказа пред малкото жилище. Вратата бе широко отворена. Фин лежеше в безсъзнание насред стаята. Жозеф бе изчезнал.

20

ВЪСТАНИКЪТ ФИЛИП СТРЕЛЯ

ЗА ПОСЛЕДЕН ПЪТ

По време на битката ужасен страх сковаваше Фин. Стряскаше я всеки пушечен изстрел. Мислеше си, изплашена, че куршумът бе убил някой от близките ѝ. Би искала да е долу, на улицата, за да дели опасностите с Мариус и Филип. Но присъствието на Жозеф я приковаваше в тази стая, където примираше от тревога.

Нещастното дете се притискаше към нея. Бе бяло като платно и стискаше зъби, без да издаде нито звук. Заровило лице в полите на младата жена, обвило инстинктивно малките си ръчички около кръста ѝ, то стоеше неподвижно и примряло от страх. Многократно през прозореца минаваха куршуми, които повреждаха мебелите и се забиваха в стените. Фин изумено гледаше дупките от куршумите.Тя се свиваше и притискаше още по-силно Жозеф в ръцете си. Разбира се, не мислеше за себе си. При мисълта, че някой куршум можеше да рикошира и да улучи детето в скута ѝ, по тялото ѝ преминаваше ледена тръпка.

Това мъчение продължи повече от час. Вслушваше се с тревога и в най-малките шумове. Изведнъж по врявата, идваща от площада, се досети, че барикадите са превзети. Изпита силен страх.

Стрелбата бе прекратена. Фин се престраши и се доближи до прозореца, за да погледне навън. Обземаше я мъчително безпокойство. Питаше се защо Мариус и Филип не се бяха качили в стаята ѝ след превземането на барикадата. Трябваше бързо да дойдат и да се скрият при нея. Щом не бяха дошли, значи бяха арестувани, а може би и убити. Тя си представи своя мъж и зет си как лежат окървавени на паважа или как войниците ги отвеждат в затвора; тези мъчителни сцени я накараха да се разридае.

После Фин видя на площада войскови части, които бързо се отправяха към къщата, и се отдръпна от прозореца. Скоро отекнаха удари от брадва. Жозеф се разплака; немият ужас, който изпитваше до този момент, се смени със сърцераздирателни викове. Зовеше баща си, вкопчваше се около врата на Фин, крещеше, че не иска войниците да го вземат.

Писъците на клетото дете подлудиха младата жена. Тя побягна по стълбите с намерение да слезе и изтича при Мариус и Филип. Но не бе стигнала и до първия етаж, когато чу падането на вратата. В същия миг въстаниците, скрити в коридора, изпразниха пушките си и изтичаха нагоре по стълбите. Фин не знаеше какво да прави. От вестибюла се донасяше неясен шум. Скоро чу и приближаващите стъпки на войниците. Може би щеше да остане на мястото си, ако, наведена над перилото, не бе видяла мъжа, който се качваше пръв. Бе Матеус. Стори ѝ се, че вижда призрака на отчаянието си. Като омагьосана, с разширени от ужас очи, тя се заизкачва бавно, отстъпвайки пред Матеус, който я гледаше втренчено. Когато младата жена влезе в стаята, преди още да успее да заключи, той се спусна към нея и изтръгна Жозеф от ръцете ѝ. Фин проплака тихо – това бе единственият ѝ протест, защото бе смазана от вълнение и едва се държеше на крака. Когато вече не усещаше детето в ръцете си, тя ги протегна напред, сякаш да вземе обратно скъпото си съкровище. Но срещна само празнота и се строполи безжизнено на земята.

Никой от войниците, които претърсваха къщата, не забеляза тази сцена. Но от съседната къща двама свидетели присъстваха на похищението на Жозеф.

Къщата, в която случайно се бяха скрили Мариус и Филип, бе разположена от другата страна на улица "Гран", на ъгъла на площада. По щастливо стечение на обстоятелствата двамата братя бяха единствените въстаници, скрили се там. Щом влязоха, заключиха пътната врата. Стълбището бе пусто и тихо; наемателите бяха здраво залостили вратите и не смееха да се показват.

Мариус и Филип седнаха за малко на първите стъпала, за да обмислят какво да правят. Не знаеха как да се измъкнат от войниците, които бяха започнали да претърсват сградите, и всеки момент можеха да разбият вратата. Оставаше им само да опитат да избягат по покривите. Но този начин беше опасен и те решиха да останат още малко, за да се убедят, че Фин и Жозеф не са застрашени от нищо.

– Не трябваше да ги изоставяме – промълви отчаяно Филип. – Подло бе да мислим само за собствената си сигурност.

– Да не губим надежда – опитваше се да успокои брат си и себе си Мариус.

– Независимо от това ще мисля за спасението си едва когато разбера, че те са в безопасност... Чуй! Разбиват вратата. Бързо горе!

Качиха се на първия етаж и видяха с уплаха от прозореца на общата площадка, че атакуват отсрещната къща. Няколко мига стояха задъхани и неподвижни. Всеки удар от брадва отекваше като ехо в гърдите им. Никога не бяха изпитвали толкова силно вълнение. Следяха с мъчителна тревога различните фази на обсадата. Най-много ги измъчваше безсилието: не можеха да се притекат на помощ на тези, които бяха в опасност. Щяха да наблюдават атаката на яростната тълпа, без да могат да направят каквото и да било.

Изведнъж Филип нададе гневен вик. Бе забелязал Матеус в първата редица на атакуващите. Посочи го на брат си.

– Негодник такъв! – прошепна глухо той. – Трябваше да го обесят. Избягал е и сега ще открадне Жозеф.

От гърдите му се изтръгна нов вик. С пръст посочи на Мариус някакъв гвардеец, полускрит зад едно дърво на площада. Успя само да произнесе със сподавен глас:

– Казалис!

И като се прицели в него, добави:

– Имам само един куршум. Ще бъде за него.

