Пол Дохърти

Домът на червения убиец

( книга 2 от " Скръбните мистерии на брат Ателстан")

Пролог

Юни 1362 г.

Убийството, ужасно и кърваво, беше планирано от душа, черна като нощта. Убийство, на чието неизбежно приближаване щяха да бъдат мълчаливи свидетели единствено жаркото слънце и гладките безветрени води на Средното море.

Денят беше горещ и към обяд жегата вече притискаше като тежка завивка тримачтовата карака^1, потеглила от Фамагуста. Платната бяха увиснали, смолата между плесенясалите греди се топеше. Пасажерите на борда – поклонници, търговци, пътешественици и скитници – се бяха свили под всички сенки, които бяха успели да намерят. Някои се молеха; други, засенчили зачервените си очи от слънцето, оглеждаха небето в очакване дори на най-лек полъх. Палубите на "Сейнт Марк" пареха на допир; дори екипажът се беше скрил от блясъка и горещината на слънцето. Наблюдателят дремеше високо на мачтата. Сребърен медальон на свети Христофор^2, закован над главата му, улавяше слънчевите лъчи и ги връщаше обратно като молитва за сянка и силен, хладен бриз.

Под наблюдателя, в подножието на мачтата, дремеше рицар, облечен в бяла ленена риза и панталон с петна от пот, напъхан в кожени ботуши, краката му помръдваха неспокойно. Той избърса потта от челото си и почеса черната си брада. Погледна към момчето, което се беше подслонило в сянката на фалшборда и с широко отворени очи гледаше доспехите му – ризница, ръкавици, нагръдник. Вниманието му беше привлечено от бяло памучно наметало с голям, грубо изрисуван червен кръст в средата. Момчето хвърли поглед към рицаря, докато протягаше ръка, за да докосне украсената дръжка на двуострия меч.

– Пипни го, момче – прошепна рицарят и белите му зъби проблеснаха в загорялото лице. – Хайде, пипни го, щом искаш.

Момчето го послуша и по лицето му се разля усмивка.

– Искаш ли да станеш рицар, момче?

– Да, сър, искам да бъда кръстоносец, макар да съм сирак – отвърна сериозно детето.

Рицарят се усмихна, но лицето му стана сериозно, когато погледна към кърмата. Беше видял, че кормчията вика капитана, а сега и двамата гледаха към морето. Капитанът изглеждаше разтревожен. Той свали широкополата си шапка и закрачи напред-назад по палубата, ругаейки под нос. Над него наблюдателят внезапно извика: "Виждам кораби без платна, приближават бързо!"

Гласът му предизвика вълнение на борда. Само маврите-корсари кръстосваха морето с кораби без платна. Хората на палубата се раздвижиха, деца плачеха, мъже и жени крещяха. По стълбите се чу тропот, войниците и моряците се събираха. Хорът от стонове се усилваше.

– Без платна! – извика един войник. – Трябва да са галери!

Шумът заглъхна, когато страхът от смъртта измести негодуванието от жарките слънчеви лъчи. Денят щеше да свърши, щеше да падне мрак и въздухът да се разхлади, но бързоходните галери на корсарите със зелените флагове нямаше да изчезнат. Те обикаляха между гръцките острови като хищни вълци и ако се доближаха, нямаше да могат да им избягат. Появиха се генуезки стрелци; главите им бяха покрити с големи бели кърпи, огромните арбалети подскачаха на гърбовете им. Зад тях момчета носеха колчани, пълни със стрели с назъбени остриета.

– Една галера! – извика наблюдателят. – Не, две! Не, четири! Движат се на север-североизток!

Моряци, пътници и войници се спуснаха към релинга и корабът се наклони като връхлитащ ястреб.

– Обратно по местата! – Капитанът бързо слезе по стълбата от кърмата. – Боцман! – изрева той. – На оръжие! Стрелците на кърмата!

Отново настъпи суматоха: огромни ведра морска вода бяха наредени на палубата до бурета със сив пясък. Моряци и войници гръмогласно заклинаха уплашените пътници да слязат в зловонния мрак под палубата. Когато капитанът наближи, рицарят се размърда.

– Галери – мърмореше мореплавателят. – Бог да ни е на помощ, много са! – Той погледна към синьото небе. – Не можем да избягаме. Една можеше да не ни нападне, но четири...

– Ще се биете ли? – попита рицарят.

Капитанът разпери ръце.

– Може да не ни предизвикат – отчаяно каза той. – Може само да поискат откуп.

Рицарят кимна. Знаеше, че капитанът лъже. Обърна се към момчето, което се беше промъкнало до него.

– Хубав ден за умиране – прошепна той. – Помогни ми да сложа бронята.

Момчето притича към фалшборда и донесе с мъка тежката ризница. Докато се обличаше за битка, рицарят се оглеждаше. Екипажът беше направил всичко, което можеше.

Сега цареше гробна тишина, нарушавана само от плискането на водата по бордовете на кораба и глъчката от наближаващите тъмни галери.

– Вестители на смъртта – прошепна рицарят.

Капитанът го чу и се обърна.

– Защо толкова много? – попита той объркан. – Сякаш са знаели, че сме тук.

Рицарят нахлузи ризницата и закопча кожения колан за меча на кръста си.

– Какъв е товарът ти?

Капитанът сви рамене.

– Пътници, плодове, мехове с вино, някой и друг топ плат.

– И няма никакво съкровище?

Капитанът се усмихна ехидно и продължи да оглежда небето за вятър, но златистият блясък на слънцето сякаш се подиграваше с тревогата му. Рицарят погледна галерите – издължени, черни и хищни. На палубите им зърна струпани мъже с жълти памучни кафтани и бели чалми. Той замръзна и присви очи.

– Мамелюци!

Момчето вдигна поглед.

– Какво, господарю?

– Свети мощи! – възкликна рицарят. – Защо елитни бойци, каймакът на армията на халифа, преследват с галери кораб, който кара само вино и плодове?

Момчето го погледна безмълвно и рицарят го потупа по главата.

– Стой близо до мен – прошепна той. – Стой до мен и ако падна, не показвай страх. Това е най-добрият ти шанс да оцелееш.

Галерите приближиха и рицарят усети зловонието на стотиците потящи се роби, които гребяха. Чу заповедите на капитана-мавър, отсечената арабска реч се носеше ясно над водата. Греблата проблясваха като стотици копия, докато галерите обграждаха застиналия в безветрието кораб. Едната застана откъм кърмата, друга – откъм носа, а третата и четвъртата – от двете му страни. Капитанът на "Сейнт Марк" изтри потното си лице с ръкава на жакета си.

– Може да не ни нападнат – прошепна той. Обърна се и рицарят видя облекчение в очите му. – Искат да говорим.

Пъргав като маймуна, капитанът отново се качи на кърмата. Галерата откъм левия борд се приближи и рицарят видя ярките дрехи на група маври... Един от тях обкрачи борда на галерата.

– Това "Сейнт Марк" от Фамагуста ли е? – извика той.

– Да – отвърна капитанът. – Превозваме само пътници и сухи плодове. Има мир – каза той умолително. – Халифът ви положи клетва.

Мавърът се хвана за две вдигнати гребла, за да се задържи.

– Лъжеш! – изкрещя той. – Носите съкровище, плячкосано от нашия халиф! Предайте го и ни оставете да претърсим кораба за крадеца.

– Нямаме съкровище – изхленчи капитанът.

Мавърът скочи долу. Махна рязко с отрупаната си с пръстени ръка и излая някаква заповед. Капитанът на "Сейнт Марк" се обърна към рицаря и го погледна отчаяно. В същия миг той и кормчията паднаха под дъжда стрели, изсипал се от галерите. Рицарят се усмихна, спусна наличника на шлема си и придърпа момчето по-близо. После сграбчи двуострия си меч и опря гръб на мачтата.

– Да – прошепна той, – днес е хубав ден за умиране.

Литаврите на галерите надвиваха шума от битката, дрънчаха цимбали, отекваха гонгове. Генуезките стрелци на търговския кораб даваха всичко от себе си, но галерите доближиха и освирепели от опиум бойци в жълти кафтани заляха палубите на "Сейнт Марк". Тук-там поклонници и търговци се биеха и умираха на малки групи. Единици се опитваха да избягат в тъмните помещения отдолу; мамелюците ги преследваха и кръвта се стичаше като вода през насмолените дъски на кораба. Но истинската битка се вихреше край мачтата, където стоеше рицарят, леко разтворил крака. Големият му меч косеше във въздуха, докато кръвта стигна до глезените му и следващите нападатели се хлъзгаха, докато се опитваха да се приближат. Момчето стоеше до него с лице, грейнало от възбудата от битката, и крещеше окуражително, но никой не би могъл да устоява вечно на такава сила. Скоро боят свърши и галерите се отдалечиха, отрупани с пленници и плячка. Сред пламъците, които ближеха корпуса му, "Сейнт Марк" бавно се понесе със засилващия се бриз, докато се превърна в искряща погребална клада. Когато падна мрак, той вече беше потънал. Тук-там на повърхността още плаваха трупове – единствената следа, че Убийството беше минало оттам.

Декември, 1377 г.

Убийствен вятър донесе снега в Лондон с пронизващо ледени пориви. Отначало снежинките бяха малко, но после снегът заваля обилно, покривайки раните на тъжния град. Хронистите в манастирите в покрайнините на Лондон се опитваха да сгреят студените си пръсти, докато седяха в мразовитите си скриптории и пишеха, че ужасното време е Божие наказание за града.

Божие наказание или не, снегът продължаваше да засипва вонящите улици и купищата изпражнения по бунищата край Темза, където труповете на речни пирати, увиснали на ниските бесилки, се вкоравиха и почерняха, докато реката замръзваше. През този суров декември убийственият мраз се промъкна в града като убиец, за да отнеме живота на просяците, сгушени в дрипите си. Прокажените, седнали в собствените си нечистотии край Смитфийлд, плачеха и стенеха, докато студът хапеше откритите им рани. Откриваха стари, наплескани с червило проститутки със замръзнали лица, вледенени и мъртви на някой ъгъл на Кок Лейн. Улиците бяха пусти, дори плъховете не можеха да се хранят, защото огромните купчини боклук и откритите канавки, които минаваха по средата на всяка улица и обикновено бяха пълни с човешки отпадъци, сега бяха покрити с твърд като камък лед.

Виелиците скриваха небето, нощта беше черна като ада. Нито една богобоязлива душа не излизаше, особено в Пети Уелс^3 и източен Смитфийлд, районът около Тауър, чиито покрити със сняг кулички се забиваха предизвикателно в тъмното нощно небе. Пазачите върху покритите с лед стени между кулите се бяха отказали да стоят на пост и се криеха зад стените. Край решетките на портите също нямаше жива душа, защото ключалките и веригите бяха така замръзнали, че никой не би могъл да отвори.

Дори в летен ден хората избягваха Тауър. Стариците шушукаха, че това място било създадено от дявола и черните гарвани, които кръжаха около мрачните му кули, били ято демони на лов за човешки души. Те казваха и че в хоросана на стените била примесена човешка кръв, а под каменните основи лежали черепи от човешките жертви, принесени от великия Цезар, когато строял крепостта си. Други, малцината, които можеха да четат, твърдяха, че това са глупости – Бялата кула в Тауър била построена от Уилям Завоевателя, за да държи Лондон в страх – и им се присмиваха като на приказки, измислени, за да плашат децата.

Но стариците бяха прави: Тауър криеше ужасни тайни. Под една от стените минаваха студени коридори, със стени, облени в зелена слуз. Стари, опушени факли висяха отпуснато от ръждясалите скоби по стените. Никой не беше слизал тук от години, дори войниците никога не идваха в този загадъчен лабиринт от тунели. Там имаше три тъмници, но само две врати, а в средната килия, квадратна черна кутия, беше проснат разлагащ се скелет. Нямаше свидетели какъв е бил, когато костите му са били обвити с плът и кръвта беше текла като горещо вино през сърцето и мозъка му. Сега скелетът беше пожълтял. Един плъх влезе през решетките и безуспешно се зарови в празните орбити, сетне притича покрай костеливата ръка, подпряна на стената, точно под грубо нарисуван тримачтов кораб.

Убиецът, скрит в сянката на замръзналата стена при кулата с камбаната, не знаеше нищо за тези тайни места, но осъзнаваше, че Тауър крие големи загадки. Той се уви по-плътно в наметалото си.

– "Дойде времето," – цитира той шепнешком Библията – "когато всичко тайно ще стане явно, а скритото – известно и ще излезе наяве."[4] – Убиецът погледна към небето. "За кръвта се отмъщава само с пролята кръв!"

Харесваше му мисълта, че справедливостта и смъртта вървят ръка за ръка. Той хвърли поглед нагоре към тъмния силует на кралската църква "Сейнт Питър Ад Винкула". Бог със сигурност би разбрал. Не беше ли дамгосал Каин за убийството на Авел, а и защо отнелите човешки живот да остават ненаказани? Убиецът не се притесняваше от хапещия вятър, гъстите снежинки и самотния, натрапчив зов на нощните птици, който се чуваше откъм заледената река.

– Има неща, по-студени от вятъра – прошепна той, преди да се потопи в себе си, за да размишлява над собствената си черна душа и огромната открита рана, която гноеше в нея.

Скоро щяха да дойдат коледните празници и денят на избитите младенци^5. Време на невинност и топлина, на изобилна храна, която се пече бавно на въртящи се шишове. Стаите щяха да бъдат украсени с вечнозелени клонки; щеше да има представления, гуляи, игри, топли сладкиши и греяно вино. Убиецът се усмихна. И както всяка Коледа, убийците щяха да се съберат тук, в Тауър. Той лекичко се залюля на пети и пръсти. Присъдата щеше да бъде изпълнена, предупрежденията вече бяха приготвени. Той протегна ръце към нощното небе.

– Нека се лее кръв – прошепна. – Нека Убийството бъде мое оръжие!

Кръстът на "Сейнт Питър Ад Винкула" привлече погледа му.

– Нека Бог бъде мой съдник – прошепна той и пъхна ръка под наметалото, взрян в черната нощ.

Спомни си миналото и отново се залюля напред-назад, тананикайки си песен, която само той разбираше. Вече му беше топло. Щеше да промие душевните си рани с кръвта на своите жертви.

Първа глава

Брат Ателстан стоеше на камбанарията на "Сейнт Ерконуолд" в Съдърк и гледаше небето. Прехапа долната си устна и тихичко изруга. Беше се надявал, че облаците вече ще са се разкъсали – това беше станало за малко и звездите бяха проблеснали като скъпоценни камъни върху кадифена възглавничка. С наближаването на най-дългата нощ на годината Ателстан бе възнамерявал да изучава съзвездията и да провери дали авторът на Equatorie of the planetis^6 е бил прав. Но вятърът отново беше струпал снежните облаци в плътен воал върху небето.

Свещеникът затропа с крака, за да ги стопли, и духна върху премръзналите си пръсти. Взе мастилницата, перото, астролабията и пергамента, отвори капака към стълбите и заслиза предпазливо. Църквата беше ледена и тъмна. Той взе огнивото и запали вощениците пред статуята на света Богородица, факлите в нефа и дебелите восъчни свещи на олтара. После слезе под олтара, над чиято нова преграда Хъдъл наскоро беше изрисувал как Христос извежда душите от Чистилището. Ателстан се възхищаваше на смелите мазки на художника в зелено, червено, синьо и златно.

– Това момче е гений – промърмори той, отстъпвайки, за да огледа внимателно изобразените фигури. Щеше му се Хъдъл да е бил малко по-сдържан при рисуването на младата жена със закръглени сочни гърди, за които проститутката Сесили твърдеше, че са точно копие на нейните.

– Покажи ги, за да се уверим! – беше извикал калайджията Таб, преди Урсула, свинарката, да го сръга яко с лакът в ребрата.

Ателстан поклати глава и отиде да стопли ръцете си на мангала, който предлагаше мъничко топлина в мразовития нощен въздух. Огледа кораба на църквата, украсен с вечнозелени клонки – зелениката и бръшляна, които жената на боклукчията Уоткин беше увила около широките колони. Ателстан беше доволен. Покривът беше поправен, прозорците – закрити с нови рогови пластини.

– Сега прилича на църква – промърмори той, – а не на дълъг, тъмен тунел с дупки в стените.

Подготовката за Коледа скоро щеше да свърши. Зеленината беше сложена в чест на новородения Христос.

– Вечнозелено – промърмори Ателстан, – за вечния Бог.

Тъмна сянка, по-плътна от останалите, се прокрадна по пътеката между пейките.

– Винаги знаеш кога да се появиш, Бонавентура.

Големият котарак се приближи безшумно, спря и се протегна пред Ателстан, после се отърка умоляващо в черното му расо. Свещеникът погледна надолу.

– Тук няма мишки – прошепна той. – И слава Богу!

Никога нямаше да забрави как ловецът на плъхове Ранулф беше сложил тайно капани под тръстиката на пода и палецът на крака на Сесили беше попаднал в един от тях, докато чистеше църквата сутринта. Ателстан беше живял трийсет години и беше служил редом с войници, но никога не беше чувал сочни псувни като онези, които бяха избликнали от красивата уста на Сесили.

Свещеникът се наведе и взе котката, вгледа се в едрата чернобяла муцуна и разкъсаните уши.