Вече щеше да натиска спусъка, когато Мариус издърпа оръжието от ръцете му.

– Без ненужни убийства! Може би този куршум ще ни потрябва... Намираме се в истински капан.

В този миг вратата вече поддаваше под ударите на брадвата.

– Да се качим по-нагоре – предложи Мариус.

Отидоха на третия етаж. Там ги очакваше страшна сцена. Точно срещу тях бе прозорецът на стаята, където бяха Фин и Жозеф. Видяха младата жена, която кършеше ръце, но заради шума не можеха да ѝ дадат знак, че са там. И така станаха свидетели па похищението. Гледаха пребледнели и разтреперани. Когато Фин реши да слезе, те я проследиха с поглед по стълбите. Виждаха я през прозорците на общата площадка, които гледаха към улицата. После я забелязаха да се качва отново и отстъпва пред Матеус, който, след като влезе в стаята, изтръгна Жозеф от ръцете на младата жена.

Мариус върна пушката на Филип и заяви:

– Чувствах, че ще имаме нужда от този последен куршум.

Филип опря оръжието в рамото си, но ръцете му трепереха.

Страхуваше се да не улучи сина си. Матеус бе излязъл от стаята и слизаше.

Когато негодникът мина край прозореца на втория етаж, на Филип отново му премаля. Не можа да натисне спусъка.

– Ако го изпуснеш да излезе на улицата – простена Мариус, – с детето е свършено.

Тогава Филип направи последно усилие и се съсредоточи. Подпря цевта на перваза и зачака Матеус, който трябваше да мине.

Шпионинът, който продължаваше да слиза, стъпи на площадката на първия етаж. Последва изстрел.

Совер и Каде, които се суетяха около Фин, чуха изстрела и повдигнаха глави. От другата страна на улицата забелязаха двамата братя. Надвесени тревожно над прозорците, очакваха резултата от изстрела. Совер възкликна изненадано и радостно: сега вече знаеше къде са тези, които искаше да предпази. Каде бе обзет от внезапно предчувствие за станалото.Не беше видял детето в стаята, мислеше си за мъжа, който мина толкова бързо край него на стълбището.

Слезе бързо. На първия етаж видя странна гледка. Матеус лежеше на стъпалата с пръсната глава; бе разтворил ръце и Жозеф бе паднал върху него, без да се удари. Куршумът на Филип бе улучил агента в главата, минавайки покрай челото на детето. Дошло на себе си след силната уплаха, която бе позволила на Матеус да го отнесе безпрепятствено, то ронеше горещи сълзи. Все още лежеше върху трупа.

Каде отдръпна тялото и взе клетото детенце в ръце. Бе изкачил няколко стъпала, когато му хрумна нещо. Слезе отново и претърси трупа. Взе всички книжа, които намери у него. Можеха да послужат.

Когато се върна в стаята на третия етаж, завари Совер доста объркан, защото не знаеше как да окаже първа помощ на Фин, която все още беше в безсъзнание. Бе я пренесъл на леглото. Каде сложи Жозеф до сестра си. Детето веднага обви ръце около врата ѝ, притисна се към нея щастливо, че е намерило отново любимото си убежище. Фин страстно целуна Жозеф. Струваше ѝ се, че е изживяла страшен кошмар. Внезапно отново пребледня и попита:

– Къде са Мариус и Филип? Не крийте нищо от мен, моля ви!

Тогава Каде ѝ показа двамата братя в съседната къща. Обзета от радост, тя не помръдна. Все още съществуваше опасност за тях, но бяха живи и това бе най-важното.

Филип и Мариус също вкусваха от радостта. След изстрела Филип едва не припадна. Очите му се премрежиха, нададе вик на ужас, когато видя Матеус и детето да падат. И за миг бе скован от ужас: не можеше да различи през дима дали не бе улучил сина си.

Но когато Мариус чу плача на детето, което Каде отнасяше в стаята, извика:

– Погледни!

Тогава двамата братя, безкрайно щастливи, проследиха сцената, която се разиграваше пред тях. Виждаха Фин и Жозеф живи и здрави и вече бяха сигурни, че тях самите не ги грози никаква опасност сега, когато имаха до себе си приятели, които да ги защитават.

Успокоиха се още повече, когато видяха, че в стаята се качваха господин Мартели и абат Шастание, водени от господин Дьо Жирус. Тримата бяха изчакали влизането на войниците, за да дойдат и да защитят младата жена. Не можеха да се досетят за кратката драма, която бе се разиграла. Трупът на стълбите ги накара да побързат. Горе научиха всичко от устата на Каде и Фин.

– Този Казалис е мръсник – извика господин Дьо Жирус, – заемам се с него... Но преди всичко трябва да помислим как да скрием Мариус и Филип от войниците... Ето, погледнете, няма време, трябва да се бърза.

Сочеше площада. Действително, положението на двамата братя ставаше критично. Изстрелът на Филип бе привлякъл вниманието към къщата, където бяха скрити с Мариус. Сапьорите вече разбиваха вратата с брадви.

– Имат само един начин за спасение – промълви господин Мартели, – да се опитат да избягат по покривите.

– Подобно бягство е невъзможно – отговори разгорещено Каде. – Къщата е много по-висока от останалите... Свършено е с тях.

Фин отново беше обезумяла от отчаяние. Всички напразно си блъскаха главите да измислят нещо. А брадвените удари се засилваха.

Изведнъж господин Дьо Жирус се обърна към Совер, когото Каде бе представил като приятел:

– Не можете ли да спрете хората си?

– О, не! – извика капитанът отчаяно. – Да не мислите, че в националната гвардия се подчиняват просто така!... Почакайте, почакайте...

Очите на Совер бяха широко разтворени. Явно някаква мъчителна мисъл се раждаше в него. Изведнъж извика:

– Хрумна ми нещо. Елате, Каде!

Двамата мъже слязоха бързо. Близо пет минути господин Дьо Жирус и останалите ги чакаха, изпълнени със страх. Най-после те се върнаха. Всеки носеше по пакет с дрехи.

Каде направи знак па Мариус и Филип да отворят прозореца, зад който се криеха. Когато разбраха и направиха така, както искаше, младежът им хвърли пъргаво и със сила двата пакета. Войниците долу, чието внимание бе изцяло погълнато от вратата, която очакваха всеки момент да поддаде, не видяха двете тъмни сенки, преминали на тях.

Ето каква бе идеята на Совер. Бе отишъл с Каде до един подвижен лазарет, където имаше дванадесетина ранени гвардейци, и оттам спокойно бе откраднал два комплекта униформи, като се възползва от всеобщата суматоха.

Филип и Мариус чувстваха колко сериозно е положението им. Щяха да се опитват да бягат по покривите, когато разбраха, че приятелите им обмислят бягството им. Щом получиха дрехите, бързо се качиха на тавана, където се преоблякоха като гвардейци. Едва успяха да хвърлят собствените си дрехи през един прозорец с изглед към съседния двор и чуха, че се разбира входната врата. Скриха се и умело се присъединиха към нахлуващите войници. Дори известно време им помагаха в търсенето, което, разбира се, бе напразно; после, без да бързат, излязоха на улицата.

Долу намериха господин Дьо Жирус и Совер, които ги чакаха. Малко по-нататък на площада бяха Каде, Фин, господин Мартели и абат Шастание. Младата жена, която носеше Жозеф, бе решила да се върне веднага в жилището си на улица "Бонапарт". Щом забеляза Мариус и Филип на улицата, тя се отдалечи, като обръщаше глава на всяка крачка. Бе натоварила господин Дьо Жирус да доведе двамата братя.

Филип и Мариус стиснаха силно ръката на бившия управител на пристанищната кантора. Не можеха да намерят думи, за да му благодарят.

– Всичко е наред, всичко е наред – прошепна добрякът, дълбоко развълнуван. – Това е нормално между приятели, по дяволите. Но нали разбирате, преди всичко редът! Националната гвардия бе създадена, за да го поддържа... Аз не се шегувам със службата!

И той започна да сипе обидни думи по гвардейците, които сновяха слисани по площада. Господин Дьо Жирус и двамата братя си тръгнаха бързо.

Когато Совер се опитваше да се присъедини към хората си, забеляза зад едно дърво разтревожения господин Дьо Казалис с пребледняло лице. Престори се, че не го е видял, и започна да го следи.

Бившият депутат не можеше да си обясни странните събития, които ставаха пред очите му. Откакто Матеус бе изчезнал в къщата, той чакаше завръщането му, без да разбира нищо. Когато видя Фин с малкия Жозеф, когато забеляза, че неприятелите му се измъкваха от всичките му клопки, го обзе скрита ярост. Гневът му се усилваше от една мисъл, която го измъчваше: мислеше, че Матеус го е предал.

– Какво ли прави този негодник? – шепнеше той. – Продал се е на Кайолови, улеснил е бягството им.

Накрая се реши да отиде и да види какво прави Матеус в тази къща, от която не излизаше. Ако беше го срещнал, щеше да го удуши. Когато стигна на първия етаж, той се блъсна в безжизненото тяло на съучастника си. Пребледня като мъртвец и го погледна, зяпнал от изненада и ужас. После внезапно се наведе и го претърси. Когато видя, че джобовете му са празни, той се отчая. Ритна ядосано трупа и бързо си тръгна.

– Знаех си аз – мърмореше Совер, който не изпусна от очи Казалис, – че тази странна птица е свързана по някакъв начин с отвличането на детето.

Битката бе приключила, войските бяха победили. Беше около четири часът. Съпротивата на работниците бе отчаяна, но краткотрайна. Главните водачи на въстаниците бяха избягали още след превземането на барикадите. Много работници обаче бяха арестувани. Тези, които не можаха да избягат по покривите на къщите, бяха заловени при обиска в зимниците, в шкафовете, под леглата, в камините и дори в кладенците; навсякъде, където бяха помислили, че могат да се скрият.

След като къщите бяха претърсени, а шестте барикади – разрушени, войниците окупираха площад "Озьо".

Вечерта у Мариус се състоя приятелско събиране. Младото семейство, Филип и Жозеф бяха отново заедно. В очите им имаше сълзи на радост и нежност. Точно тогава господин Дьо Жирус влезе и съобщи, че Филип трябва да изчезне възможно най-бързо, ако не иска да бъде заточен. Предложението му да го отведе на следващия ден в Ламбеск и там да го скрие в едно от именията си бе прието с признателност. А до следващия ден Филип трябваше да остане в къщата на господин Мартели.

Когато Филип и господин Мартели си тръгнаха, господин Дьо Жирус разговаря дълго с Мариус за господин Дьо Казалис. Каде бе предал на зет си книжата, намерени в джоба на Матеус, между които бе писмото, което агентът бе получил от господаря си и което му гарантираше известна сума като награда за похищението на Жозеф. Подобен документ представляваше страшно оръжие. Сега вече Кайолови можеха да накарат чичото на Бланш да върне заграбеното.

Според Мариус най-добре беше да не искат никакви пари от господин Дьо Казалис, а да използват единствено намереното у Матеус писмо като постоянна заплаха, която би принудила депутата да се откаже от всякакви действия срещу Филип. Един скандал можеше само да навреди на цялото семейство.

Господин Дьо Жирус одобри напълно тази безкористност и се зае лично да се срещне с господин Дьо Казалис. На другия ден отиде при него и двамата останаха затворени в стаята два часа. Домашната прислуга чуваше само ужасни викове. Никой никога не разбра какъв е бил разговорът между двамата благородници. Сигурно господин Дьо Жирус жестоко бе упрекнал господин Дьо Казалис за неговата непочтеност и като честен човек го бе посрамил, за да получи от него тържествени обещания. Ето как в тази история един аристократ разобличаваше недостатъците на друг, но насаме. Когато господин Дьо Жирус си тръгна, слугите забелязаха, че господарят им го изпраща смирено, без да каже нищо и с бледо лице.