– Бонавентура, великият ловец на мишки – прошепна той. – Дошъл си за наградата си.

Ателстан влезе в един от тъмните трансепти и взе купа студено мляко и нарязана риба от перваза на прозореца.

– Чий живот е по-удовлетворителен, Бонавентура? – промърмори той, клякайки да нахрани животното. – На котарак в Съдърк или на брат-доминиканец, който обича звездите, но е принуден да работи в калта?

Котаракът примигна, наведе глава и се нахвърли лакомо върху храната в калаената паница, поглеждайки с едно око към купа тръстики пред една от колоните. Ателстан се върна в подножието на стълбите към олтара, коленичи, прекръсти се и започна първата молитва от вечернята.

– Veni, veni, Emmanuel! Ела, ела, Емануил!

Кога ли щеше да дойде отново Христос, питаше се разсеяно Ателстан. Да излекува раните, да въздаде справедливост.. Не. Той затвори очи. Беше се заклел, че няма да мисли за Кранстън; че няма да си спомня мазното му червено лице и оплешивяващата му глава, веселите сини очи и голямото шкембе, което би побрало виното от цяло лозе. Спомни си старата приказка, че дяволът събира всички молитви, произнесени от свещениците без сърце, че слага всяка пропусната дума в една торба за Деня на Страшния съд. Ателстан притвори очи и пое дълбоко дъх, за да се съсредоточи.

След като свърши псалмите, той влезе в малката, леденостудена ризница. Докато миеше ръцете си, се огледа.

– Без пурпурни одежди – промърмори той и отвори големия требник. – Днес е света Лучия.

Отключи вратата на очукания шкаф и измъкна златистия филон с избродиран ален кръст в средата. За разлика от прашния шкаф филонът беше нов и ухаеше приятно. Възхищаваше се на изработката и замисъла на шивачката, вдовицата Бенедикта.

– И е такава красавица – промърмори. – Съжалявам, съжалявам.

Прошепна извинението за собствено успокоение и каза молитвите, които всеки свещеник трябва да произнесе, докато се облича за литургия.

Ателстан си бе наложил строга дисциплина. Знаеше, че тъмните сенки в душата му заплашваха да се надигнат и да нарушат утрешния му ритуал. Не биваше да мисли за тях. Прозорчето в ризницата издрънча, когато капакът отвън се тръшна. Ателстан се стресна. Навън, над гробището, където спяха вечния си сън прародителите на добрите му енориаши, очаквайки Второто пришествие на Христа, цареше непрогледна нощ. Но Ателстан знаеше, че там броди и нещо друго. Нещо зло, което по най-ужасен и богохулен начин измъкваше трупове от земята.

Свещеникът се отърси от зловещия си унес. Извади от ковчежето потир и поднос. Сложи нафората и наля виното. После се загледа с подозрение в съдържанието на делвата.

– Изглежда нашият клисар, боклукчията Уоткин, опитва виното! – Напълни купата с вода за онази част от литургията, при която свещеникът символично се пречиства от греховете – и се загледа в тънките парченца лед в нея.

– Какви грехове? – прошепна той.

Във въображението му изникна бялото като алабастър лице на Бенедикта, полускрито от синьочерната ѝ коса. Усети, че Бонавентура се търка в крака му.

– Няма грях – прошепна той на котарака. – Не е грях, тя ми е приятелка, а аз съм самотен – пое си дълбоко дъх. – Ти си глупак, Ателстан – смъмри се сам. – Свещеник си, какво очакваш?

И продължи да размишлява в този дух, докато се обличаше. Беше се изповядал пред отеца игумен, но защо се чувстваше самотен? Въпреки мърморенето си Ателстан искаше да бъде обичан от енориашите си и хората, на които служеше. Но мисълта за другата му служба, на писар при коронера сър Джон Кранстън, го потискаше. А защо? Свещеникът разсеяно вдигна Бонавентура и започна да го гали. Можеше да понесе насилствената смърт, кръвта и раните. Но друго го смразяваше – планираните убийства, хладнокръвно замислени от души, затънали в мрака на смъртния грях. Ателстан предусещаше, че скоро ще се сблъска с нова подобна мистерия. Шестото чувство го предупреждаваше, че злото, бродещо в пустото гробище, чака да се изправи срещу него. Той се отърси от мислите и целуна Бонавентура по главата.

– Трябва да отслужа литургията.

Ателстан се върна в църквата, погледна нагоре и видя първата светлина на зората през прозореца. Потръпна. Въпреки мангалите вътре беше убийствено студено. Отиде до олтара и се загледа в дарохранителницата със светото причастие – Тялото Христово във формата на хляб, която се полюшваше под златния балдахин, а на олтара отдолу гореше една-единствена свещ – знак за Божието присъствие. Зад него се отвори врата и звънарят Мъгуорт влезе с патешка походка, скрил плешивата си глава и потръпващите червени бузи под вълнените си дрипи.

– Добро утро, отче! – извика той така, че сигурно се чу нашир и надлъж в енорията.

Свещеникът затвори очи и се помоли за търпение, докато Мъгуорт започна да бие камбаната – по-скоро като за тревога, отколкото за литургия. Най-накрая камбанният звън спря. Бенедикта, загърната в кафява наметка, се промъкна в църквата. Усмихна се стеснително на отеца, който търпеливо чакаше в подножието на стъпалата. Последва я проститутката Сесили. Ателстан разбра, че е тя по облака евтин парфюм, който винаги я предшестваше. Той затвори очи и се помоли единствената работа на Сесили сега да е като шивачка при Бенедикта и чистачка в църквата. Спомни си местната шега, че Сесили е лягала по-често в гробището, отколкото полагат ковчези в него. Пернел, възрастната фламандка, беше следващата. Косата ѝ беше боядисана в червено, лицето ѝ беше белосано – жена с неясно минало и още по-неясен морал. Ателстан безмълвно си обеща да я наблюдава. Беше чул, че Пернел не поглъща нафората, а я носи у дома и я слага в кошера, за да са здрави пчелите ѝ. Ако я хванеше да го прави, нямаше да ѝ дава причастие, нито да приеме глупавия ѝ отговор, че медените пити от кошерите ѝ винаги имали форма на църква. Най-накрая пристигна Уоткин – боклукчия, клисар и пазач на "Сейнт Ерконуолд", както и глава на енорийския съвет. Непрестанно нарастващата му челяд затропа по пътеката с дървените си обувки. Едно от децата, Крим, което бе измило поне ръцете си, застана до Ателстан, за да му помага. Свещеникът се почувства малко нелепо между Крим с мръсното лице и Бонавентура. Палачът Мениър влезе последен и тръшна вратата зад себе си.

Ателстан си пое дълбоко дъх и се прекръсти, заричайки се, че ще се съсредоточи върху тайнството на литургията, а не върху злото в гробището отвън.

Сър Джон Кранстън, коронер на град Лондон, стоеше на уличката Блайнд Баскет, близо до Пуър Джуъри. Канавката се врязваше като ледено острие между гърбовете на надвисналите къщи. Добрият коронер потропа с крака и духна върху пръстите си в ръкавици в напразен опит да ги стопли.

– Дръж факела по-високо! – извика той на писаря на градския съвет.

Кранстън огледа мъжете край себе си – тъмни силуети в слабата светлина, а после вдигна очи към закрития с капак прозорец на мрачната, занемарена къща. Запази най-отровния си поглед за Люк Венабълс, съветникът, отговарящ за този район, който го беше измъкнал от топлото легло. Сър Джон обичаше да си поспива, особено след напрегната седмична работа. Преди два дни беше отишъл в църквата "Сейнт Стивън" в Уолбрук, за да огледа трупа на Уилям Кларк, покатерил се на камбанарията, за да търси гнездо на гълъб. Пълзейки от греда на греда, идиотът се беше подхлъзнал, паднал и умрял на място. Кранстън беше отсъдил, че гредата е виновна и беше наложил глоба от четири пенса на ядосания викарий. Вчера Кранстън беше ходил в Уест Чийп, за да огледа трупа на Уилям Панър, кожар, когото бяха открили проснат на земята край Кондюит. Панър беше проявил глупостта да иде при лекар с някакво заболяване, незнайно какво. Разбира се, бяха му сложили пиявици и му бяха източили толкова кръв, че горкият нещастник беше припаднал на път към къщи и беше умрял на място.

Кранстън прехапа устна и отново потропа на вратата. Но не само работата го отегчаваше, имаше още нещо: любимата му съпруга Мод не беше искрена с него и Кранстън подозираше, че тя крие някаква ужасна тайна. Сър Джон обичаше силно жена си и не можеше да устои на удоволствията на спалнята, но напоследък, когато се сгушеше до нея, тя го отблъскваше. Беше го отблъснала и предната нощ, хлипайки в мрака, не му обясни причината и не го остави да я утеши. А сега този идиот Венабълс го беше извел рано-рано на студа, за да влезе насила в тази загадъчна къща. Кранстън отново потропа на вратата, но нямаше отговор, чуваха се само тихите ругатни и потропването на спътниците му.

– Е – обърна се Кранстън към съветника, – кажи ми пак какъв е проблемът.

Венабълс познаваше сър Джон и тревожно огледа обрамченото му с бакенбарди червендалесто лице, леденосините очи и смръщено чело под голямата кожена шапка. Знаеше, че коронерът е добър човек, но ядосаше ли се, се превръщаше в истински дявол. Съветникът посочи стърчащия над вратата счупен прът, на който някога са били привързани зелени клонки, за да показват, че тук се поднася ейл.

– Ето фактите, сър Джон. Собственик на къщата е Саймън де Уиксфорд. Кръчмата е негова. Нямаше роднини, само един слуга – Роджър Дроксфорд. Преди осем дни господар и прислужник се скарали жестоко и скандалът продължил цял ден. На шести декември слугата Роджър отворил кръчмата както обикновено, наредил пейките и продавал вино, но Саймън изобщо не се появил. На другия ден съседите попитали Роджър къде е господарят му. Той отговорил, че Саймън заминал за Уестминстър, за да уреди някакви дългове – Венабълс изду бузи и се обърна към една от фигурите в сянката зад него.

– Разкажи на сър Джон останалото.

– Преди четири дни... – започна съседът, дребен мъж, увит в няколко пласта дрехи.

Кранстън виждаше само чифт уплашени очи и сополив нос над шала.

– По-високо! – изрева той. – Махни шала от устата си.

– Преди четири дни – продължи мъжът, подчинявайки се незабавно на сър Джон – видяхме Роджър да излиза оттук с вързоп вещи на гърба. Мислехме, че бяга, но той отишъл при един съсед, Хамо готвача, казал му, че тръгва да търси господаря си Саймън и му дал ключа, за в случай, че Уиксфорд се върне внезапно. Снощи – продължи той, покашляйки се, за да прочисти гърлото си – друг кръчмар, Франсис Богет, дошъл да прибере дълга си от мастър Саймън.

– Давай, давай! – прекъсна го Кранстън.

– Богет влязъл в къщата – намеси се съветникът, – но не открил и следа от Саймън или слугата му, затова си взел три бъчви бира срещу дълга.

– Как е влязъл? – рязко попита Кранстън.

– Готвачът Хамо му дал ключа.

Сър Джон стисна устни.

– Богет да бъде глобен пет пенса за влизане в чужда къща, а готвачът – два пенса като негов съучастник – той погледна гневно съветника. – Носиш ли ключа?

Венабълс кимна. Кранстън щракна с пръсти и съветникът му го подаде. Коронерът се изправи в цял ръст.

– Като коронер на този град – заяви той тържествено, – предвид загадъчните събития, за които бях уведомен, преценявам като законно влизането ни в тази къща, за да потърсим истината. Мастър съветник, вие ще ме придружите.

Последва нова суматоха, когато Венабълс поиска огниво от един от спътниците си. Сър Джон отключи вратата и влезе в студения мрак на кръчмата. Миришеше на плесен и мръсотия. Блъскаха се в бурета, столове и маси, докато Венабълс запали две факли и подаде едната на Кранстън. Обиколиха всички помещения, после се качиха горе, където откриха, че двете стаи са претърсени – имаше сандъци и ковчежета със счупени или отворени капаци, но труп нямаше.

– Знаеш ли какво търсим? – промърмори Кранстън.

Венабълс кимна.

– Но засега го няма, сър Джон.

– Има ли изба?

Съветникът поведе Кранстън надолу. Претърсиха тъмната кръчма, докато откриха капак, който Венабълс отвори. Двамата мъже предпазливо слязоха по дървените стълби. Избата представляваше правоъгълно помещение с подвижна врата в другия край, през която каруцарите да вкарват буретата. Кранстън каза на Венабълс да не мърда и внимателно мина през избата, едрата му фигура изглеждаше гротескно в слабата светлина на премигващите факли. Той спря в другия край, наведе факлата и погледна зад три големи бъчви за вино. От светлината паяжините по тях заблестяха като златна дантела. Кранстън се наведе и опипа лепкавия предмет, който беше забелязал. Вдигна ръката си на светлината и погледна кръвта, която беше полепнала по пръстите му. Бръкна още по-навътре зад бъчвите и затършува.

– Сър Джон! – извика съветникът. – Наред ли е всичко?

– Доколкото може да се очаква, мастър Венабълс. Открих кръчмаря или поне част от него.

Кранстън извади отрязаната глава и я вдигна, сякаш беше палачът на Тауър. Съветникът хвърли един поглед на посинялото лице, полузатворените очи, отпуснатата окървавена уста и неравните остатъци от врата, седна върху каменните плочи и повърна. Кранстън остави главата и се върна, изтривайки пръсти в плесенясалата стена. Докато минаваше, той потупа леко Венабълс по рамото.

– Пийни си кларет, добри ми съветнико, той успокоява стомаха и подсилва сърцето – той спря и се върна крачка назад.

– След това нареди да арестуват Роджър Дроксфорд. Обяви го за престъпник и предложи... – Кранстън присви очи. – Предложи десет лири награда за главата му, жив или мъртъв. Накарай да запечатат къщата и в случай, че не се появи завещание или някой самопровъзгласил се наследник, градският съвет ще може да забогатее малко.

Той се качи по стълбите, мина през кръчмата, излезе в лютия студ на улицата и обяви:

– Открих кръчмаря. Убит. Мисля, че добрият съветник ще има нужда от помощта ви, за да събере тялото.

После, с ръка върху дългата си уелска кама, сър Джон пое обратно по заледените улици и алеи. Зави по Мърсъри Лейн и изпъшка, когато леденият вятър го остави без дъх.

– О, лято! – изстена той. – С туфи цветя, с красива и тучна трева!

– Ателстан трябваше да е тук и да ми помага – промърмори той. – Ако не с обезглавените трупове, то поне да ме крепи по леда.

Тръгна по Чийпсайд. Тъмна фигура изникна от сенките и се насочи към него. Кранстън извади камата наполовина.

– Сър Джон, в името на Иисус!

Кранстън се вгледа внимателно в изпитото лице на еднокракия просяк, който винаги продаваше джунджурии на разнебитената си сергия на ъгъла на Милк Стрийт.

– Не си ли в леглото, Лейф? Май си търсиш жена, а?

– Сър Джон, ограбиха ме!

– Иди при шерифа!

– Сър Джон, нямам пари и храна.

– Тогава не ставай от леглото!

Лейф се опря на стената.

– Не си платих наема и изгубих таванската си стаичка – оплака се той.

– Иди да просиш в "Сейнт Бартоломю"! – излая Кранстън и продължи.

Чу, че Лейф накуцва след него.

– Сър Джон, помогни ми.

– Разкарай се, Лейф.

– Благодаря, сър Джон – отвърна просякът, когато на земята издрънчаха монети.

Лейф познаваше достатъчно добре дебелия коронер, за да знае, че сър Джон мрази да го виждат как дава милостиня.

Кранстън спря пред къщата си и погледна към осветените от свещи прозорци. Лейф едва не се блъсна в него и коронерът го бутна встрани. Какво става с Мод, чудеше се сър Джон. Винаги беше смятал, че бракът е като да бръкнеш в торба със змии – от късмета ти зависи какво ще извадиш. Но той беше много щастлив. Обожаваше Мод от кестенявата ѝ коса до петите на малките ѝ крачета.

Докато размишляваше, една фигура внезапно се появи от тясната уличка край къщата му.

– Да му се не види! – възкликна той. – Никой ли в този безпросветен град не спи?

Мъжът приближи и Кранстън разпозна ливреята на кметски служител.

– Сър Джон, кметът и шерифите държат да се явите незабавно в кметството.

– Върви по дяволите!

– Благодаря, сър Джон. Кметът каза, че отговорът ви ще бъде нещо подобно. Да ви изчакам ли? – Младежът потри ръце. – Сър Джон, студено ми е.

Все още ругаейки, Кранстън потропа на вратата на къщата си. Отвори му прислужница с изпито лице. Зад нея стоеше Мод, вече напълно облечена, по лицето ѝ имаше следи от сълзи. Сър Джон ѝ се усмихна, за да скрие собственото си безпокойство.

– Жено, отивам в кметството, но не и преди да закуся – той въведе младия вестоносец в къщата. – И той ще яде. Като го гледам, има нужда.

Кранстън се завъртя на пета, отново излезе и се върна, влачейки Лейф за врата.