След час старият граф и Филип пътуваха в кабриолет, който ги отвеждаше в Ламбеск.

21

ДУЕЛЪТ

Година след кървавите събития, за които читателят току-що прочете, над Марсилия отново премина полъхът на смъртта. Смъртните случаи бяха вече не двадесет-тридесет – хората загиваха със стотици: след гражданската война дойде холерата.

Би било мъчително да се пише за многобройните епидемии, които обхванаха Марсилия. Разположението на града, топлият климат, постоянните връзки с Африка, мърсотията на старите улици; всичко сякаш го предопределя фатално като огнище на инфекция, където заразните болести се разпространяват със страшна бързина. Щом настъпи лятото, той е изложен на опасност. И при най-малката небрежност, ако за нещастие се промъкне страшният бич, какъвто е епидемията, скоро обхваща крайбрежието, а оттам и цяла Франция.

В началото епидемията от 1849 година не бе толкова силна. Избухна към средата на август. Твърди се, че е станала опасна след дебаркирането на конвой от болни войници, дошъл от Рим и Алжир. Говори се, че петдесет от тези войници умрели в нощта на пристигането. Оттогава епидемията се разпространила в Марсилия.

Политическите страсти на времето силно упрекнаха републиканското правителство за декрета от десети август, който позволяваше на корабите, идващи от изток, да влизат свободно в пристанището само с обикновена декларация на корабните лекари. Така този декрет премахваше карантината и откриваше града за кълновете на болестта.

Впрочем инкубационният период бе доста дълъг. В края на август жертвите станаха сто деветдесет и шест. Но септември бе страшен: имаше хиляда и двеста умрели. Епидемията свърши през октомври, след като отне живота на още петстотин души.

Безумна паника обхвана жителите още в първите дни. Започна всеобщо бягство. Новината, че в града отново е избухнала холера, обиколи кварталите с мълниеносна бързина. Мъж бе умрял в ужасна агония, но много скоро клюкарките започнаха да твърдят, че са видели не едно, а петдесет погребения. Народът обвиняваше шепнешком богатите, че са отровили водата на всички чешми. Това още повече засилваше паниката. Някакъв нещастник, който пиеше от чешмата на главната улица, едва не бе убит, защото един работник твърдеше, че го видял да хвърля нещо във водата.

Страхът деформираше невероятно изостреното въображение на хората. На жителите им се струваше, че заразата се носи от вятъра. Не смееха да пият, не смееха да дишат. Жените вървяха по улиците с кърпички на устата. Марсилците сякаш вече не живееха.

Градът бе обезлюдял. Тези, които успяха да избягат, се спасиха. Околните села се изпълниха с бежанци. А някои се разположиха на лагер чак по хълмовете на Нерт: предпочитаха да живеят под небето, да спят в палатки, отколкото да останат в града, където смъртта ги дебнеше на всеки ъгъл. Богатите, които имаха имения или можеха да си наемат, се измъкнаха първи; после и служителите, и работниците, които ежедневно излагаxa живота си на опасност, се почувстваха слаби пред това бедствие и много от тях предпочетоха да избягат, дори с риск да гладуват. Постепенно Марсилия се превърна в безлюден и мрачен град.

Останаха само смелите хора, които се бореха или пренебрегваха опасността от епидемията, и бедните нещастници, принудени да не напускат града въпреки страха. Много лекари и служители избягаха. У хората имаше страх, но също преданост и сила. Още в началото в заразените квартали бяха открити пунктове за помощ и хората работеха денонощно там, за да облекчат страданията на обезумялото от страх население.

Мариус бе сред първите, които предложиха услугите си. Но трябваше да отстъпи пред плачещите Фин и Жозеф и да се съгласи да напуснат Марсилия. Познаваше жена си – тя щеше да застане редом с него, за да сподели опасностите; тогава детето щеше да бъде изложено на същите рискове. Мисълта, че Фин и Жозеф можеха да умрат в ръцете му, ужаси Мариус и затова реши да напуснат града в името на тези, които обичаше. Семейството потърси подслон в предградието Сен Жозеф. Наеха вила близо до бившата къща на Кайолови. Наближаваше краят на август. От година Филип не бе стъпвал в Марсилия. Бе останал в Ламбеск при господин Дъо Жирус, докато поизбледнеят спомените от юнските дни. Впрочем останал бе необезпокояван от никого. В началото го търсеха, но благодарение на влиятелността на господин Дъо Жирус издирванията бяха прекратени.

Щом Филип научи, че младото семейство е в предградието на Марсилия, той се сбогува с господин Дьо Жирус и дотича при сина си. Скучаеше в Ламбеск и убеди брат си, че може спокойно да живее с тях. Холерата бе изтрила спомена за въстанието; никой не можеше да дойде да го арестува тук, в това отдалечено място.

Започна приятен и спокоен живот. Докато над града се стоварваше страшният бич на заразата, за жителите на малката вила дните минаваха безметежно. След ужасните удари, които им бе нанесла съдбата, сега се опиваха от щастие. Вече е дошло време да не страдат.

Рядко излизаха, стояха си вкъщи, достатъчна им бе градинката пред вилата. Изминаха две седмици, изпълнени с покой. Една сутрин Филип, който цяла нощ бе мислил за миналото, заяви, че ще излезе да се поразходи. Отправи се към мелницата в Сен Жозеф по добре познатия му път. Бе минавал оттам, когато отиваше на среща с Бланш.

Когато стигна до малката борова горичка зад селската къща, той си спомни за оня майски ден, за оня безумен следобед, в който Бланш се бе хвърлила в обятията му и който му донесе само нещастия след това. Този спомен бе едновременно горчив и приятен. Виждаше отново младостта си, безумната си и изгаряща любов и едновременно с това – сълзите и отчаянието на единствената жена, която бе обичал. Неусетно две големи сълзи се стекоха по бузите му.