– И този мързеливец ще хапне с нас. После му намери работа. Ще прекара Коледа тук – той потупа голямото си шкембе. – За всички нас гореща овесена каша и хлебчета с подправки! – Коронерът подуши въздуха. – И малко от прясно изпечения бял хляб – той погледна лукаво жена си. – И кларет, греян и с подправки. После кажи на коняря, че ще ми трябва кон.

Той се усмихна широко, но въпреки веселото си бърборене не пропусна да забележи колко бледа и болна изглеждаше жена му. Отмести поглед от нея. Боже, помисли си, нима ще загубя Мод? Захвърли наметалото си и мина край нея, като леко я докосна по рамото.

*

Ателстан раздаваше причастието, слагаше тънките бели питки върху езиците на енориашите си. Крим държеше сребърния поднос под брадичките им, за да улови трохите, които можеше да паднат. Повечето членове на енорийския съвет се бяха появили, някои дойдоха по средата на литургията.

Свещеникът се канеше да се върне при олтара, когато чу почукване по външната стена на отсрещното крило. Разбира се! Беше забравил прокажените, двама нещастници, на които беше позволил да се подслонят в костницата на гробището. Ателстан ги снабдяваше с храна, нещо за пиене и вода, смесена с лековит сок от черници, за да се мият, но нито веднъж не беше зървал бледите им, обезобразени лица, макар че, ако се съдеше по дрехите, единият определено беше мъж. Искаше му се да може да направи нещо повече за тях, но църковният закон беше категоричен – прокажените не можеха да получат причастие заедно с останалата част от паството, а само през един отвор в стената на църквата, предназначен за тях.

Крим си спомни задълженията, взе тънка ясенова пръчка и я подаде на свещеника, който набучи на края ѝ нафора и я промуши през отвора. Повтори го, прошепна молитва и се върна да довърши службата.

След това Ателстан се преоблече в ризницата, опитвайки се да не обръща внимание на шума и скърцането от нефа, където Уоткин пренареждаше пейките за събранието на енорийския съвет. Ателстан коленичи на молитвеното столче, отправи молитва към Бог да го напътства, надявайки се енориашите му – да не са забелязали ужасните събития, случили се на гробището.

Но щом влезе в нефа, разбра, че молитвите му са били напразни. Уоткин седеше на видно място, останалите членове – на пейки от двете му страни. Крим беше извадил стола на Ателстан и докато сядаше, свещеникът забеляза, че Уоткин гори от желание да съобщи нещо важно, видя многозначителния блясък в очите му и как бе стиснал устни, зад които сякаш напираше известието.

Свинарката Урсула се беше присъединила към тях заедно с голямата си дебела свиня, въпреки протестите на останалите. Създанието се клатушкаше наоколо и грухтеше от удоволствие. Ателстан имаше чувството, че досадното животно му се усмихва. Не възразяваше срещу присъствието му. По-добре тук, отколкото навън. Урсула беше бъбрива, но мила старица. Въпреки това свещеникът тайно мразеше голямата, дебела свиня, която редовно изяждаше всички зеленчуци от градината му.

Ателстан отправи молитва към Светия Дух и отново се облегна на стола си.

– Братя и сестри – започна той, – добре дошли на тази среща на празника на света Лучия – избягваше да погледне Уоткин. – Трябва да обсъдим някои неща.

Усмихна се на Бенедикта и с тревога забеляза, че жената на Уоткин хвърля гневни погледи на Сесили. Между двете жени съществуваше взаимна антипатия. В миналото съпругата на боклукчията се беше интересувала защо е нужно съпругът ѝ да говори със Сесили толкова често за почистването на църквата. Художникът Хъдъл гледаше безизразно към бялата стена, навярно мечтаеше за стенописа, който би искал да изрисува там, ако Ателстан можеше да му плати.

По-голямата част от работата на енорийския съвет беше дълга литания от светски въпроси. Дъщерята на копача Пайк искаше да се омъжи за най-големия син на тепавичаря Амишъс. Провериха в дебелата Кръвна книга дали имат родствени връзки. Ателстан с удоволствие съобщи, че нямат и преминаха към обсъждане на наближаващата Коледа – церемонията на Звездата, която щеше да се състои в църквата и времето на трите коледни служби. Говориха и за неплатените такси за погребение, за това, че децата пият от съда със светената вода, за да утолят жаждата си. Калайджията Таб предложи да направи два големи нови свещника с лъвове отпред. Писарят Геймлин беше готов да изпее по една хубава коледна песен в края на всяка от службите. Ателстан се съгласи за деня на свети Стефан в кораба да има живи картини и поспориха кой ще изпълнява ролята на момчето-епископ^7 на празника на светите младенци.

Но Ателстан забеляза с отчаяние, че Уоткин, който седеше отпуснато на мястото си, гледаше нетърпеливо, почесваше се и потропваше с калните си ботуши. Бенедикта долови загрижеността на Ателстан и загледа тревожно мъжа, когото обичаше, но не би могла да има, защото беше ръкоположен за свещеник. Най-накрая Ателстан вече не знаеше какво да каже.

– Е, Уоткин – каза той сухо, – имаш ли да съобщиш нещо важно?

Уоткин се изправи в целия си ръст. Мазното му чело беше смръщено под кичурите яркочервена коса, която оредяваше бързо и скоро щеше да остане само като венец около плешивото му теме. Бледосините му очи, които сякаш се бореха помежду си за място до подобния на патладжан нос, огледаха колегите му.

– Гробището е било ограбено! – изтърси той.

Ателстан изпъшка и сведе глава.

– Какво искаш да кажеш? – извика ловецът на плъхове Ранулф, чието лице с остри черти надничаше изпод черна като катран качулка.

– През последните няколко дни – съобщи Уоткин – са били изравяни трупове.

Ужасени, всички заговориха едновременно. Ателстан стана и плесна ръце за тишина. Наложи се да го направи няколко пъти, докато накрая врявата спря.

– Знаете – започна той, – че гробището на "Сейнт Ерконуолд" често се използва за погребване на чужденци и просяци, които никой не е потърсил. Нито един гроб на енориаш не е докосван – Ателстан си пое дълбоко дъх. – Но така или иначе, Уоткин е прав. Откраднати са били труповете от три гроба. Всички са разкопани наскоро. На млада просякиня, брабантски наемник, открит мъртъв след кръчмарска свада и на един старец, който просеше пред болницата "Сейнт Томас" и беше намерен замръзнал в двора на хана "При мантията". – Ателстан облиза устни. – Земята е твърда – продължи той. – Уоткин знае колко трудно е да се изкопае с мотика и кирка достатъчно дълбок гроб, така че плиткостта на гробовете е помогнала на скверните крадци.

– Трябва да сложим пазач – каза Пайк копачът.

– Ти ще пазиш ли? – попита тихо Бенедикта. – Би ли прекарал цяла нощ на гробището, за да чакаш мародерите? – Очите ѝ се плъзнаха по останалите от съвета. – Кой би стоял на пост? И кой знае – продължи тя – дали кражбите се извършват нощем? Може да стават следобед или вечер.

Ателстан я погледна с благодарност.

– Аз мога да пазя – намеси се той. – Всъщност го правя, когато... – свещеникът не довърши.

– Когато изучаваш звездите, братко – намеси се свинарката Урсула и предизвика сподавен хоров кикот, защото всички енориаши знаеха за странните занимания на свещеника си.

Художникът Хъдъл се обади.

– Помоли сър Джон Кранстън да ни помогне. Може да прати войници да пазят гробището.

Ателстан поклати глава.

– Коронерът – отвърна той – не може да праща кралските войници насам-натам.

– Ами приставите? – включи се жената на Уоткин. – Ами кварталната стража?

Да, що се отнася до тях, помисли си мрачно Ателстан, съветникът и другите чиновници рядко се занимаваха със "Сейнт Ерконуолд", още по-малко с гробището и не биха се разтревожили, че гробовете на трима непознати са били отворени.

– Кои са тези хора? – попита меко Бенедикта. – Защо го правят? Какво търсят?

Думите ѝ потънаха в море от тишина. Всички лица се извърнаха към свещеника за отговор. Това беше моментът, от който се боеше Ателстан. Гробището беше Божия земя. Когато за пръв път беше дошъл в енорията преди девет месеца, той беше много строг към онези, които се опитваха да направят пазар там и към момчетата, които играеха с костите, изровени от кучета или прасета. "Гробището" беше заявил той, "е Божия земя, където вярващите очакват второто пришествие на Христа". Дори тогава Ателстан не беше обяснил изцяло причината за своята строгост: той тайно споделяше страховете на Църквата от онези, които се прекланяха пред Сатаната, Господаря на кръстопътищата^8 и Повелителя на бесилото, и често изпълняваха черните си магически ритуали на гробищата. Всъщност беше чул за един случай в енорията на църквата "Сейнт Питър" в Корнхил, където черен магьосник хранел с трупове демони и скорпиони.

Ателстан се изкашля. Как можеше да отговори? В този миг вратата се отвори и Кранстън, неговият спасител, тържествено влезе в църквата.

Втора глава

Сър Джон отметна наметалото и избута бобровата си шапка на тила.

– Хайде, братко – извика той, намигайки на Бенедикта. – викат ни в Тауър. Явно убийците не са си дали почивка заради времето.

За първи път Ателстан се зарадва на драматичния начин, по който обичаше да се появява Кранстън. Свещеникът се взря в него.

– Кларет ли си пил, сър Джон?

Кранстън почеса месестия си нос.

– Малко – каза той завалено.

– Ами гробището? – изохка Уоткин. – Сър Джон, нашият свещеник трябва да се погрижи за това.

– Разкарай се, миризлив дребосък!

Жената на Уоткин скочи и погледна заплашително Кранстън.

– Милорд коронер, идвам веднага – намеси се Ателстан с помирителен тон. – Уоткин, ще се погрижа за тази работа, когато се върна. Междувременно нахрани Бонавентура и угаси факлите. Сесили, ще изнесеш ли храна за прокажените?

Момичето го погледна безизразно и кимна.

– Имай предвид – промърмори Ателстан, – че през деня те скитат и сами се грижат за себе си.

Той се усмихна кротко на обичните си енориаши, слезе бързо по заледените стълби на църквата и пое към свещеническия дом.

Отряза си парче хляб, но го изплю, защото беше престоял и накиселяваше.

– Ще ям по пътя – промърмори той и сложи в дисагите пергамент, кутии с пера и мастилници.

Филомел, старият му боен кон, изцвили и го побутна, което беше много досадно – Ателстан тъкмо се опитваше да закопчае ремъците под издутия му корем.

– Все повече заприличваш на Кранстън – промърмори свещеникът.

Той отведе Филомел пред църквата и изтича по стъпалата към входа. Кранстън се беше облегнал на една колона, гледаше ухилено Сесили и се опитваше да попречи на Бонавентура да се отърка в крака му. Коронерът не понасяше котки след походите си във Франция, където французите бяха катапултирали мъртви котки в малкия замък, превзет от него, за да разпространят заразни болести. Затова пък Бонавентура обожаваше коронера. Явно усещаше кога той е наблизо и винаги се появяваше.

Ателстан прошепна няколко думи на Бенедикта, усмихна се извинително на Уоткин и останалите, взе наметалото с голяма качулка и се върна точно навреме, за да попречи на дебелата свиня на Урсула да се блъсне в Кранстън и да го прекатури. Коронерът изхвърча навън, гледайки ядно Ателстан, сякаш го предизвикваше да се разсмее. Кранстън яхна коня, ревейки нещо за прасета в църквата и как с удоволствие би хапнал сочно парче свинско печено. Ателстан метна дисагите върху Филомел, възседна го и поведе Кранстън надалеч от църквата, преди той да е успял да предизвика разправия.

– Защо в Тауър, сър Джон? – попита той бързо, опитвайки се да отклони гнева на коронера.

– След малко ще разбереш, послушнико! – сопна му се Кранстън.

– Аз съм брат-доминиканец, не послушник! – промърмори Ателстан.

Кранстън се оригна и отпи отново от меха с вино.

– Какво става там? – попита той.

– Имахме енорийски съвет.

– Не, говоря за гробищата.

Ателстан го уведоми и лицето на коронера стана сериозно.

– Мислиш ли, че са от поклонниците на сатаната? Черните господари на гробищата? – прошепна той и доближи коня си до Филомел.

Свещеникът направи гримаса.

– Би могло.

– Трябва да са те! – отсече Кранстън. – Кой друг би се интересувал от разлагащи се трупове?

Коронерът отдръпна коня си, когато Филомел гневно наклони глава към него, виждайки, че улицата се стеснява.

– Да можех да ги унищожа до крак! – завалено каза Кранстън. – В трактата ми за управлението на Лондон... – сините очи на коронера, впуснал се в любимата си тема, следяха неотклонно Ателстан, търсейки по лицето му и за най-малкия признак на досада. – Според моя трактат – продължи той – всеки, който практикува черна магия, ще трябва да плати голяма глоба при първо нарушение и да бъде осъден на смърт при второ – той сви рамене. – Но може би са само някакви дребни злосторници.

Ателстан поклати глава.

– Такива неща никога не са дребни – отвърна той. – Веднъж присъствах на екзорсизъм в малка църква близо до Блакфрайърс. Младо момче, обсебено от демони, говореше на странни езици и се издигаше във въздуха. Твърдеше, че демоните влезли в него, след като присъствало на церемония, в която трупът на обесен служел за олтар.

Кранстън потръпна.

– Ако имаш нужда от помощ... – внимателно предложи той.

Ателстан се усмихна.

– Много мило от твоя страна, милорд коронер. Както обикновено, твоето великодушие ми спира дъха.

– Всеки приятел на добрия Бог е и мой приятел – отвърна Кранстън. – Дори да е послушник.

– Аз съм брат-доминиканец – отвърна Ателстан. – Не послушник.

Той хвърли гневен поглед на Кранстън, но коронерът отметна глава и се засмя гръмогласно на изтърканата си шега.

Най-после напуснаха претъпканите улички, избягвайки снега, който се плъзгаше от високите, полегати покриви, и поеха по главната улица към Лондонския мост. Павираната част беше покрита с лед и тънък пласт сняг, който хапещият вятър вдигаше във въздуха при внезапните си пориви. Тук-там имаше все още сергии, но продавачите се криеха зад парцаливите платнени навеси от свирепия вятър, който запълваше небето с плътни снежни облаци.

– Време е да си намеря тайна къща – промърмори Кранстън.

Продавач на реликви стоеше пред хана "Абатът от Хайдс" и се опитваше да продаде жезъл, който според него някога принадлежал на Мойсей. Двама затворници, оковани заедно и пуснати от Маршълсий, където затваряха неизправните длъжници, молеха за милостиня за себе си и други бедни нещастници. Ателстан им хвърли няколко монети, трогнат от посинелите им крака. Конете на Кранстън и Ателстан бяха добре подковани, но малкото хора наоколо се пързаляха и хлъзгаха по опасния, черен лед. Упоритите пешеходци с мъка пристъпваха предпазливо, държейки се за къщите, край които минаваха. Въпреки това, както отбеляза Кранстън, правосъдието действаше; пред болницата "Сейнт Томас" един пекар беше прикован на леса, за да бъде влачен по улиците, като наказание, задето бе продавал мухлясал хляб. Ателстан си спомни парчето хляб, което беше изплюл, и загледа как влачат нещастника с магаре. Пиян гайдар се хлъзгаше и залиташе след него и свиреше шумна мелодия, за да заглуши стоновете на пекаря. Наливаха в устата на един окован кръчмар вкиснало вино, до него потен пристав бичуваше проститутка със сноп клони от зеленика.

– Сър Джон – прошепна Ателстан, – горката жена е понесла достатъчно.

– Майната ѝ! – изръмжа Кранстън. – Сигурно си го заслужава.

Ателстан се вгледа в кръглото му зачервено лице.

– За Бога, сър Джон, какво ти става?

Той чувстваше, че престорената веселост и наливането с вино прикриват голям гняв или тревога. Крансън примигна и се усмихна престорено. Извади меча си, насочи коня встрани към позорния стълб и преряза въжетата на проститутката. Жената се строполи в кървава купчина върху леда. С рев, който направи грозното му лице още по-уродливо, приставът заплашително тръгна към Кранстън. Сър Джон размаха меча и свали шала от лицето си.

– Аз съм коронер Кранстън! – извика той.

Мъжът бързо отстъпи. Сър Джон бръкна под наметката си, извади няколко пенита и ги хвърли на проститутката.

– Печели си честно хляба! – отсече той.

Погледна яростно спътника си, сякаш го предизвикваше да каже нещо, после двамата продължиха покрай вертепите към широкия Лондонски мост. Целият мост беше покрит с лед и обгърнат от мъгла. Ателстан спря и хвана Кранстън за ръката.

– Сър Джон, нещо не е наред! Прекалено е тихо!

Кранстън се ухили.

– Не си ли разбрал, братко? Погледни долу, реката е замръзнала.

Ателстан погледна невярващо през перилата на моста. Обикновено водата долу се вълнуваше и пенеше. Сега сякаш беше подменена с поле от бял лед, простиращо се, докъдето поглед стига. Ателстан протегна врат и чу виковете на момчетата, които се пързаляха, привързали към обувките си кости от волски пищяли. Някой даже беше отворил сергия наблизо, уханието на горещ пай с говеждо накара стомаха на Ателстан да се свие от глад. Продължиха покрай параклиса "Сейнт Томас" по Бридж Стрийт, през Билингстън и нагоре по Ботолф'с Лейн до Ийстчийп. Градът сякаш бе омагьосан от ледена вещица. Малко сергии работеха и обичайните крясъци на чираци и търговци бяха заглушени от желязната хватка на зимата. Отбиха се в един магазин за пайове. Ателстан си купи един с кълцано месо и отхапа голяма хапка, наслаждавайки се на соковете му и вкусното ухание на прясно изпечено тесто и месо с много подправки. Кранстън го наблюдаваше.

– Вкусно ли ти е, братко?

– Да, милорд. Защо не хапнеш и ти?

Кранстън се усмихна дяволито.

– Бих искал – отвърна той, – но нали не си забравил, че са коледни пости? Трябва да се въздържаш от месо!

Ателстан погледна с копнеж полуизядения пай, после се усмихна, довърши го и облиза пръсти. Кранстън поклати глава.

– Докъде ще стигнем – шеговито се завайка той, – щом и монасите започнаха да пренебрегват църковните закони!

Ателстан облиза устни и се приведе към него.

– Грешиш, сър Джон. Днес е тринайсети декември, празникът на света Лучия, девица и мъченица. Позволено е да ям месо – той очерта кръст във въздуха. – А ти можеш да пиеш двойно повече кларет от обичайното – свещеникът хвана юздите на коня си с една ръка. – Е, сър Джон, какво ни води в Тауър?

Една каруца, натоварена с кисели зелени ябълки, изтрополи покрай тях и Кранстън се отдръпна встрани.

– Чувал ли си за сър Ралф Уитън, комендант на Тауър?

Ателстан кимна.

– Кой не е чувал? Опасен воин, смел кръстоносец и личен приятел на регента Джон Гонт.

– Беше – прекъсна го Кранстън. – Рано тази сутрин Уитън е бил открит в покоите си в северния бастион на Тауър с прерязано открай докрай гърло и потънал в повече кръв, отколкото би изтекла от изкормено прасе.

– Някаква следа от убиеца или оръжието?

Кранстън поклати глава и духна върху вледенените си пръсти.

– Нищо – дрезгаво каза той. – Уитън има дъщеря Филипа. Сгодена е за Джефри Парчмайнър. Очевидно сър Ралф харесвал младежа и му вярвал. Рано сутринта Джефри отишъл да събуди бъдещия си тъст и го открил мъртъв – той си пое дълбоко дъх. – Но по-любопитно е друго – преди смъртта си сър Ралф подозирал, че някой заплашва живота му. Четири дни преди да го убият, получил писмено предупреждение.

– Какво пишело в него?

– Не знам, но комендантът се уплашил. Напуснал обичайните си покои и се преместил в северния бастион. Стълбището към стаята му било пазено от двама доверени войници. Вратата между стълбите и коридора към стаята била заключена. Сър Ралф имал ключ, пазачите също. Същото се отнасяло и до стаята му. Той я заключвал отвътре, а хората му имали друг ключ.

Внезапно Кранстън се наведе, сграбчи юздата на коня на Ателстан и го издърпа, точно когато голяма снежна маса се плъзна от надвесените покриви и се стовари върху леда.

– Трябва да продължим – отбеляза сухо свещеникът. – Иначе, сър Джон, може да се озовеш с още един труп в ръцете и този път ти ще бъдеш заподозрян.

Кранстън се оригна и отпи голяма глътка от меха с вино.

– Подозираш ли младия Джефри? – попита Ателстан.

Кранстън поклати глава.

– Не. Двете врати били още заключени; пазачите отключили първата, за да го пуснат, после пак заключили. Джефри минал по коридора, почукал и се опитал да събуди сър Ралф. След като не успял, се върнал за войниците, които отключили стаята. Вътре намерили коменданта на Тауър, проснат на леглото с прерязано гърло. Дървените капаци на прозорците били широко отворени – Кранстън се обърна и плю, за да прочисти гърлото си. – Още нещо: пазачите не пускали вътре никого, без да го претърсят старателно, така постъпили и с младия Джефри. Не намерили нож нито у него, нито в стаята.

– От какво се е боял толкова сър Ралф?

Кранстън поклати глава.

– Бог знае! Но имаме доста заподозрени. Бил в лоши отношения с помощника си Гилбърт Колбрук, който искал поста му. После и капеланът Уилям Хамънд, когото сър Ралф хванал да продава хранителни припаси от складовете на Тауър. Двама приятели на сър Ралф, рицари хоспиталиери, дошли, както обикновено, да прекарат Коледа с него. Има и един ням сарацин, личен прислужник, когото сър Ралф пленил на кръстоносния поход в Светите земи.

Ателстан нахлупи по-плътно качулката си, когато студеният вятър защипа ушите му.

– Cui bonol – попита той.

– Какво значи това?

– Прочутият въпрос на Цицерон: Кой има изгода от това?

Кранстън стисна устни.

– Добър въпрос, скъпи свещенико. Той ни отвежда към брата на сър Ралф, сър Фулк Уитън. Той ще наследи част от имуществото на брат си.

Кранстън млъкна, притвори очи и тихичко се оригна след вкусната закуска. Но Ателстан познаваше дебелия коронер като петте си пръста.

– Хайде, сър Джон – подкани го той, – има и още, нали?

Кранстън отвори очи.

– Разбира се, че има. Уитън не беше харесван както в кралския двор, така и от лондончани, та дори и от селяните.

Ателстан усети, че сърцето му замря. И друг път бяха стигали до въпроса, който щеше да зададе.

– Мислиш ли, че може да е работа на Голямата общност? – попита той.

Кранстън кимна.

– Възможно е. Помни, братко, някои от енориашите ти може да са част от това общество. Ако Голямата общност предизвика размирици, бунтовниците ще се опитат да завземат Тауър. Който държи Тауър, има контрол над реката, града, Уестминстър и Короната.

Ателстан придърпа юздите и се замисли над думите на Кранстън. Нещата в Лондон не вървяха добре. Кралят беше дете, а регентът, чичо му Джон Гонт, не беше обичан. Дворът беше покварен, селяните – съсипвани от данъци и приковани към обработваната от тях земя чрез жестоки закони. От известно време, като листа от силен вятър, се носеха слухове, че селяни от Кент, Мидълсекс и Есекс са създали тайно общество, наричано Голямата общност. Водачите му планирали въстание и поход към Лондон. Ателстан дори познаваше бегло един от тях – Джон Бол, пътуващ свещеник; той беше толкова красноречив, че би могъл да превърне и най-кроткия селянин в пламенен бунтовник с думи като тези: "Когато Ева е предяла, а Адам копал земята, къде тогаз е бил аристократът?" Беше ли смъртта на Уитън предзнаменование за нещо подобно, питаше се Ателстан. Бяха ли намесени някои от енориашите му? Той знаеше, че се събират по кръчмите и се оплакват един на друг съвсем основателно. Тежките данъци и суровите закони бяха достатъчно жестоки, за да накарат и светец да въстане. А ако започнеше бунт, какво щеше да прави той? Да остане на страната на властта или като много свещеници да се присъедини към бунтовниците? Погледна косо към Кранстън. Коронерът изглеждаше потънал в мислите си и свещеникът отново долови тъгата му.

– Нещо лошо ли се е случило, сър Джон?

– Не, не – промърмори коронерът.

Ателстан реши да го остави на мира. Може би сър Джон беше прекалил с пиенето предната вечер.

Яздеха по покритата със сняг Тауър Стрийт, покрай църквата, където един бедняк беше коленичил и се покайваше за някакъв грях; ръцете му, стиснали броеницата, се бяха вдървили от студ и Ателстан потръпна, замисляйки се какви покаяния налагаха някои свещеници на енориашите си. Сър Джон издиша и дъхът му увисна като облак в студения въздух.

– Да му се не види! – промърмори той. – Кога пак ще изгрее слънце?

Бяха навлезли в Пети Уелс, когато внезапно женски глас, чист и весел, запя една от любимите коледни песни на Ателстан. Спряха се за миг да послушат, после пресякоха покрития с лед площад. Над тях се издигаха покритите със сняг стени, кули и бастиони на Тауър. Огромна маса от дялан камък, гигантската крепост сякаш не бе строена да защитава Лондон, а да го държи в страх.

– Много мрачно място – промърмори Кранстън. – Домът на Червения убиец – той погледна насмешливо към Ателстан. – Старите ни приятели, Убийството и Смъртта, бродят тук.

Ателстан потръпна, не само от студ. Минаха по подвижния мост. Под тях водата в рова и мръснозелената слуз, която винаги я покриваше, бяха замръзнали. Минаха под черната арка на Средната кула. Огромната порта приличаше на отворена уста, а свалените наполовина железни решетки – на зъби. Над тях отрязаните глави на двама пирати, заловени в Тясното море, се зъбеха в зловещи усмивки. Ателстан прошепна молитва.

– Боже, пази ни – мърмореше той – от всички дяволи и демони, и от злите духове, които живеят тук!

– Боже, пази ме от живите! – отвърна Кранстън. – Струва ми се, че самият сатана може да се разплаче от злото, на което са способни хората.

Портата беше охранявана от стражи, застанали под тесния, извит свод, увити в кафяви вълнени наметки.

– Аз съм сър Джон Кранстън – коронер! – изрева Кранстън. – Имам кралска заповед. А това е моят писар, брат Ателстан, който заради греховете си служи и като енорийски свещеник в "Сейнт Ерконуолд" в Съдърк. Място – коронерът се усмихна на обиденото изражение на Ателстан, – където добродетелта и порокът стоят рамо до рамо и си стискат ръцете.

Стражите кимнаха, застанали като вцепенени заради силния студ. Ателстан и Кранстън продължиха покрай кулата Байуърд и поеха по улицата, настлана с обли камъни, по които копитата на конете се хлъзгаха. Завиха вляво при кулата Уейкфийлд, минаха през още един от отбранителните кръгове и стигнаха до вътрешния двор на Тауър. Сега той беше покрит с дебел пласт сняг, който скриваше и големите военни машини тук – катапулти, тарани, балисти, и големите, обковани с желязо каруци. Отдясно се намираше голяма сграда с външни греди по фасадата, която явно бе достроявана през годините. Пазачът дремеше на стълбите и дори не вдигна поглед, когато Кранстън изрева, че му трябва помощ. Един подсмърчащ коняр със зачервен нос забърза да отведе конете им, друг ги поведе по стъпалата към входа на голямата сграда. Две ловни кучета с груба козина душеха мръсните тръстики на пода. Едно от тях понечи да вдигне крак пред сър Джон и изръмжа, когато коронерът го срита с ботуша си.

Залата беше голямо, мрачно помещение с мръсен каменен под и потъмнели, тежки греди по тавана. На стената в дъното зееше огнище, достатъчно голямо, за да опечеш вол. Върху решетката бяха натрупани много цепеници, но коминът явно имаше нужда от чистене, защото част от дима се връщаше вътре и се виеше като мъгла под тавана. Закуската току-що беше свършила, прислужници раздигаха калаени и дървени съдове от масата. В един ъгъл двама мъже лениво насъскваха куче по язовец, други групи се бяха сгушили край огъня. Ателстан се озърна. Над помещението бе надвиснал тежкият покров на смъртта. Той разпозна вонята ѝ, подозренията и неописуемия ужас, които винаги следваха жестоките, неразгадани убийства. Една от фигурите край огъня стана и забърза към тях, когато Кранстън отново обяви на висок тон титлата си. Мъжът беше висок, слаб и червенокос, клепачите му бяха розови, без мигли. Орловият нос изпъкваше на зле избръснатото му лице, осветено от фенера.

– Аз съм Гилбърт Колбрук, помощник-комендантът. Сър Джон, добре дошъл.

Мътните му очи се насочиха към Ателстан.

– Моят писар – обяви невъзмутимо Кранстън. Коронерът кимна към групата край огъня. – Предполагам, че това са близките на коменданта.

– Да – отсечено отвърна Колбрук.

– Ами представи ни, човече!

Когато се приближиха, хората, насядали на столове край огъня, станаха да ги поздравят. Представиха ги и Кранстън веднага пое нещата в свои ръце. Както обикновено, Ателстан се държеше настрана, изучавайки хората, които скоро щеше да разпитва. Щеше да изрови тайните им, може би дори да разкрие някои недобре потулени скандали. Ето първо капеланът, мастър Уилям Хамънд, слаб и мрачен в черното си расо. Той пристъпваше с птиче подскачане, лицето му имаше нездрав жълтеникав цвят, а плешивината на главата му бе едва покрита с мазни, сиви кичури коса. Озлобен човек, заключи Ателстан, с нос, остър като връх на кинжал, малки черни очички и устни, стиснати здраво като кесия на скъперник.

Отдясно на свещеника беше застанал сър Фулк Уитън, братът на мъртвеца, охранен, закръглен, с дружелюбно лице и пшениченоруса коса. Ръкостискането му беше здраво, той придвижваше внушителното си тяло с грацията и бързината на атлет.

До него беше дъщерята на убития комендант, Филипа. Не беше голяма красавица, имаше широко лице с приятни кафяви очи и гладка кестенява коса. Беше доста пълничка, напомняше на Ателстан на угоена кокошка. До нея стоеше или по-скоро се поклащаше годеникът ѝ Джефри Парчмайнър с коса, черна като нощ, пригладена и сресана като на жена. Изглеждаше приятен младеж, но гладко избръснатото му лице с остри черти беше леко поруменяло от кървавочервения кларет, който отпиваше от голям бокал. Гуляйджия, помисли си Ателстан и развеселено изгледа прилепналите му панталони с издутата подплънка отпред: украсената с жабо риза под светлокафявото наметало, коприненият жакет, твърде дългите и остри върхове на ботушите, завързани с ален ширит под коленете му. Бог знае как ходи по леда, помисли си Ателстан. Познаваше хора от този тип – младежът подражаваше на контетата от двора. Търговец на пергамент с магазин на добро място в града, Джефри имаше достатъчно пари, за да се облича като придворен.

Двамата рицари хоспиталиери, които Кранстън беше споменал – сър Джерард Моубри и сър Брайън Фицормонд

– Можеха да са братя. И двамата носеха сивите наметала на ордена си, украсени с големи бели кръстове с двуостри върхове. Ателстан познаваше страховитата репутация на тези рицари-монаси, а някога беше служил и като изповедник в крепостта им в Кларкънуел. И Моубри, и Фицормонд бяха на средна възраст, войници от глава до пети, с добре оформени бради, остри погледи и ниско подстригани коси. Движеха се гъвкаво като котки, бяха мъже, съзнаваха силата и уменията си. Воини, каза си Ателстан, мъже, които биха убили, ако вярваха, че го правят за справедлива кауза.

Между тях стоеше гъвкав тъмнокож мъж с обилно намаслени брада и коса. Беше облечен в сини широки панталони и тежко военно наметало над жакета. Очите му постоянно шареха, гледаше Кранстън и Ателстан като врагове. Коронерът излая някакъв въпрос към него, но мъжът само го погледна безизразно, отвори уста и посочи с пръст. От съжаление Ателстан отклони поглед от празното място, където трябваше да се намира езикът му.

– Растани е ням – обади се Филипа. Гласът ѝ беше изненадващо плътен и дрезгав. – Бил мюсюлманин, но сега се покръсти в нашата вяра. Той е... – тя прехапа устни. – Беше прислужник на баща ми.

Очите ѝ се напълниха със сълзи и тя стисна здраво ръката на годеника си, макар че младежът стоеше по-нестабилно на краката си от нея.

След като представянето завърши, Колбрук извика за още столове и – като улови жадния поглед, който сър Джон хвърли към чашата на младежа – за греяно вино с мляко и подправки. Кранстън и Ателстан седнаха в средата на групата. Сър Джон нямаше задръжки. Отметна назад наметалото си, протегна подобните си на пънове крака и се потопи в топлината на огъня. Изгълта греяното вино наведнъж, подаде чашата си да я напълнят отново и шумно засърба от нея, като облизваше устни и се оглеждаше, сякаш всички наоколо му бяха най-близки приятели. Докато нареждаше писмените си принадлежности върху таблата за писане в скута си, Ателстан прошепна молитва Бог да запази Кранстън трезвен и буден. Джефри се подхилкваше, а двамата рицари гледаха невярващо.

– Ти ли си кралският коронер? – попита високо сър Фулк.

– Да, той е – намеси се Ателстан. – И сър Джон невинаги е такъв, какъвто изглежда.

Кранстън отново облиза устните си.

– Не, не, не съм – промърмори той. – Подозирам, че същото важи за всички тук. Запомнете една полезна мисъл: всеки мъж, роден от жена, има три личности: каквато изглежда, каквато твърди, че е и – той се огледа – каквато е всъщност – после се усмихна на Филипа. – Същото важи и за нежния пол. – Внезапно си спомни за Мод и мисълта го отрезви по-бързо от кофа студена вода. – Същото – продължи той сприхаво – важи и за убиеца на сър Ралф Уитън, коменданта на Тауър.

– Подозираш ли някого тук? – попита сър Фулк, по чието лице се беше стопила всяка следа от веселие.

– Да! – отсече Кранстън.

– Това е обидно! – избухна капеланът. – Милорд коронер, ти си пиян! Идваш тук, без да ни познаваш...

Ателстан докосна ръката на коронера. Усещаше, че сър Джон е в опасно настроение, забеляза и как двамата хоспиталиери са разтворили наметалата си, за да покажат камите на коланите си. Кранстън прие предупреждението.