Той ги избърса, огледа се наоколо, за да открие мястото, където Бланш бе седяла до него. Изведнъж забеляза господин Дьо Казалис, застанал неподвижно на пътеката, отправил към него страшен поглед.

Бившият депутат бе сред първите, напуснали Марсилия. Бе се преместил в имението си в предградието Сен Жозеф, където живееше сам в скрито озлобление и ярост. След разговора си с господин Дьо Жирус бе обзет от униние, което все по-рядко се нарушаваше от страшни пристъпи на гняв. Бе изминала година, а в ушите му още звучаха възмутените презрителни думи на стария граф. Тези думи го задушаваха, искаше му се да получи облекчение, да си отмъсти на някого. Разбираше много добре, че не може да се нахвърли върху господин Дьо Жирус, затова желаеше да се срещне лице в лице с Филип, за да приключи веднъж завинаги с него – да го убие или да бъде убит.

Вече не мислеше за пари, бе престанал да жадува за разкош и могъщество. Откакто разбра, че Кайолови са се отказали от богатството на племенницата му, то също му бе станало безразлично. Дълбоко в себе си изпитваше огромна нужда да измие презрението на господин Дьо Жирус с кръвта на някой неприятел.

И ето че изведнъж срещаше Филип в това безлюдно място, сред тази гора, която му принадлежеше. Бе излязъл умислен да търси някакво средство, за да постигне целта си, а ето че случайността го срещаше с този, към когото бе насочена цялата му омраза.

Двамата мъже се погледнаха за миг мълчаливо. И двамата се бяха навели напред, сякаш готови да се вкопчат един в друг. После изпитаха срам от дивашкото си поведение. Искаха да се отнасят един към друг по-цивилизовано.

– Търся ви цяла година – започна тихо господин Дьо Казалис.

– Ние си пречим един на друг. Затова единият от нас трябва да изчезне.

– И аз мисля така – съгласи се Филип.

– В къщата си имам оръжие. Почакайте ме. След минута съм тук.

– Не, не можем да се бием така. Ако ви застрелям, ще ме обвинят в убийство. Трябват ни секунданти.

– Откъде да ги вземем?

– След два часа всеки от нас може да се върне от Марсилия с по двама приятели.

– Добре. Срещата ще бъде в дванадесет часа на същото място.

Говореха твърдо, без обидни думи. Предизвикателството бе естествено, сякаш ставаше дума за нещо отдавна уговорено.

Филип веднага отиде в Марсилия. Реши да не казва на брат си за дуела. Чувстваше колко необходим и съдбоносен е той и затова не искаше никой да му попречи.

Спусна се по главната улица и срещна Совер, който вървеше с широки крачки.

– Не ме спирайте – предупреди той. – Бързам да се върна в Егалад. Хората тук измират като мухи. Вчера имаше осемдесет умрели.

Без да го изслуша докрай, Филип му съобщи, че му предстои дуел и че разчита на него. Когато му каза името на противника си, Совер възкликна:

– Идвам с вас! Никак няма да ми е неприятно да видя как ще пръснете черепа на този злодей.

Отидоха заедно при господин Мартели. Неговото смело поведение предизвикваше в Марсилия всеобщо възхищение. Собственикът на кораби изслуша внимателно Филип и също като него сметна, че дуелът е неизбежен и необходим.

– На ваше разположение съм – заяви кратко той.

Тримата мъже взеха файтон и малко преди дванадесет часа навлязоха в боровата гора, където трябваше да чакат господин Дьо Казалис.

Най-сетне той пристигна. След като напразно бе обикалял Марсилия, без да открие двама от приятелите си, бе решил да отиде за секунданти в една казарма. Двама сержанти приеха охотно да тръгнат с него.

Щом файтонът му пристигна и спря до този на Филип, крачките бързо и мълчаливо бяха изброени, оръжията – заредени още преди да се намесят секундантите. Никога подготовката за един дуел не е била толкова кратка.

Когато застанаха един срещу друг, Филип, когото съдбата бе поставила в по-изгодно положение, вдигна оръжието, готов за стрелба.

Потрепера от някакво предчувствие. Преди идването на господин Дьо Казалис той се вглеждаше тъжно в заобикалящата го борова горичка, където някога бе обичал. Често съдбата е жестока. Декорът бе същият, огромното небе се простираше все така кристално чисто, полето – спокойно и красиво.

Когато видя пистолета си, Филип си спомни, че точно тук, на това място, Бланш го бе целунала някога за първи път. Този спомен го развълнува дълбоко. Стори му се, че сърцето му шепне: "Където съгреших, там ще бъда наказан."

Натисна спусъка с трепереща ръка. Куршумът счупи клона на един бор. Беше се прицелил лошо.

Господин Дьо Казалис вдигна също оръжието си. Насочи го към Филип. Погледът му бе изгарящ. Силно пребледнели, Совер и Мартели чакаха. Филип леко се отмести, гледайки смело насочения към него пистолет. Но той не го виждаше, мислеше неволно за Бланш и чувстваше как цялото му същество все по-силно крещи: "Където съгреших, там ще бъда наказан."

Последва изстрел. Филип падна.

Совер и господин Мартели се спуснаха към ранения, който лежеше на тревата.

– Ранен ли сте? – попита с разтреперан глас бившият управител.

– Умирам – прошепна Филип. – Това място явно е било фатално за мен...

И изгуби съзнание. Двамата секунданти се разбраха за миг. В бързината не бяха се сетили да доведат лекар. Раненият трябваше незабавно да бъде откаран в Марсилия.

– Чуйте – предложи господин Мартели, – ще го кача във файтона и ще го откарам в болницата на манастира. Там ще му окажат най-бързо помощ... Вие през това време идете да предупредите брат му... Гледайте младата жена и детето да не разберат нищо.