– Не обвинявам никого – каза той меко, – но обикновено се оказва, че корените на убийството, също както и на милосърдието, се крият у дома.

– Интересуват ни три неща – дипломатично се намеси Ателстан. – Кой е убил сър Ралф, защо и как?

Помощникът изсумтя презрително. Кранстън се приведе напред.

– Искаш ли да кажеш нещо, сър?

– Да. Сър Ралф може да е бил убит от всеки бунтовник в Лондон, от селяни от стотици села наоколо или от незнаен убиец, изпратен да извърши това ужасно дело.

Кранстън кимна и му се усмихна.

– Може би – отвърна той мило, – но ще се върна към твоята теория по-късно. Междувременно никой от вас не бива да напуска Тауър – той огледа залата. – След като огледам трупа, искам да говоря с всички ви, но в по-подходяща обстановка.

Помощникът беше съгласен.

– Параклисът "Сейнт Джон" в Бялата кула – обяви той. – Там е топло, сигурно и ще имаме известно уединение.

– Добре! Добре! – отговори Кранстън. Усмихна се престорено на групата. – След малко ще ви видя там. Сега искам да огледам тялото на сър Ралф.

– В северния бастион – каза Колбрук, стана рязко и ги изведе от залата.

Сър Джон се заклатушка като галеон зад него, докато Ателстан бързо прибираше перото, мастилницата и пергамента. Свещеникът беше доволен – разполагаше с имена, първи впечатления и Кранстън беше изиграл любимия си номер да отблъсне всички. Коронерът беше хитър като лисица.

– Ако се държиш грубо със заподозрените – беше му казал веднъж, – по-малко вероятно е да си губят времето да те лъжат. А както знаеш, братко, повечето убийци са лъжци.

Колбрук ги изчака в подножието на стълбите и мълчаливо ги поведе покрай високата Бяла кула, която блестеше сред гъстия сняг, натрупан около основите ѝ. На всеки перваз, корниз и прозорец имаше следи от мраз и лапавица. Ателстан спря и погледна нагоре.

– Великолепна! – промърмори той. – Велики са делата на човека!

– И ужасни – добави Кранстън.

Двамата спряха за няколко секунди, възхищавайки се на чисто белия камък на голямата кула. Канеха се да продължат, когато една врата в подножието ѝ, скрита от външните стълби, се отвори. Фантастично гърбаво чудовище с гъста бяла коса изскочи пред тях. За миг то сякаш замръзна. Лицето му беше бледо, тялото – покрито с пластове шарени дрипи, на краката си носеше твърде големи ботуши. Най-накрая то тръгна към тях на четири крака, разпръсквайки снега от двете си страни. Помощникът изруга и се обърна.

– Добре дошли в Тауър! – изпищя създанието. – Добре дошли в моето кралство! Добре дошли в Долината на смъртната сянка!

Ателстан погледна надолу към сгърченото бяло лице и мътните очи на албиноса, клекнал пред него.

– Добро утро, сър – отвърна той. – Кой си ти?

– Ред Хенд – промърмори човекът. Той разтвори посинелите си устни, мръсните му жълти зъби тракаха от студа. – Казвам се Ред Хенд.

– Забавен негодник си ти, Ред Хенд! – излая Кранстън.

Очите на лудия лукаво изучаваха коронера.

– Наричат луд всеки, който се държи като луд! – промърмори Ред Хенд. – Два пъти по-луд от едни и наполовина колкото други – той извади ръка иззад гърба си и размаха пръчка с мръсен надут свински мехур, завързан в края. – Е, милички, искате ли да играете с Ред Хенд?

– Махай се, Ред Хенд! – изръмжа помощникът и пристъпи заплашително към него.

Албиносът го изгледа яростно.

– Ред Хенд знае разни неща – каза той. – Старият Ред Хенд не е толкова глупав, колкото изглежда. – Мръсните му, подобни на птичи нокти пръсти се протегнаха към Ателстан. – Ред Хенд може да ти бъде приятел на определена цена.

Ателстан развърза кесията си и сложи две монети в ръцете на лудия.

– Заповядай – каза той тихо. – Сега можеш да бъдеш приятел на мен и сър Джон.

– Какво знаеш? – попита Кранстън.

Албиносът заскача нагоре-надолу.

– Сър Ралф е мъртъв. Екзекутиран от Божия пръст. Черните сенки са тук. Никой не може да избяга от миналото си. Сър Ралф трябваше да го предвиди. – Лудият погледна към помощника. – И другите! И другите! – възкликна той. – Но Ред Хенд има работа, трябва да върви.

– Милорд коронер, брат Ателстан – прекъсна го помощникът. – Трупът на сър Ралф ни очаква.

– Отиваме да погледаме нещо кърваво, а? – изкрещя Ред Хенд, подскачайки нагоре-надолу. – Сър Ралф беше лош човек. Получи си заслуженото!

Помощникът понечи да го ритне, но Ред Хенд се отдалечи с подскоци, пищейки от смях.

– Кой е той? – прошепна Ателстан.

– Бил е зидар тук. Жена му и детето му загинали при злополука преди много години.

– И сър Ралф му е позволил да остане?

– Сър Ралф не можеше да го гледа, но нямаше как да се отърве от него. Ред Хенд е привилегирован. Бил майстор-зидар при стария крал, получава пенсия и има право да живее в Тауър.

– Защо Ред Хенд? – попита Ателстан.

– Живее в тъмниците и почиства инструментите за инквизиция и дръвника след екзекуции.

Ателстан потръпна и се уви по-плътно с наметката си. Наистина, помисли си той, това е Долината на сенките, място на насилие и внезапна смърт. Помощникът се канеше да продължи, но Кранстън го хвана за ръката.

– Какво искаше да каже Ред Хенд с това, че сър Ралф бил лош човек и си получил заслуженото?

Колбрук извърна мътния си поглед.

– Сър Ралф беше странен човек – промърмори той. – Понякога ми се струва, че душата му беше обсебена от демони.

Трета глава

Ателстан и Кранстън последваха Колбрук около навесите и пристройките, под арката на вътрешната стена през замръзналия двор до огромна кула, която се издигаше над рова. Той спря и посочи.

– Под земята има тъмници, а над тях стълби, които водят до горния етаж, където има една стая – той сви рамене. – Там е умрял сър Ралф.

– Там е бил убит! – прекъсна го Кранстън.

– Има ли други стаи? – попита Ателстан.

– Имало е и още един етаж по-нагоре, но входът към него е бил зазидан.

Ателстан погледна към покритите със сняг зъбери на кулата и си пое рязко дъх.

– Кула на мълчанието – прошепна той. – Мрачно място да умреш.

Изкачиха стълбите. Вътре двама пазачи бяха седнали на столчета край мангала. Колбрук им кимна. Изкачиха още едно стръмно стълбище, побутнаха полуотворената врата и пред очите им се разкри тъмен, влажен коридор. Ругаейки под нос, Колбрук взе огниво от една каменна полица и скоро стенните факли оживяха. Тръгнаха по студения коридор. Ателстан забеляза купчината изронена мазилка и парчета тухли пред зазидания вход към горното ниво. Колбрук порови измежду ключовете, които беше извадил изпод наметката си, отвори вратата и с подигравателен поклон покани Ателстан и Кранстън вътре.

Стаята беше с каменни стени. Първото впечатление беше за пълна сивота. По стените нямаше гоблени или килими, нищо друго освен черно дървено разпятие с мършавата фигура на умиращия Христос. Най-хубавото нещо в нея беше леглото с балдахин, чиито зацапани светлокафяви завеси бяха плътно затворени. Освен него имаше маса, столчета и три-четири дървени закачалки на стената до леглото. Наметка, дебел жакет и широк колан за меч още висяха там. От другата страна на леглото имаше дървена стойка-умивалник с напукана калаена купа и кана, покрита с мръсна кърпа. Малкото огнище би постоплило стаята, но в него имаше само студена пепел. Мангал с полуизгорели въглища стърчеше самотно в средата на помещението. Ателстан беше сигурен, че тук е по-студено, отколкото навън. Кранстън щракна с пръсти към отворените капаци.

– По дяволите, човече! – възкликна той. – Адски е студено!

– Оставихме всичко така, както го намерихме, милорд коронер – рязко отвърна Колбрук.

Ателстан кимна към прозореца.

– Оттук ли трябва да се е изкачил убиецът?

– Би било единственият начин – промърмори Колбрук и затръшна капаците.

Ателстан огледа стаята. Усети зловонието на смъртта, но забеляза с отвращение и мръсните тръстики по пода, и пукнатото нощно гърне, пълно с изпражнения и урина.

– Да му се не види! – излая Кранстън и го почука с ботуша си. – Изнесете това или тук ще замирише като гроб на чумави.

Коронерът отиде до леглото и дръпна завесите. Ателстан хвърли един поглед и отстъпи в ужас. Тялото лежеше, бледо и безкръвно на фона на мръсните възглавници и чаршафи; вкочанените ръце още стискаха окървавените завивки, а главата беше отметната назад с лице, застинало в смъртна гримаса.

Очите с тежки клепачи бяха полуотворени и сякаш гледаха надолу към ужасната рана, която стигаше от едното ухо до другото. Кръвта беше текла като вино от спукана бъчва и се бе превърнала в гъста съсирена маса по гърдите и нощната риза на мъртвеца. Ателстан разтвори завесите докрай и се загледа в полуголото бяло тяло.

– Причината за смъртта – каза тихо – е очевидна. Няма други рани или синини.

Очерта кръст във въздуха и отстъпи.

Колбрук благоразумно стоеше надалеч.

– Сър Ралф се боеше от такава смърт – промърмори той.

– Кога започна този страх? – попита Ателстан.

– Преди три-четири дни.

– Защо? – попита Кранстън. – От какво се уплаши сър Ралф?

Колбрук сви рамене.

– Бог знае! Може би дъщеря му или някой роднина ще ви кажат. Знам само, че преди да умре, сър Ралф вярваше, че Ангелът на смъртта е наблизо.

Кранстън отиде до прозореца и надникна навън, в мразовития въздух.

– Много е високо – отбеляза той и се отдръпна за облекчение на Ателстан.

Само свещеникът беше наясно колко е пиян добрият коронер. Кранстън затръшна капаците.

– Кой би се изкатерил посред нощ и в такава зима?

– В стената има издълбани стълби – отвърна Колбрук самодоволно.

– Защо? – попита Ателстан.

– Всъщност са по-скоро дупки, в които можеш да стъпиш – отвърна Колбрук. – Зидарят, който построил кулата, ги издълбал, за да може, ако някой падне в рова, да се изкачи обратно.

Кранстън се свлече на стола, обърса чело и промърмори:

– Значи казваш, че някой – вероятно войник или платен убиец – е използвал тези дупки, за да се качи до прозореца – той се обърна и погледна към капаците. – Според теб – продължи коронерът – убиецът е пъхнал нож през процепа, за да вдигне резето, влязъл е и е прерязал гърлото на сър Ралф.

Колбрук бавно кимна.

– Така предполагам, сър Джон.

– А аз предполагам – саркастично изрече Кранстън, – че сър Ралф е позволил на убиеца да влезе, дори не е станал от леглото, а е лежал кротък като агне и го е оставил да му пререже гърлото.

Колбрук отиде до капаците и пусна резето. После извади ножа си, пъхна го в цепнатината между тях и с лекота го повдигна. Разтвори капаците широко, обърна се и се усмихна на Кранстън.

– Би могло да се направи, милорд коронер – отбеляза той сухо. – Убиецът е прекосил тихо стаята. Няколко мига са достатъчни, за да прережеш нечие гърло, особено на човек, който е много пиян.

Ателстан се замисли над думите на помощника. Имаше логика. И двамата с Кранстън бяха чували за Нощните сенки – крадци, които можеха да влязат в къща под закрилата на мрака и да я ограбят под носовете на заспалите граждани, жени, деца и дори кучета. Защо тук да е било по-различно? Свещеникът внимателно огледа стаята: масивните гранитни стени, сводестия каменен таван и студените плочи под тръстиката.

– Не, братко! – извика Колбрук, сякаш беше прочел мислите му. – Няма таен проход. Има само два начина да влезеш в тази стая – през прозореца или през вратата. Но на долния етаж е имало пазачи, минахме покрай тях по пътя насам, а вратата към горния етаж е зазидана.

– Откриха ли някакви следи от кръв? – попита Ателстан. Видя, че помощникът се подсмива иронично, хвърляйки поглед към окървавения труп на леглото. – Имам предвид, на друго място? – попита той раздразнено. – Покрай прозореца или вратата? Когато убиецът си е тръгнал, ножът или мечът му трябва да е бил окървавен.

Колбрук поклати глава.

– Провери сам, братко. Аз не намерих.

Ателстан погледна отчаяно към Кранстън, който се беше отпуснал с полузатворени очи като чувал на стола след здравото пиене сутринта и ездата на студа. Свещеникът продължи да търси старателно: постелята и трупът бяха потънали в засъхнала кръв, но не намери следи близо до прозореца, върху тръстиката по пода или около вратата.

– Нещо друго беше ли разместено?

Колбрук поклати глава. Кранстън внезапно се размърда.

– Защо сър Ралф дойде тук? – попита той рязко. – Това не е неговото жилище.

– Мислеше, че тук ще е в безопасност. Северният бастион е едно от най-труднодостъпните места в крепостта. Иначе комендантът на Тауър живее в кралските апартаменти в Бялата кула.

– И е бил в безопасност – заключи Ателстан, – докато ровът не е замръзнал.

– Да – отвърна Колбрук. – Никой от нас не се сети за това.

– Дали не са забелязали убиеца? – попита Кранстън.

– Съмнявам се, сър Джон. Нощем Тауър е обвит в мрак. На северния бастион няма стражи, а тези по стените между кулите през повечето време търсят къде да се стоплят.

– И тъй – Кранстън присви очи, – преди да се срещнем с другите, да установим последователността на събитията.

– Сър Ралф вечерял в голямата зала и пил много. Джефри Парчмайнър и двамата пазачи го изпратили дотук. Последните огледали стаята му и коридора. Всичко било наред.

– И после?

– Сър Ралф заключил вратата зад себе си. Пазачите отвън го чули. Придружили Джефри вън от коридора, заключили вратата и започнали бдението си. Цяла нощ били на пост и не забелязали нищо необичайно. Както и аз по време на нощните си обиколки.

Ателстан вдигна ръка.

– Каква е историята с ключовете?

– Сър Ралф имаше ключ за своята стая, както и пазачите – техният е закачен на една халка в преддверието.

– А вратата към коридора?

– Същата работа. Ще видите ключовете на пазачите, когато слезем, висят на стената.

– Продължавай. Какво е станало после?

– След утринната молитва тази сутрин Джефри Парчмайнър... – помощникът погледна лукаво Ателстан. – Видяхте ли любимия бъдещ зет? Дошъл да събуди сър Ралф.

– Защо точно Джефри?

– Сър Ралф му вярваше.

– Носил ли му е храна или нещо за пиене?

– Не. Предложил, но заради студеното време сър Ралф казал, че предпочита Джефри да го събуди и да планират деня, докато закусват с останалите.

– Продължавай – сприхаво избъбри Кранстън, потропвайки с крака, за да се стопли.

– Пазачите завели Джефри до вратата към коридора и я заключили зад него. Чули го да стига до стаята, да чука на вратата и да вика, но сър Ралф не се събуждал. След малко Джефри се върнал. Казал им, че не може да събуди бъдещия си тъст – Колбрук спря, почеса се по главата и затвори очи, за да си припомни по-ясно. – Джефри взел ключа за стаята на сър Ралф, но после размислил и пратил да ме повикат. Бях в голямата зала. Дойдох бързо, взех ключа и отключих вратата – помощникът посочи към леглото. – Видяхме сър Ралф, както го заварихте.

– И капаците бяха отворени? – попита Кранстън.

– Да.

– Откога е замръзнала водата в рова? – попита Ателстан.

– От около три дни – Колбрук разтърка ръцете си. – Сър Джон, трябва ли да стоим тук? – попита той умолително. – Има и по-топли места за такива въпроси.

Кранстън стана и се протегна.

– След малко – промърмори той. – От колко време сър Ралф е комендант на Тауър?

– От около четири години.

– Харесвахте ли го?

– Не. Беше педант по отношение на дисциплината, освен когато ставаше дума за дъщеря му или любимия ѝ.

Кранстън кимна и се върна отново при трупа.

– Предполагам – каза той, – че няма следи от оръжието на убийството? Защо не потърсиш пак, Ателстан?

Свещеникът изпъшка, но двамата с Колбрук претърсиха набързо стаята, разбутаха с крака тръстиката на пода и преровиха пепелта в огнището.

– Нищо – заяви Колбрук. – Би било трудно да скриеш и карфица тук.

Ателстан издърпа меча на сър Ралф от ножницата.

– Тук няма кървави петна – забеляза той. – Нито капка, нито пръска. Да тръгваме, сър Джон.

Навън те спряха да огледат едно петно на пода на коридора, но то се оказа от масло. Бяха стигнали до средата на стълбите, когато Ателстан дръпна помощник-коменданта назад.

– Двамата пазачи – прошепна той – същите ли са, които са пазили снощи?

– Да. Професионални наемници, които са служили на сър Ралф, когато бил в свитата на негова светлост регента.

– Верни ли са му?

Колбрук направи гримаса.

– Така мисля. Всеки от тях се е клел лично пред него. И, което е по-важно, сър Ралф беше удвоил надниците им. Не биха спечелили от смъртта му, а ще загубят доста.

– А ти ще спечелиш ли нещо? – попита натъртено Кранстън.

Ръката на Колбрук посегна към дръжката на ножа.

– Сър Джон, това е обидно, но все пак признавам, че не харесвах Уитън, макар негова светлост регентът да го харесваше.

– Искаше ли мястото на Уитън?

– Разбира се. Вярвах, че съм по-добър от него.

– Но регентът отказа?

– Джон Гонт рядко обяснява решенията си – отбеляза горчиво Колбрук. – Но се надявам сега да ме назначи на мястото на Уитън.

– Защо? – тихо попита Ателстан.

Колбрук сякаш се изненада.

– Аз съм верен на короната и ако стане нещо, ще умра, но няма да предам Тауър!

Крансън се усмихна и лекичко го потупа по гърба.

– Ето какво ще ти кажа, драги помощник-коменданте. И двамата мислим еднакво. Смъртта на сър Ралф може да е свързана със заговорите, които никнат като плевели в селата и градчетата край Лондон.

Колбрук кимна.

– Уитън беше много взискателен – отвърна той, – но един платен убиец на Голямата общност лесно би се справил със задачата.

Ателстан също се усмихна и потупа Колбрук по рамото.

– Може да си прав, мастър Колбрук, но тази теория има един недостатък.

Помощникът го погледна неразбиращо.

– Не виждаш ли? – промърмори Ателстан. – Някой от Тауър трябва да е казал на убиеца къде, кога и как може да намери сър Ралф!

Оклюмалият се помощник ги поведе отново надолу. Двамата набити стражи още седяха, протегнали ръце към зачервения мангал. Почти не помръднаха, когато Колбрук се приближи и Ателстан долови презрението им към помощника, който внезапно беше получил пълна власт над тях.

– Вие ли бяхте на пост миналата нощ?

Войниците кимнаха.

– И не видяхте нищо необичайно?

Отново кимване, придружено със снизходителни усмивки, сякаш намираха Ателстан за малко смешен и доста глупав.

– Станете! – изрева Кранстън. – Станете, кучи синове! Проклет да съм, карал съм да връзват за дърветата и по-добри от вас и да ги бият с камшик, докато гърбовете им почервенеят!

Двамата войници скочиха, усетили желязната заплаха в гласа на коронера.

– Така е по-добре – измърка той. – Сега, фукльовци, отговаряйте чинно на въпросите на писаря ми и всичко ще бъде наред – той сграбчи единия за рамото. – Иначе може да си помисля, че посред нощ сте убили господаря си.

– Не е вярно! – запени се единият. – Бяхме верни на сър Ралф. Не видяхме нищо и не знаехме нищо, докато онова конте... – той сви рамене, – ...бъдещият зет на коменданта, не дотича, крещейки, че не можел да събуди сър Ралф. Грабна ключа и се канеше да се върне, но после страхливецът размисли и прати да повикат помощник-коменданта.

– Чухте ли го да чука на вратата и да вика сър Ралф? – попита Ателстан.

– Разбира се.

– Но не е влизал?

– Ключът беше тук – отвърна пазачът, сочейки към стената. – Висеше пред очите ни. Бяха само два. Един тук, а другият – у сър Ралф.

– Сигурен ли си? – попита Кранстън.

– Да, да – потвърди войникът. – Намерих другия на масата до леглото на сър Ралф, след като отключих вратата. Сега е у мен.

Кранстън кимна.

– Добре – въздъхна той. – Това ми стига. Да видим сега кулата отвътре.

Когато излязоха от северния бастион, внезапно чуха оглушителна врява зад стената. Последваха лейтенанта, който бързо мина под арката и заоглежда покрития със сняг вътрешен двор. Шумът идваше от една постройка между гарнизонната сграда и Бялата кула. Отначало Ателстан не можа да разбере какво става. Различи фигури, които тичаха наоколо, кучета, които скачаха в снега и лаеха. Колбрук въздъхна и се успокои.

– Това било – промърмори той. – Вижте!

Ателстан и Кранстън гледаха изумени огромната кафява мечка, която се появи пред очите им. Звярът стоеше на задни крака и размахваше лапи във въздуха.

– Виждал съм мечки и преди – промърмори Кранстън. – Когато насъскват кучета срещу тези космати зверове, но никоя не е била внушителна като тази.

Мечката изръмжа и Ателстан видя дебелите вериги, закачени за железния нашийник на врата ѝ. По един пазач държеше всяка от тях, докато лудият Ред Хенд я водеше, за да я завържат за големия кол при далечната стена до гарнизонната сграда.

– Великолепна е! – промърмори Ателстан.

– Подарък от норвежки принц за дядото на сегашния крал, Бог да го благослови! – обади се помощникът. – Нарича се Ursus Magnus^9

- Аха! – Ателстан се усмихна. – На съзвездието.

Колбрук го изгледа недоумяващо.

– Звездите – подсказа му Ателстан. – Небесното съзвездие.

Колбрук също се поусмихна и ги поведе обратно към една странична порта на външната стена. Издърпа резетата и пантите изскърцаха протестиращо, когато той отвори масивната врата.

Никой, помисли си Ателстан, не е минавал от месеци през тази порта.

Те стъпиха предпазливо върху замръзналия ров, тишината и гъстата мъгла създаваха зловещо усещане за нереалност.

– Единственият случай, когато ще ходиш по водата, отче! – промърмори Кранстън.

Ателстан се усмихна.

– Усещането е странно – отговори той и погледна изпитото лице на Колбрук. – Защо е тази порта?

Помощникът сви рамене.

– Използва се много рядко. Понякога някой шпионин или таен пратеник минава през рова или пък някой иска да се измъкне от Тауър незабелязано.

Ателстан се огледа. Зад него високата стена се издигаше до натежалите от сняг облаци, а отсрещната страна на рова беше обвита в гъста мъгла. Нищо не помръдваше. Чуваше се само дишането им и драскането на ботушите им по леда. Вървяха предпазливо, сякаш очакваха ледът да се пропука и водата да се появи отново. Завиха покрай стената към северния бастион.

– Къде са дупките за стъпване? – попита Кранстън.

Колбрук ги покани да се приближат и посочи зидарията. Отначало дупките в стената трудно се забелязваха, но накрая ги видяха, подобни на следи от ноктите на огромна птица, издълбани дълбоко в стената. Кранстън пъхна ръка в една от тях.

– Да – каза той – някой е бил тук. Вижте, ледът е счупен.

Ателстан огледа заледените отвори и се съгласи. Проследи дупките с поглед, докато изчезнаха в мъглата, обвила върха на кулата.

– Трудно изкачване – отбеляза той. – И изключително опасно нощем.

Погледна заледения сняг, наведе се, взе нещо и го стисна в дланта си, преди Колбрук да се обърне, за да ги поведе назад.

– Какво е това? – изфъфли Кранстън. – Какво намери?

Свещеникът отвори ръка и коронерът се усмихна при вида на посребрената тока, блестяща върху дланта му.

– Значи някой е бил тук – каза той. – Трябва само да открием чия е токата, после го изправяме пред кралския съд, следва бърз процес и по-дълга екзекуция.

Ателстан поклати глава.

– О, сър Джон – прошепна той, – де да беше толкова просто.

Върнаха се през страничната порта във вътрешния двор. В Тауър вече се усещаше оживление, макар че бе все така студено и нямаше признаци за промяна на времето. Ковачите бяха отишли в ковачницата, чуваха се ударите на чукове и съскането на духалата, докато парцаливи чираци се опитваха да разпалят огньовете. Касапин кормеше някакво животно, прислужници отцеждаха кръвта от месото, за да го приберат в големите делви със саламура, където да издържи до пролетта. Коняр разхождаше куц кон и крещеше на другарите си да гледат за други недостатъци, прислужници плакнеха купчини мазни подноси в бъчви с вряла вода. Помощникът ги наблюдаваше с усмивка.

– Скоро ще дойде Коледа! – обяви той. – Всичко трябва да е чисто и готово.

Ателстан кимна, наблюдавайки как три момчета влачеха зеленика и други вечнозелени клони през снега към стълбите на голямата крепост.

– Ще празнувате ли Коледа? – попита Ателстан, кимвайки към каруцата с големи колела, от която сега войници разтоварваха огромни бъчви с вино.

– Разбира се – отвърна Колбрук. – Смъртта не е нещо необичайно за Тауър, а и сър Ралф ще бъде погребан преди Бъдни вечер.

И забърза напред, сякаш уморен от въпросите им.

Ателстан смигна на Кранстън и подвикна, без да мърда от мястото си:

– Мастър Колбрук!

Помощникът се обърна, мъчейки се да прикрие раздразнението си.

– Да, братко?

– Защо има толкова много хора тук? Хоспиталиерите, мастър Джефри, сър Фулк?

Колбрук сви рамене.

– Роднините на коменданта живеят тук.

– А младият Джефри?

Колбрук се ухили.

– Мисля, че желае мистрес Филипа не по-малко, отколкото тя него. Сър Ралф го покани в Тауър за Коледа и защо не? Заради студа в града нищо не работи и сър Ралф настоя, особено след като се уплаши, годеникът на дъщеря му да бъде при него.

– А хоспиталиерите? – попита Кранстън.

– Стари приятели – отвърна Колбрук. – Идват за Коледа и ритуалът е един и същ, един Господ знае защо. Пристигат две седмици по-рано и на Бъдни вечер вечерят в кръчмата "Златната митра" край Тауър. Винаги остават до Богоявление и след това си тръгват.

Кранстън се засуети – знак, че му беше скучно и студено, затова Ателстан го остави да ги върне в Бялата кула, където се качиха по спираловидно каменно стълбище, минаха през някакво преддверие и влязоха в параклиса "Сейнт Джон".

Ателстан веднага се почувства по-добре, когато долови силния мирис на тамян. Огледа нефа – високия таван с открити носещи греди и широки пътеки, всяка обградена от дванайсет кръгли колони, около които бяха вързани дебели зелени и алени кадифени панделки. Подът беше полиран, необичайните червени плочки сякаш излъчваха топлина, а изящните картини по стените и големите прозорци с цветни стъкла сгряваха ослепително бялата снежна светлина и тя падаше върху олтара и кораба в топли, блестящи отсенки. Мангали, поръсени с билки, стояха до всяка колона и изпълваха въздуха с аромат на летен ден. Ателстан се стопли, отпусна и успокои, макар че оглеждаше параклиса със завист. Да можеше да има такава украса в "Сейнт Ерконуолд"! Видя голямата сребърна звезда над олтарната преграда и мърморейки възторжено под нос, се приближи, възхищавайки се на мраморните стълби и великолепния олтар, издялан от чисто бял алабастър.

– Колко е спокойно – прошепна той, докато се връщаше при спътниците си.

Колбрук се усмихна гордо.

– Преди да тръгнем от залата, накарах прислужниците да подготвят мястото – заяви той и се огледа. – Заради някаква хитрост на архитектите, дебелината на камъка или мястото му в Тауър, но в този параклис винаги е топло.

– Имам нужда да се подкрепя – тържествено обяви Кранстън. – Изкачих много стълби, оглеждах ужасен труп, едва се крепих по леда, достатъчно! Мастър помощник, изглеждаш добър човек. Събери останалите тук и тъй като наближава Коледа, донеси кана кларет за мен и писаря ми.

Колбрук се съгласи и забърза навън, но първо заедно с Ателстан наредиха столовете в параклиса в голям полукръг. Когато той излезе, Ателстан донесе полирана маса от ризницата и подреди върху нея пера, мастилница и пергамент. Постара се да затопли мастилото над мангала, за да пише чисто и ясно. Кранстън си седеше, отметнал наметалото си, и се наслаждаваше на ароматната топлина. Ателстан го огледа внимателно.

– Сър Джон – каза той тихо, – внимавай с виното. – Пи много и си уморен.

– Разкарай се, Ателстан! – гневно изфъфли Кранстън. – Ще пия колкото си искам!

Ателстан затвори очи и тихичко прошепна молитва за помощ. Досега сър Джон се беше държал прилично, но виното в корема му можеше да извади наяве дявола в сърцето му и само Бог знаеше каква беля можеше да стане тогава. Колбрук се върна. Зад него, за ужас на Ателстан, слуга носеше голяма кана кларет и два дълбоки бокала. Кранстън грабна каната като умиращ от жажда и изпи две пълни чаши, докато близките на коменданта на Тауър влизаха в параклиса и сядаха на столовете. Накрая Кранстън затвори очи, оригна се шумно и обяви, че е доволен. Неохотно отзовалите се на поканата му гледаха невярващо червеното лице на кралския коронер, който се беше отпуснал на стола срещу тях. Ателстан се разкъсваше между гнева и възхищението. Нещо беше разстроило Кранстън, но само Бог знаеше какво е то. И все пак способността на Кранстън да пресуши виното от цяло лозе, без да изгуби ума си, винаги беше удивлявала доминиканеца.

Доминиканецът бързо огледа събралите се. Двамата хоспиталиери излъчваха надменност и пренебрежение. Филипа се беше вкопчила още по-здраво във вече подпийналия си годеник, който се усмихна благосклонно на Кранстън. Слугата Растани изглеждаше неспокоен и уплашен от огромния кръст, който висеше на една от гредите над него и Ателстан се запита дали искрено е приел християнската вяра. Сър Фулк изглеждаше отегчен и сякаш искаше да приключи по-бързо с тези уморителни процедури, докато капеланът дори не се опитваше да прикрие гнева си, задето е бил призован толкова грубо.

– Благодаря ви – започна любезно Ателстан, – че дойдохте тук. Мистрес Филипа, моля да приемеш съболезнованията ни за внезапната и ужасна загуба на баща ти. – Свещеникът повъртя перото между пръстите си. – Вече се запознахме с подробностите около смъртта му.

– Убийство! – Филипа се приведе напред, пищните ѝ гърди се издуваха под коравата коприна на роклята. – Убийство, братко! Баща ми е бил убит!

– Да, да, така е – изфъфли Кранстън. – Но от кого? Защо и как? – той се поизправи и размаха пиянски пръст. – Не се тревожи, мистрес! Ще намерим убиеца и последният му танц ще бъде на бесилката в Тайбърн.

– Баща ти – намеси се Ателстан – е изглеждал много уплашен, мистрес Филипа. Преместил се е от обичайното си жилище и се е затворил в северния бастион. Защо? Какво го е уплашило?

Всички притихнаха необичайно, напрегнати от опитите на външен човек да проникне в сърцето на тайните им.

– Зададох въпрос – спокойно повтори Ателстан. – От какво се е уплашил толкова сър Ралф, че се е заключил в една стая, удвоил е надницата на пазачите си и е настоявал да претърсват посетителите му? Кой може да е искал толкова смъртта му, че е прекосил замръзналия ров в мрака, изкатерил се е по стената на кулата и е влязъл в охранявана стая, за да извърши зловещо среднощно убийство?

– Бунтовниците! – обади се Колбрук. – Предателите са искали да премахнат човека, който би защитавал младия крал до последна капка кръв!

– Глупости! – отсече Ателстан. – Негова светлост регентът Джон Гонт ще назначи заместник, който не е по-малко лоялен, както сам казахте, мастър Колбрук.

– Баща ми беше изключителен човек! – избухна Филипа.

– Мистрес – Ателстан улови и задържа насълзения ѝ поглед, – Бог знае, че баща ти е бил изключителен и в живота, и в тайните си. Ти знаеш някои от тях, защо не ги споделиш с нас?

Момичето отклони поглед. То извади ръка изпод наметката си и хвърли пожълтяло парче пергамент на масата.

– Това промени живота на баща ми – каза тя със заекване. – Макар че един Бог знае защо!

Ателстан взе пергамента и хвърли бърз поглед към хората около него. Забеляза, че хоспиталиерите внезапно се напрегнаха. Капеланът се подсмиваше тайничко. Добре, помисли си той. Сега загадката ще се разкрие.

Четвърта глава

Пергаментът беше мазен и с петна от пръсти, квадратно парче със страна 15 сантиметра. В средата му беше нарисуван грубо тримачтов кораб, а във всеки ъгъл имаше голям черен кръст.

– Това ли е всичко? – попита Ателстан, връщайки пергамента.

Момичето се напрегна. Долната му устна затрепери, сълзи напълниха очите му.

– Имало е още нещо – продължи Ателстан. – Нали?

Филипа кимна. Джефри хвана ръката ѝ и започна да я гали нежно, сякаш беше дете.

– Имаше малък сусамен сладкиш.

– Какво? – излая Кранстън.

– Сусамен сладкиш, не много по-голям от бисквита, мръсножълт на цвят.

– Какво стана с него? – попита Кранстън.

– Видях татко да върви покрай парапета на една от стените. Изглеждаше много разтревожен. Замахна и го хвърли в рова. След това се промени, изолира се от всички и настоя да се премести в кулата на северния бастион.

– Вярно ли е? – попита Кранстън останалите.

– Разбира се! – отсече капеланът. – Мистрес Филипа не е лъжкиня.

– Тогава, отче – каза Кранстън с копринен глас, – кажете ми, сподели ли сър Ралф тези тайни с вас? – той вдигна тлъстата си ръка. – Наясно съм с тайната на изповедта. Питам само, довери ли ви се?