И двамата бяха много разстроени. Струваше им се, че загубват много близък човек. Совер побягна към Сен Жюст, а господин Мартели, подпомогнат от сержантите, занесе Филип във файтона. Господин Дьо Казалис се бе отдалечил: преструваше се на безразличен, но сърцето му щеше да изскочи от радост.

Собственикът на кораби подкани кочияша да кара бавно. През целия мъчителен час, докато продължи тъжното пътуване, той придържаше отпуснатата глава на ранения. Бе сложил кърпичка на раната, за да спре кръвта, но Филип бе толкова слаб, че господин Мартели се страхуваше да не издъхне, преди да стигнат до болницата.

Когато пристигнаха и господин Мартели съобщи, че води ранен, веднага му отговориха, че няма места. Накрая го приеха, но тъй като всички легла бяха заети, настаниха Филип при болните от холера. Лекарят, който веднага дойде да го прегледа, поклати глава и каза, че няма значение къде ще го сложат и за него това не е опасно.

Господин Мартели съпроводи Филип. Не искаше да си тръгне преди идването на Мариус. Стаята, в която влезе, имаше зловещ вид. Това бе дълго помещение с два реда бели легла, наредени до стените като гробове, а в тях се виждаха някакви полу-трупове, сгърчени в ужасна агония, които крещяха от болка: това бе лицето на страшната болест.

Монахини, слаби и нежни жени, обикаляха спокойно около леглата и помагаха на лекарите.

Господин Мартели бе приседнал до дюшека, на който бяха сложили Филип. Гледаше смъртта право в очите и следеше с поглед забързаните монахини.

На няколко крачки от него видя монахиня, която с нежни думи облекчаваше последните мигове на един старец, чието лице, изкривено от агонията, му се стори познато. Приближи се и с болка разпозна абат Шастание. Свещеникът умираше, станал жертва на пламенното си милосърдие. От началото на епидемията не бе почивал нито час; денонощно обикаляше къщите на бедните, обикаляше семействата, в които имаше болни; бе продал всичко, което имаше, за да помага на бедните, и когато остана само с дрехите на гърба, започна да иска помощ от богатите. Сутринта, когато излизаше от една къща в стария град, самият той бе поразен насред улицата от пристъп на холера. Отведоха го бързо в болницата. Вече два часа страдаше тихо.

Когато господин Мартели се приближи до него, очите на абата се замъгляваха, вече почти не виждаше. Разпозна обаче собственика на кораби. Усмихна се, но не можа да каже нищо. Тогава повдигна ръка и посочи към небето.

Издъхна спокоен. Господин Мартели го гледаше мълчаливо. После се върна и седна до Филип, който все така лежеше неподвижно като труп. В този момент младата сестра, след като коленичи за миг пред тялото на абат Шастание, се приближи, за да види дали не може да помогне с нещо на ранения.

Щом видя Филип, младата жена видимо се развълнува. Без да откъсва поглед от лицето му, притиснала с ръка гърдите си, тя остана неподвижна, потънала в мъчително съзерцание.

Точно в този момент влязоха Мариус и Совер. Когато видя брат си неподвижен и блед, Мариус бе разтърсен от силно ридание. Вестта за дуела и раняването на Филип бяха толкова внезапни, че той просто бе обезумял. Бе дотичал, без дори да може да заплаче. Неговото спокойствие плашеше Совер.

Когато дойде при болния, Мариус се разплака, извика настойчиво лекар, молеше да го излекуват. Лекарят, който беше в стаята, при този силен изблик на страдание се съгласи да огледа отново раната. Нещо жегна Мариус, когато раненият простена глухо при допира на инструмента.

Младата сестра потрепера от вика на умиращия. Приближи се и Мариус я забеляза.

– Вие тук? – прошепна той гневно. – Ах, значи сте дошли да присъствате на последните мигове на този, когото вашата любов обрече на нещастие... Вие сте достойна племенница на чичо си, който току-що уби брат ми...

Младата сестра събра молитвено ръце. Гледаше Мариус със смирен и молещ поглед, без да може да отговори – толкова силно страхът стягаше гърлото ѝ.

– Простете ми – продължи веднага младежът, – не зная какво говоря... Не стойте там. Филип може да ви види, като отвори очи... Нали? Трябва да му спестяваме силните вълнения.

Мариус говореше като дете, бълнуваше: когато позна Бланш в дрехите на сестрите от "Сен Венсан дьо Пол", наистина повярва, че пред него се изправя призрак. Тя му напомняше цялото изпълнено със страдание минало.

За да изкупи вината си, Бланш бе пожелала, след като започна епидемията, да работи в марсилската болница. Може би се надяваше да умре там смело и самоотвержено като мъченица. Никой не би предположил какво крехко детство бе имала тя и от какво знатно потекло беше, когато я виждаха приведена над тези ужасни лица на умиращи хора; усмивките ѝ облекчаваха последните им страдания. Неколкократно се бяха опитали да я отделят оттам, като ѝ казаха, че вече е получила опрощение. Но след като дълго се бе молила, ѝ разрешиха да остане. Вече от месец предизвикваше смъртта, която я щадеше.

Агонията на абат Шастание и видът на безжизнения Филип я разтърсиха силно и това пречупи смелостта ѝ. Олюляваше се, цялото ѝ човешко чувство се пробуждаше.

Отдръпна се малко назад, подчинила се на жеста на Мариус. Лекарят привършваше превръзката. Филип отвори очи и погледна учудено. Забеляза брат си, спомни си всичко.

Мариус се наведе. С огромно усилие сдържаше сълзите си.

– Не виждам Жозеф – промълви съвсем тихо Филип. – Къде е той?

– Ще дойде.

– Веднага ли? Искам да го видя... веднага... веднага...

Отново затвори очи. Мариус лъжеше. Бе дотичал, без да предупреди Фин и Жозеф – искаше да им спести мъката поне за няколко часа. Би дал всичко на света, за да изпълни желанието на брат си и да доведе детето.