– Едва ли – изкикоти се Колбрук. – Сър Ралф имаше към капелана въпроси за складовете и изчезналите провизии.

Капеланът се обърна към него, оголил зъби като разгневено куче.

– Внимавай какво говориш, помощнико! – каза той остро. – Да, изчезнаха някои неща, но това не значи, че аз съм крадецът. И други – натърти той – имат достъп до кулата Уордроуб^10.

– Какво искаш да кажеш? – извика Колбрук.

– Млъквайте! – нареди Кранстън. – Не сме тук заради складовете, а заради човешки живот. Заклевам всички във верността ви към краля – защото може да става дума за предателство – кажете ми, довери ли се сър Ралф на някого от вас? Знае ли някой какво означава този пергамент?

Хорово "не" отговори на въпросите на коронера, но Ателстан забеляза, че хоспиталиерите извърнаха поглед.

– Надявам се, че казвате истината – отбеляза язвително Кранстън. – Сър Ралф може да е бил убит от селски водачи, планиращи бунт. Баща ти, мистрес Филипа, беше добре приет в двора и верен поддръжник на короната.

Ателстан се намеси, опитвайки се да успокои положението.

– Мистрес Филипа, разкажи ми за баща си.

Момичето сплете нервно пръсти и впи поглед в пода.

– Винаги е воювал – започна тя. – В Прусия срещу ливонците, в Каспийско море, а после отпътува за отвъдморските земи – Египет, Палестина и Кипър – тя примигна и посочи с глава хоспиталиерите. – Те могат да ви кажат повече за това от мен – пое си дълбоко дъх. – Преди петнайсет години се сражава в Египет, в армията на халифа, и се върна богат и покрит със слава. Аз бях на три години. Майка ми умря след година и ние отидохме да живеем в дома на Джон Гонт. Баща ми беше сред най-важните хора в свитата му, а преди четири години беше назначен за комендант на Тауър.

Ателстан се усмихна разбиращо. Познаваше хората от типа на сър Ралф: професионални войници, наемници, които тръгват на кръстоносен поход заради вярата, но не биха се отказали да служат и в армиите на неверниците. Той огледа групата. Изглеждаха тихи и спокойни, но нещо не беше наред. Криеха взаимна омраза и съперничества зад пресиленото си желание да отговарят на въпросите му.

– Предполагам – сухо каза той, – че вече сте прегледали документите на сър Ралф.

Погледна сър Фулк, който кимна.

– Разбира се, че прегледах документите на брат ми – сметките по къщата, бележките, писмата му. Не намерих нищо необичайно. Все пак аз съм – добави той, оглеждайки се, сякаш очакваше възражение – изпълнител на завещанието му.

– Разбира се, разбира се – увери го Кранстън.

Ателстан изпъшка вътрешно. Да, помисли си, и ако е имало нещо в негов ущърб, той го е премахнал. Погледна младежа до Филипа.

– Откога се познавате с годеницата ти?

По зачервеното от виното лице на Джефри се разля усмивка и той стисна по-здраво ръката ѝ.

– От две години.

Ателстан забеляза заговорническите усмивки, които си размениха двамата влюбени. Кранстън се ухили похотливо на момичето, докато оглеждаше тази странна двойка. Джефри беше красив и вероятно доста богат, а Филипа беше грозновата. Сър Ралф беше войник и на пръв поглед Джефри не беше човекът, когото би приветствал за свой зет. После си спомни за Мод и колко страстно я беше ухажвал. Любовта беше нещо странно, както непрекъснато му напомняше Ателстан, и често противоположностите се привличаха.

– Кажи ми, Джефри, защо остана в Тауър?

Младежът се оригна и примигна, сякаш беше на път да заспи.

– Големият студ уби търговията в града. Сър Ралф искаше да остана за коледните празници – и настояваше дори още повече, след като нещо го обърка и разтревожи силно.

– Знаеш ли причината за тревогата му?

– Не – каза завалено Джефри. – Защо би трябвало да знам?

– Харесваше ли сър Ралф?

– Обичах го като баща.

Кранстън прехвърли вниманието си към сър Фулк, който вече не можеше да си намери място.

– Сър Фулк, казваш, че ти си изпълнителят на завещанието на сър Ралф.

– Да, така е. И бързам да те уведомя, че ще получа и наследство, след като завещанието бъде легализирано в съда.

– Какво гласи завещанието?

– Сър Ралф имаше имот близо до картузианския манастир в Сейнт Джайлс. Той и всички пари в банката в Корнхил остават за Филипа.

– А за теб?

– Ливадите и пасбищата в имението Холиуел край Оксфорд.

– Скъпи ли са?

– Да, сър Джон, но недостатъчно, за да убиеш за тях.

– Не съм казал това.

– Намекна го.

– Сър Ралф – бързо се намеси Ателстан – е бил богат човек.

– Натрупа богатство по време на пътуванията си – отсече сър Фулк. – И беше внимателен с парите.

Ателстан забеляза киселата усмивка на капелана. Помисли си, че сър Ралф сигурно е бил скъперник. Свещеникът погледна под око към Кранстън и едва не изстена на глас. Добрият коронер беше задрямал с провиснало шкембе и отворена уста. Боже, помоли се тихо Ателстан, моля те, нека поне не хърка.

– Защо живееш в тази мрачна крепост? – попита той рязко.

Сър Фулк сви рамене.

– Брат ми ми плащаше, за да работя като негов неофициален помощник.

Двамата с Ателстан се направиха, че не чуват сподавения смях на Колбрук. Сега Кранстън беше свел глава, оригваше се тихичко и облизваше устни. Мистрес Филипа сви устни и Ателстан изруга наум: не искаше разпитът да свърши с подигравателен смях.

– Сър Джерард, сър Брайън – той почти крещеше в опит да събуди Кранстън, – откога сте в Тауър?

– От две седмици – отвърна Фицормонд. – Идваме всяка година.

– Създадохме си тази традиция – добави Моубри, – откакто служихме със сър Ралф в Египет. Срещаме се, за да си говорим за старите времена.

– Значи сте били близки приятели със сър Ралф?

– В известен смисъл. Другари по оръжие, ветерани от отдавнашни войни. – Моубри поглади добре оформената си брада. – Но, честно казано, сър Ралф беше човек, който предизвикваше по-скоро страх и уважение, отколкото обич.

Ателстан взе пожълтялото парче пергамент и го протегна към тях.

– Знаете ли какво означава тази рисунка и какво символизира сусаменият сладкиш?

И двамата поклатиха глави отрицателно, но Ателстан беше сигурен, че лъжат. Приведе се към тях.

– Защо? – прошепна. – Защо сър Ралф толкова се е уплашил от това?

После бавно огледа останалите от групата.

– Чаша херес! – измърмори Кранстън.

– Кой го намери? – попита бързо Ателстан.

Сър Фулк посочи Растани, по чието мургаво лице се бяха изписали страх и тревога. Ателстан се наведе към него.

– Какво значи това, Растани?

Слугата го гледаше с празен поглед.

– Къде го намери?

Внезапно мъжът започна да прави странни движения с пръсти.

– Той чува, но не може да говори – напомни Филипа на свещеника.

Очарован, Ателстан наблюдаваше странните знаци, които момичето му преведе.

– Намерил го на масата в стаята на баща ми – заяви тя. – Преди четири дни. Рано сутринта на девети декември – пергамента и сусамения сладкиш.

Ателстан улови погледа на Растани и го задържа.

– Беше ли верен слуга на сър Ралф?

Мъжът кимна утвърдително.

– Защо не отиде с него в северния бастион? – продължи Ателстан.

Устата на слугата се отвори и затвори като на шаран.

– Аз мога да отговоря на това – каза Филипа. – Когато баща ми получил съобщението, той се отдръпна от Растани, Бог знае защо – тя нежно потупа ръката на прислужника. – Както казах, татко започна да се държи странно. Дори аз не можех да разбера какво прави.

Кранстън облиза устни и внезапно се размърда.

– Да, да, много добре – извика той. – А някой от вас ходил ли е в кулата на северния бастион през нощта, когато сър Ралф е бил убит?

Всички отрекоха категорично.

– И всички можете да докажете къде сте били и какво сте правили?

– Аз мога – обади се братът на сър Ралф. – С Растани не бяхме в Тауър. Изпратиха ни да купим припаси от един търговец в Крипългеиг. Или поне там е складът му. Питайте мастър Кристофър Манли от Хейуорд Лейн, близо до църквата "Ол Халоус".

– Близо ли е до Тауър?

– Да, сър Джон.

– Кога тръгнахте?

– Преди вечеря и се върнахме след утринната молитва, тогава и научихме за смъртта на сър Ралф. С Растани можем да свидетелстваме един за друг. Ако се съмняваш в това, говори с мастър Манли. Той ни видя да наемаме стая в кръчмата на Мъзуел Стрийт.

Сър Джон стана и се протегна.

– И така – обяви той – сега с писаря ми искаме да ви разпитаме поотделно. Макар че – той се усмихна на момичето, – по-добре ще е мистрес Филипа и Джефри да останат заедно. Мастър Колбрук, долу има стая. Може ли нашите гости да почакат там?

Чуха се сподавени протести и стонове, но освеженият след дрямката Кранстън ги огледа гневно под свитите си дебели вежди. Водени от Колбрук, всички освен Филипа и Джефри излязоха.

– Къде е стаята ти, мастър Джефри? – попита Ателстан.

– Над жилището на вратаря.

– Там ли беше цяла нощ?

Младежът се усмихна леко.

– Ти си проницателен човек, сър Джон. Затова поиска да остана. Прекарах нощта с Филипа.

Момичето извърна очи и поруменя. Кранстън се усмихна и потупа леко младежа по рамото.

– Защо не събуди сам сър Ралф?

Джефри потърка очи.

– Както вече казах, нямах ключ, а и Бог мие свидетел, усетих, че нещо не е наред. Коридорът беше студен, от стаята на сър Ралф не се чуваше нито звук – той се усмихна хладно на Ателстан. – Не съм много смел. Честно казано, не ми беше приятно сър Ралф да ме използва като паж, но той не се доверяваше на други.

– Имаш предвид Колбрук и останалите?

– Да, така мисля.

Кранстън погледна Филипа.

– Бил ли е баща ти преди в такива мрачни настроения?

– Да, преди три години, точно преди Коледа. Но това премина, когато се срещна с приятелите си и вечеряха по обичая си в "Златната митра".

– Кои бяха приятелите на баща ти? – попита Ателстан.

– Двамата хоспиталиери, сър Джерард Моубри и сър Брайън Фицормонд, и сър Адам Хорн – той е търговец в града.

– Това ли бяха всички бойни другари на баща ти?

– Имаше и един Бартоломю. Бартоломю... – повтори момичето, хапейки устни. – ...Бъргиш, струва ми се. Но той не е идвал.

– Защо?

– Не знам – тя почти се усмихна. – Мисля, че е мъртъв.

– Защо баща ти настояваше да се среща с приятелите си всяка година преди Коледа?

– Не знам. Така са се разбрали преди много време.

Ателстан се вгледа внимателно в момичето. Беше сигурен, че тя крие нещо.

– Кажи ми – каза той, сменяйки тактиката, – има ли и други порти, които водят към рова?

– О, да – отвърна Филипа. – Доста са.

Ателстан хвърли поглед към Кранстън.

– Милорд коронер, имаш ли въпроси?

– Не – отвърна сър Джон. – Стига толкова. Кажете на мастър Уилям Хамънд да влезе.

Капеланът влезе недоволно нацупен и изгриза нокътя на палеца си до кожа, докато отговаряше рязко на Ателстан. Да, бил в крепостта онази вечер, но в стаята си в кулата Бийчъм, близо до църквата "Сейнт Питър ад Винкула".

Двамата хоспиталиери бяха по-учтиви, но също толкова твърди. Имали стаи в кулата Мартин и прекарали по-голямата част от вечерта в пиене и игра на шах.

– Уверявам те, сър Джон – рязко каза Моубри, – трудно се ориентираме в Тауър и през деня, камо ли през студена зимна нощ.

– Но знаете какво означава това, нали? – попита с обвинителен тон Ателстан, вдигайки парчето пожълтял пергамент.

– По дяволите, не! – отвърна Фицормонд.

– Сър – отвърна Ателстан, – мисля, че знаете, както и за сусамения сладкиш.

Двамата хоспиталиери поклатиха глави.

– Хайде – продължи Ателстан, – да не скромничим. Вие сте рицари и монаси. Орденът ви се бори за вярата в Светите земи. И в моя има братя, които служат там. Когато се върнат, разказват истории на вечеря в Блакфрайърс.

– Какви истории? – попита Моубри.

– Че в планините на Палестина живее тайна секта от неверници, наричани асасини, чийто предводител се нарича Стареца от планината. Те се занимават с потайни убийства. Вземат наркотици и господарят им ги праща с позлатени ками да убият онези, които е набелязал за унищожение.

Кранстън видя как двамата рицари се напрегнаха и за първи път проявиха лека нервност, особено Фицормонд.

– Тези асасини – продължи Ателстан – винаги предупреждават жертвата си. Не оставят рисунки, а плосък сусамов сладкиш в знак, че скоро човекът ще бъде сполетян от насилствена смърт – Ателстан стана и се протегна, за да раздвижи схванатите си крака. – Питам се защо тази тайна секта, която процъфтява в Средното море, ще извършва убийство в студените и мрачни стаи на лондонския Тауър.

– Обвиняваш ли ни? – извика Моубри. – Ако е така, кажи го направо!

– Никого не обвинявам, просто отбелязвам странни съвпадения.

– Растани е от Палестина! – изкрещя отново Моубри. Сър Ралф започна да се държи настрана от тъй наречения си верен слуга.

– Защо казваш "тъй наречения"? – попита бързо Кранстън.

– Защото не вярвам, че Растани искрено е приел нашата вяра. Тези хора са злопаметни и могат да чакат с години, за да си разчистят сметките.

– Но Растани не е бил в Тауър.

– Може да се е промъкнал обратно.

– Не, не, не! – Ателстан седна и поклати глава. – Смъртта на сър Ралф е свързана с нещо по-сложно. С него ли служихте?

– Да. Халифът на Кайро ни нае да потушим бунтовете в Александрия.

– А след това?

– Сър Ралф се прибра. Ние останахме още малко, преди да се върнем у дома си в Кларкънуел.

– Връщали ли сте се отново отвъд морето? – попита Кранстън.

Моубри поклати глава.

– Не, Фицормонд не е съвсем прав. Когато служехме със сър Ралф, не бяхме хоспиталиери. Встъпихме в ордена, след като се разделихме с него. Орденът ни върна в Англия. Аз живея в Кларкънуел, а Фицормонд в дома на ордена в Риво, близо до Йорк.

Ателстан погледна затворените, изопнати лица на рицарите.

– Извинете – каза той тихо, – не искам да ви наричам лъжци, но тук има голяма загадка и вие сте част от нея – той се приведе напред и внезапно отметна наметката на Моубри. – Носиш ризница? Ти също, сър Брайън. Защо? И вие ли се боите от камата на асасина? Добре ли спите нощем? Какви тайни сте споделяли със сър Ралф?

– В името на кръста! – Сър Брайън внезапно скочи. – Чух достатъчно. Казахме ви, каквото можем. Спрете дотук!

Двамата хоспиталиери излязоха бързо от стаята.

– Хубава каша, а, братко? С какво си имаме работа? Подло среднощно убийство или държавна измяна?

– Не знам – Ателстан запуши рога с мастило и прибра пособията за писане. – Но имаме токата, която намерихме в замръзналия ров и аз знам чия е.

– Да му се не види! – извика Кранстън. – За свещеник си наблюдателен, Ателстан.

– За свещеник съм много бърз, милорд коронер, какъвто щяхте да бъдете и вие, ако пиехте по-малко кларет.

– Пия, за да удавя мъката си.

Кранстън извърна очи. Какво ли правеше Мод сега, тревожеше се той. Какво криеше? Защо просто не му кажеше, вместо да му хвърля тези дълги и тъжни погледи? Кранстън погледна към малката статуетка в една ниша – Мадоната с Младенеца. Коронерът тайно мразеше Коледа. Тя винаги му напомняше за малкия Матю, отнет им от чумата, но не преди да беше показал на сър Джон възторга, с който всяко дете посреща Коледа. Дали Мод също се измъчваше от своите спомени?

– Сър Джон!

Кранстън примигна, за да скрие сълзите си и се усмихна на Ателстан.

– Имам нужда да се подкрепя, братко.

Ателстан видя болката, изписала се по лицето на приятеля му, и отклони поглед.

– След малко, сър Джон. Нека първо поговорим със сър Фулк. Искам да претърся спалнята на сър Ралф тук, в Бялата кула.

Кранстън кимна и тръгна тежко, докато Ателстан събираше принадлежностите си. Доминиканецът поседя за миг, възхищавайки се на красотата на параклиса "Сейнт Джон", сравнявайки го с мрачната "Сейнт Ерконуолд". Спомни си за Бенедикта. Колко красива изглеждаше на ранната утринна служба. Питаше се дали Хъдъл ще я използва за модел в картината, изобразяваща посещението на Дева Мария при света Елисавета, която планираше за едно от крилата. Какво ли щеше да прави тя на Коледа, чудеше се Ателстан? Беше споменала, че има брат в Колчестър. Може би щеше да остане в Съдърк и да се съгласи да се поразходят заедно или поне да споделят чаша вино и да побъбрят за миналото. Коледа можеше да бъде много самотна... Ателстан съзря едно разпятие и внезапно си спомни за ужасните дела, които се извършваха в гробището на "Сейнт Ерконуолд". Трябваше да стигне до дъното на тази работа. Кой би могъл да върши това и защо?