– Да ида ли да взема малкия? – попита Совер, който се чувстваше доста зле сред болните от холера, но не смееше да си отиде.

Мариус бързо се съгласи и той тръгна.

Филип сигурно бе чул. Отвори отново очи и благодари на брат си с поглед. Когато извърна глава, по лицето му се изписа щастлив възторг: бе забелязал Бланш, която се приближи, чула гласа му.

– Умрял ли съм вече? – прошепна той. – О, скъпо и нежно видение!

И отново изгуби съзнание.

22

НАКАЗАНИЕТО

Когато файтонът с Филип се отдалечи, господин Дьо Казалис благодари на сержантите, които му бяха станали секунданти:

– Господа, простете, че ви обезпокоих, и ми позволете да ви откарам в Марсилия.

Сержантите отговориха, че могат да се върнат и сами в града. Но господин Дьо Казалис настояваше. Истината беше, че той искаше да узнае дали Филип наистина е мъртъв. Не смееше да се радва, преди да е видял неприятеля си в ковчег.

Когато файтонът с бившия депутат и сержантите излизаше от улица "Екс", той бе спрян от тържествена процесия, която връщаше статуята на Светата майка закрилница, която бе покровителка на Марсилия, в църквата ѝ. При бедствие жителите я разнасят из града, падат на колене пред нея и молят за милост.

Това препятствие разгневи господин Дьо Казалис. Трябваше да чака цял четвърт час. Дълбоко в себе си пращаше процесията по дяволите, защото бързаше да получи новини за Филип.

Но в мига, в който Богородицата минаваше край него, той изведнъж почувства смъртна студенина да се разлива по тялото му. Подпря се на рамото на единия от сержантите и изведнъж се свлече в колата с глух стон.

Поразен бе от смъртоносна болест. Бе се спасил от ръката на Филип, но с наказанието му се бе заела холерата.

Двамата сержанти излязоха от колата. Тълпата, разбрала, че вътре има болен от холера, се отдръпна ужасено.

– Водете го веднага в болницата – викна единият от сержантите.

Кочияшът удари коня с камшик и файтонът навлезе в стария град, откъдето бе дошла процесията. След няколко минути бе пред болницата.

Двама санитари поеха господин Дьо Казалис, за да го отнесат в стаята с болните от холера. Имаше само едно свободно легло и то бе до леглото на Филип.

Когато донесоха бившия депутат вече почернял, Мариус и господин Мартели го познаха и се отдръпнаха ужасено.

Господин Дьо Казалис не видя веднага какъв съсед му бе отредила съдбата. Болестта го бе поразила много бързо... С него беше свършено. В миг на конвулсия той се повдигна и най-сетне забеляза лежащия в безсъзнание на съседното легло Филип. Изсмя се злорадо, помисли, че врагът му е мъртъв. После си помисли, че и той самият ще умре, че няма да живее дълго, за да вкуси от сладостта на отмъщението. Тогава се отпусна в леглото със силни яростни викове:

– Спасете ме, искам да живея! Богат съм, ще ви платя!

И се преви в още по-ужасни болки. Крещеше, че нещо вътре в него го разкъсва.

Филип отново бе отворил очи. Пресипналият глас на неговия враг го изтръгна от смъртния унес, който вече обхващаше тялото му. Повдигна глава и погледна господин Дьо Казалис като в сън.

Когато бившият депутат видя, че Филип възкръсва и го гледа с неясен поглед, обзет от ярост и гняв извика:

– Той е още жив! Ах, този негодник ще живее, а аз ще умра!

Двамата се гледаха. Дори пред лицето на смъртта омразата ги изправяше един срещу друг. Изведнъж сред тишината чуха божествен глас:

– Подайте си ръце, аз го искам. Към вечността не бива да се тръгва с омраза в сърцето.

Повдигнаха глави и забелязаха до себе си Бланш, изправена, със сива роба. Стори им се пораснала.

Филип мълчаливо вдигна молитвено ръце. Мислеше, че е вече в отвъдното, където често бе мечтал да намери любимата си. Сънят му продължаваше.

Господин Дьо Казалис стисна зъби, като чу да се говори за мир. Появата на племенницата му го разгневи окончателно.

– Кой те доведе тук? – извика той. – Знаела си, че ще умра, и си дошла да се порадваш на смъртта ми!

– Чуйте – продължи Бланш, – Господ ще ви съди. Не се явявайте пред него с омраза в душата... За Бога, подайте ръка на Филип.

– Не, никога! По-скоро ще бъда прокълнат, отколкото да се помиря с него... Когато се прицелих в него, знаех добре, че той ще умре. Не се надявай да го спасиш и отново да ти стане любовник.

Той богохулстваше, сочеше с пръст небето, обсипваше с гнусни думи племенницата си и Филип. Болестта го обхващаше все по-силно, чувстваше, че изстива, и ужасът от близкия край го правеше още по-свиреп. Приличаше на разярено, но немощно животно.

Бланш се отдръпна и се подпря на леглото на ранения, който я гледаше все така нежно, наведе се над него и го попита тихо:

– Ще подадете ли ръка на този човек?

Филип се усмихна.

– Да, прощавам му и желая той също да ми прости... Искам да живея с теб на небето... Нали ще молиш Бог да ме приеме в твоя рай?

Силно развълнувана, Бланш взе ръката на умиращия, който потрепера.

– Подайте си ръката – помоли господин Дьо Казалис тя.

– Не, никога, никога! – изкрещя той, разтърсен от гърч. – Не искам да живея с вас, на вашето небе. Предпочитам огъня на ада... Върви си... Никога, никога....

Превиваше двете си ръце от болка и докато викаше, бе разтърсен от нова конвулсия, след което издъхна. Трупът му остана сгърчен.

Бланш бе извърнала глава ужасена. Когато погледна Филип, той също издъхваше. Стискаше слабо ръката ѝ. Погледът му се бе прояснил, а устните му се разтвориха в лека усмивка. Представяше си, че е умрял отдавна, не мислеше вече за брат си, който беше там, нито за сина си, когото бе поискал да види.

– Нали ще ме отведеш там? – прошепна тихо той и умря.

В този момент в стаята влязоха Фин и Жозеф. Мариус затвори очите на брат си. Фин коленичи, обезумяла от мъка. Бедното дете, останало само до леглото, ридаеше, без да разбира нищо. Бланш гледаше Жозеф с отчаяние. Изведнъж си спомни, че е опасно детето да стои там, целуна ръката на Филип, която все още държеше; после взе Жозеф на ръце и го изнесе бързо от стаята. Господин Мартели трябваше да изведе Мариус и Фин. Когато Мариус се канеше да тръгва, чу гласа на умираща жена, която го викаше:

– Не ме ли познавате? Забравили сте нещастната Арманд. Бях се заклела да ви потърся отново само след като получа опрощение. Бях санитарка в тази болница и сега умирам... Бихте ли ми подали ръката си?

Мариус стисна ръката на нещастницата. Едва тогава разбра къде се намираше. Погълнат от страданието си, не бе погледнал наоколо. Изведнъж видя стаята, пълна с агонизиращи хора. Господин Мартели му посочи мъртвия абат Шастание. От този миг му се струваше, че вижда смъртта, изправена сред стаята, разперила огромни ръце. Подкани с жест Фин да излезе и я последва. Беше му се завил свят.

Когато заслизаха по стълбите, забелязаха, че Жозеф бе изчезнал. Търсиха го, разпитваха за него навсякъде. Накрая го намериха в дъното на вътрешния двор. Една сестра от "Сен Венсан  дьо Пол" ги прегръщаше и целуваше силно.

На следващия ден на погребението на брат си Мариус узна, че сестра Бланш е получила през нощта пристъп.

23

ЕПИЛОГ

Изминаха десет години. Господин Мартели се оттегли във вила, построена върху скалите на Андум. Живее там със сестра си. Тъгува единствено за това, че свободата е растение, което не вирее добре във Франция; знае, че ще умре, преди да е видял идването на демокрацията.

Мариус зае мястото му в службата на улица "Дарс". Благодарение на наследството, получено от Жозеф след смъртта на майка му и господин Дьо Казалис, той успя значително да разшири дейността си. Собствениците на кораби Кайол имат в момента една от най-големите къщи в Марсилия.

Фин и Мариус остаряха в любов и щастие, очаквани толкова дълго. Фин все така очарова със своето спокойствие и нежност. Брат ѝ Каде е един от най-активните съдружници на фирмата.

Жозеф е вече голямо деветнадесетгодишно момче, което притежава нежната красота на Бланш и страстната енергия на Филип. Току-що е завършил училище и смята да работи с чичо си, на когото е поверил грижата за управлението на своето богатство.

Понякога вечер, когато всички са заедно, говорят за миналото. Спомнят си за скъпите Бланш и Филип, но в сълзите, които проливат, няма горчивина. Цари покой и спомените са нежни като тъжна и далечна мелодия.

Всяка година Жозеф ходи в Ламбеск, за да открие ловния се-зон с господин Дьо Жирус. Графът е доста стар, но все още притежава присъщия си буден и оригинален дух. Впрочем той вече не скучае. Реши да основе голям завод.

– Ах, ако можехте само да чуете какво говорят за мен благородниците от областта – често споделяше с младежа той.

– Якобинец съм и сключих неравен брак, като се ожених за индустрията... Виждате ли, съжалявам, че не съм се родил работник, защото нямаше да прекарам петдесет години от живота си в празно и безполезно съществуване в този край на Франция.

Почтеният Совер е голям приятел на Жозеф. Страда от ревматизъм, но е запазил победоносната си походка. През слънчевите дни той все още се разхожда суетно по "Канбиер" и вярва, че всички момичета, които среща, се влюбват веднага в него.

Жозеф му се струва твърде разумен младеж. Когато се опира на ръката му, Совер въздъхва:

– Разбирате ли, човек трябва да се забавлява в този град. По мое време прекарвахме весело от сутрин до вечер. Ах, Господи, и аз бях сред тези мили женски компании! Любовници ми бяха най-красивите жени на града. Питайте чичо си. Попитайте го за Клерон. Това бе жена, която ми струваше много пари!

И добавя тихо любимата си фраза:

– Но свещениците ми я отнеха...

За книгата:

ТАЙНИТЕ НА МАРСИЛИЯ

ЕМИЛ ЗОЛА

Редактор: Георги Миланов

Художник редактор: Лили Басарева

Коректори, стилисти: Катя Илиева,

Мария Бозева, Катя Милушева

Графично оформление: Стефан Узунов

Отпечата се през 1992 година

ISBN 954-06-0039-1

Първо издание

Превод от френски © Александра Стоянова, Веска Кирилова

с/о Jusautor, Sofia, 1992

"Тренев & Тренев" ООД София, България

ул. "Уилям Гладстон" №50,

тел./факс 89-20-64, п. код 1000 ул. "Васил Главинов" № 5,

тел. 32-0-67 - директор,

32-61-93 – търг. директор,

31-00-67 - склад-каса,

п. код 1202

Отпечатано в полиграфической фирме «Красный пролетарий»

103473, Москва, Краснопролетарская, 16

корекции: buba 2015г.

скан: dune

Примечания

1

Френски сатиричен вестник, издаван в Париж (1832-1893). Б. пр.

2

Има се предвид репликата: "Тази сабя е най-щастливото събитие в живота ми!" на героя от написаната през 1852 г. комедия "Величие и падение на господин Жозеф Прюдом" на френския писател Анри Моние (1799 –1877). Б. р.

Content

Зола Емил Тайните на Марсилия

ЕМИЛ ЗОЛА ТАЙНИТЕ НА МАРСИЛИЯ

ЧАСТ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ЧАСТ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

ЧАСТ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

За книгата:

Примечания