– Брат Ателстан! Брат Ателстан! – Кранстън стоеше и го гледаше дяволито. – Пиеш твърде много кларет, отче – заяви коронерът шеговито. – Хайде, трябва да отидем в стаята на покойния комендант на крепостта. Колбрук и сър Фулк идват насам.

Покоите на сър Ралф бяха в една от куличките на Бялата кула и до тях се стигаше по полирано дървено стълбище. В стаята миришеше приятно, за разлика от онази сива килия в северния бастион. Светлината влизаше през два малки еркерни прозореца с тапицирани седалки в прозоречните ниши и трети, върху който имаше стъклопис, изобразяващ Агнеца Божи. Стените измазани, боядисани в светлозелено и украсени със сребърни и златни ромбове. Плътен гоблен висеше над малкото сводесто огнище, подът беше гладък и лъснат, а покривката на голямото легло беше украсена със златни ресни. Пред него с отворен капак стоеше големият личен сандък на сър Ралф.

– Богати покои – прошепна Кранстън. – Какво е ужасило сър Ралф толкова, че се е преместил оттук в онази неприветлива затворническа килия?

Кранстън и Ателстан клекнаха пред сандъка и започнаха да преглеждат личните документи на сър Ралф, но не намериха нищо за годините, които бе прекарал отвъд морето. Всички документи бяха свързани със службата му като комендант или член на свитата на Джон Гонт. Сигурно цял час ровиха из писмата, договорите и бележките му. Само един часослов привлече вниманието на Ателстан. Всяка страница беше украсена с изящен филигран от спирали в ярки цветове: на една от страниците имаше нарисуван ангел, на друга – свещеник, който поръсва труп в саван със светена вода, преди да го предаде на земята. Рождеството с Мария и Йосиф, наведени над спящо дете; слизането на Христос в ада, където отблъснал черноликите демони. Ателстан беше завладян от красотата им. Погледна под корицата и забеляза, че сър Ралф беше драскал молитва след молитва към свети Юлиан. "Свети Юлиане, моли се за мен. Свети Юлиане, отклони Божия гняв! Свети Юлиане, застъпи се за мен пред Божията майка!" Всички празни страници в края на книгата бяха пълни с подобни фрази. Ателстан изчете всички, без да обръща внимание на мърморенето на Кранстън и ядовитото потропване на сър Фулк. Накрая затвори сандъка и се изправи.

– Свърши ли, братко? – рязко попита братът на сър Ралф.

Ателстан го погледна остро: очевидно сър Фулк обикновено се прикриваше зад привидна сърдечност и добро настроение, но сега изглеждаше ядосан и изпълнен е омраза и подозрение заради намесата им.

– Дали съм свършил? – повтори Ателстан. – да и не, сър Фулк.

Рицарят изду бузи.

– Денят минава, братко – каза той язвително, взирайки се през прозореца. – Аз съм зает човек и си имам работа. Какво искаш още?

– Ботуши ли носиш, сър Фулк?

– Да, нося ботуши! – беше подигравателният отговор.

– Има ли токи на тях?

Цветът се отля от лицето на сър Фулк.

– Да – измънка той.

– Е – Ателстан извади от кесията си токата, която беше намерил в замръзналия ров, – вярвам, че това е твое. Намерихме го върху леда пред кулата на северния бастион, но ти каза, че цяла нощ си бил в града.

Братът на сър Ралф пребледня и надменността изчезна от лицето му.

– Загубих я вчера.

– На леда ли беше?

Внезапно сър Фулк се усмихна.

– Да, бях. Отидох рано тази сутрин. Не само ти, братко, мислиш, че асасините са се изкачили по кулата посред нощ, за да убият сър Ралф.

Ателстан му хвърли токата и сър Фулк я хвана тромаво.

– Сър Джон, приключихме тук. Искаш ли да се подкрепиш?

Срещнаха Колбрук в коридора отвън, поблагодариха му за грижите и слязоха по външното стълбище във вътрешния двор. Ателстан пресметна, че е някъде около два следобед и това беше потвърдено от прислужника, който се блъсна в тях, докато вървяха покрай гарнизонната сграда. Точно щяха да минат под кулата Уейкфийлд, когато Ателстан мерна голямата кафява мечка, прикована с вериги в един ъгъл на крепостната стена.

– Не съм виждал толкова голяма мечка, сър Джон! – възкликна той.

Кранстън го потупа по рамото.

– Тогава е време да го направиш, момчето ми!

Доминиканецът беше очарован от Урсус. Мечката не отвърна на комплимента, но седна на задните си крака и лакомо зарови голямата си муцуна в купчината остатъци от месо, хвърлени до нея. Кранстън плесна с ръце и звярът вдигна голямата си, тъмна глава. Замахна с лапа и Ателстан замръзна при вида на огромната олигавена челюст, дългите, бели и остри като ножове зъби и безумната свирепост, която излъчваха червенокафявите очи. Мечката се наклони леко към тях, ръмжейки тихичко. Кранстън хвана Ателстан за ръката и го издърпа назад. Стреснато от бързото движение, сега животното се изправи в цял ръст, големите му лапи удряха във въздуха, докато опъваше здравия железен нашийник на врата си. И коронерът, и спътникът му видяха как се напрягат халките на веригата, с която беше привързана към стената.

– Тази верига – прошепна Ателстан – не е толкова здрава, колкото трябва да бъде.

– Довиждане, Урсус – прошепна Кранстън. – да тръгваме, Ателстан. Много тихо!

Те взеха конете си и излязоха в Пети Уелс. Няколко сергии не бяха покрити и двама-трима смелчаци си пробиваха път през дълбоката до глезен лепкава киша. Две кльощави просячета стояха до един мангал и пееха коледна песен. Кранстън им хвърли пени и се обърна да види как приставът води жена, обвинена, че е кавгаджийка, за да я окове в прангите на Тауър Стрийт. Бяха ѝ сложили стегнат железен намордник. Из калните улички проститутки с червени перуки работеха усърдно с постоянно прииждащите клиенти от гарнизона на Тауър.

Кранстън помоли един едноок просяк да го упъти и се върна ухилен до ушите.

– Открих я! – обяви той. – Открих кръчмата "Златната митра". Онази, в която сър Ралф и хоспиталиерите празнуват всяка година.

Кръчмата беше съвсем близо до митницата на ъгъла на Теме Стрийт, голяма просторна сграда с китка зелени клонки, окачена над вратата на прът, от който висеше голяма, пищно изрисувана табела. Коняр със зачервен нос взе конете им. Вътре беше просторно и топло. Тръстиките по пода бяха чисти и посипани с ароматни билки. Стените бяха варосани, за да пропъждат насекомите, а бутовете шунка, които висяха от почернелите греди ухаеха така сладко, че Кранстън примлясна. Избраха си маса между огъня и големите, добре почистени бъчви за вино. Кръчмарят, дребен, червендалест и оплешивяващ мъж с изненадващо чиста престилка, вързана върху издутото му шкембе, хвърли един поглед на сър Джон и веднага донесе голяма купа, пълна до ръба с кървавочервен кларет.

– Сър Джон! – възкликна той. – Помниш ли ме?

Кранстън хвана купата за сребърните дръжки и на една глътка я пресуши наполовина.

– Да – отвърна той, облизвайки устни и го погледна над ръба. – Ти си Майлс Талбът, който някога работеше като надзорник за ейла^11 в кръчмите край "Сейнт Пол" – Кранстън остави купата и разтърси ръката на кръчмаря. – Позволи ми да ти представя един честен човек, братко Ателстан. Талбът винаги познаваше разредения ейл. Добре, добре! – Кранстън разкопча наметката си, наслаждавайки се на сладките аромати и топлината на кръчмата. – Какво ще ни предложиш, мастър Талбът? Но не ми давай риба. Знам, че реката е замръзнала и пътищата – блокирани, тъй че всичко, излязло от водата, сигурно е отпреди седмици!

Кръчмарят се усмихна, изброи гозбите си и след половин час им поднесе две ярки, пълнени с ароматни треви и залети с пикантен сос от масло и диви плодове, пържени питки, печени ябълки в тесто и огромен пудинг с костен мозък. Ателстан седеше напълно слисан и отпиваше от бирата си, докато Кранстън омете всичко, прокарвайки го с още една купа кларет. Накрая коронерът се оригна, протегна се, огледа кръчмата и щракна с пръсти, за да повика Талбът.

– Мастър Майлс, една услуга!

– Каквото поискаш, сър Джон!

– В кръчмата ти идва често или по-скоро е идвал често покойният комендант на Тауър, сър Ралф Уитън.

Изражението на кръчмаря стана предпазливо.

– Не идваше често – измънка той. – Посрещаше тук всяка Коледа с двама хоспиталиери и други хора.

– Стига, Майлс, не съм ти враг, можеш да ми вярваш. За какво говореха?

Талбът потропа по масата с дебелите си пръсти.

– Седяха тук като теб, сър Джон, встрани от останалите. Щом се доближехме – аз или някой от прислужниците, те винаги млъкваха.

– А настроението им? Весели ли бяха или тъжни?

– Понякога се смееха, но, общо взето, бяха много потайни. Двамата хоспиталиери често спореха със сър Ралф, той много се ядосваше и им крещеше.

– Нещо друго?

Талбът поклати глава и се обърна. Кранстън направи гримаса към Ателстан и сви рамене. Внезапно кръчмарят се върна на масата.

– Имаше едно нещо – каза той. – Само едно Странно нещо. Преди около три години около Коледа се появи един чужденец.

– Как изглеждаше?

– Не помня как изглеждаше, но у него имаше нещо странно. Беше с качулка, но говореше като войник. Искаше да знае дали сър Ралф идва да пие тук. Казах му, че нищо не знам. Тръгна си и повече не го видях – усмивката на Талбът изразяваше съжаление. – Сър Джон, кълна се, това е всичко, което знам.

Коронерът седеше със свити устни и гледаше празните чинии и подноси, сякаш мечтаеше храната, която беше погълнал, да се появи отново, като по магия. Ателстан го наблюдаваше внимателно, защото в друг случай досега сър Джон би се провикнал за още кларет или херес.

– Милорд коронер?

– Да, брат Ателстан.

– Трябва да направим някакво заключение за смъртта на сър Ралф.

Кранстън шумно изпръхтя.

– Какво можем да кажем?

– Първо, ще се съгласиш, че сър Ралф не е бил убит, защото е бил комендант на Тауър. Искам да кажа, от селяни, които подготвят държавна измяна и бунт.

– Съгласен съм, братко, но убиецът може да е дошъл отвън. Може да е бил професионалист. Има много бивши войници в града, които срещу подходящо заплащане биха прерязали и гърлата на майките си.

Ателстан прокара пръст по ръба на чашата за вино.

– Бих искал да вярвам в това, сър Джон, но не ми се струва много вероятно – той сви рамене. – Но заради спора ще приемем, че убиецът е минал през замръзналия ров, изкатерил се е по северния бастион и е прерязал тихомълком гърлото на сър Ралф.

– Възможно е и е било сторено, добри ми свещенико.

– Разбира се – продължи Ателстан, – убиецът може да е бил някой в Тауър, който е знаел къде спи сър Ралф и е използвал замръзването на водата в крепостния ров, за да стигне до стъпалата на северния бастион. Убиецът или го е направил сам, или е платил на някого.

Кранстън отпи голяма глътка от чашата.

– Да съберем две и две – каза той, пукайки леко с кокалчетата на пръстите си. – Да предположим, че замислилият убийството и извършителят са едно и също лице. Практически всички, които разпитахме, включително мистрес Филипа, която, макар да е пълничка, е доста пъргава, млада и гъвкава, може да са изкачили онази кула.

– Но всички имаха обяснение къде са били.

Кранстън кимна.

– Така е. И само дяволът би могъл да докаже, че някой от тях е лъжец. Освен това, забеляза ли, че всеки освен капелана разполага с човек, който да потвърди разказа му? Това означава – заключи Кранстън, – че може би търсим двама убийци, а не един: двамата хоспиталиери, сър Фулк и Растани, Филипа и младият ѝ любим, Колбрук и някой от пазачите.

Ателстан се загледа лениво в един от бутовете, който се полюшваше на кука, забита в гредите на тавана.

– Всъщност не знаем нищо – заключи доминиканецът. – Нямаме представа кой е убиецът и как той или тя е стигнал до сър Ралф, макар да намерихме токата на сър Фулк.

– Но той твърди, че е минал през рова тази сутрин, преди да пристигнем.

– Вярвам му – отвърна Ателстан. – Но каза, че я е загубил вчера.

– Какво искаш да кажеш?

– Или я е загубил, когато се е промъквал през рова, за да убие сър Ралф, или някой друг я е сложил там. Вярвам, че е второто. Признанието на сър Фулк, че е ходил там, го спаси от подозрение. Ако беше отрекъл, а после бяхме разбрали, че е бил при рова, щеше да е нещо друго.

– Откъде да знаем, че е искрен? – излая Кранстън. – Забеляза ли страничната порта, през която минахме, за да стигнем до рова? Никой преди нас не я беше използвал от години. Сър Фулк може да лъже.

– Или да е използвал друга порта.

– Интересна мисъл, братко, но да погледнем мотивите.

Ателстан разпери ръце.

– Има толкова мотиви, колкото са хората в Тауър, сър Джон. Бил ли е сър Фулк алчен? Бил ли е капеланът ядосан, че го обвиняват в кражба? Искал ли е Колбрук поста на сър Ралф? Смятали ли са Филипа и любимият ѝ сър Ралф за пречка за женитбата им или по пътя към наследството на мистрес Филипа?

– С което стигаме – заяви Кранстън – до двамата хоспиталиери. Знаем, че не казват истината. По един или друг начин парчето пергамент и сусаменият сладкиш са тясно свързани с убийството, и те трябва да знаят нещо и за двете. На бележката, от която сър Ралф е разбрал, че го очаква смърт, има изображение на тримачтов кораб, сусаменият сладкиш е знак на асасините. Следователно смъртта на сър Ралф трябва да е свързана с някаква загадка в миналото, от дните, когато е воювал отвъд морето.

Ателстан сложи чашата си на масата. Отвори уста, после пак я затвори.

– Какво има, братко?

– Можем да стигнем само до едно заключение, мастър коронер – сър Ралф може би не е единственият в Тауър, над когото е надвиснала сянката на смъртта.

Пета глава

Останаха още малко в кръчмата. Ателстан очакваше Кранстън да яхне коня си и да се върне в Чийпсайд, но коронерът поклати глава.

– Искам да се върна в проклетото ви гробище – изсумтя той. – Имаш нужда от остър ум, който да разгадае мистерията там.

– Но лейди Мод ще те чака!

– Да чака!

– Сър Джон, кажи ми, случило ли се е нещо?

Кранстън се намръщи и отмести поглед.

– Заради Матю ли е? – попита меко Ателстан. – Заради годишнината от смъртта му?

Кранстън стана, хвана Ателстан под ръка и двамата тръгнаха към вратата, докато конярят оседлаваше конете им.

– Кажи ми, братко, когато избяга от ордена си като послушник и заведе малкия си брат на война във Франция, беше ли щастлив?

Ателстан почувства как сърцето му замира.

– Разбира се – той се усмихна леко. – Тогава бях млад. Кръвта ми кипеше и исках да преживея голямо приключение.

– А когато откри брат си мъртъв, студен като лед на бойното поле и се върна в Англия, за да признаеш пред родителите си какво се е случило, какво стана?

Ателстан погледна към притъмнелия двор.

– В Светото писание, сър Джон, се казва, че когато дойде краят на света, небето ще се разтърси и планетите ще паднат на земята, обхванати от пламъци.

Ателстан притвори очи. Сега усети духа на Франсис много близо до себе си.

– Когато открих брат си мъртъв – продължи той, – за мен сякаш небето се сгромоляса на земята – той сви рамене. – Мисля, че това беше краят на моя свят.

– И какво си мислеше тогава за живота?

Ателстан потърка устата си с палец и погледна право в тъжното лице на Кранстън.

– Почувствах се измамен от него – прошепна той.

Кранстън го потупа леко по рамото.

– Да, братко, помни, че целувката на предателя винаги е най-сладка. Помни го, както го помня аз.

Ателстан безмълвно погледна назад. Не беше виждал Кранстън такъв. Досега коронерът трябваше да е запял някоя похотлива песен с цяло гърло, да ругае кръчмаря или да кани Ателстан да отиде в дома му в Чийпсайд.

Качиха се отново на конете и поеха тихо през покрития със сняг Билингсгейт, завиха наляво към подстъпите на Лондонския мост. Там, въпреки студения вятър, който жилеше лицата и ръцете, се беше събрала голяма тълпа. Под забуленото с плътни снежни облаци небе момчета се замеряха със снежни топки и пищяха от смях всеки път, когато улучеха целта си. Безкрак просяк се придвижваше през кишата на дървени летви. Група дрипави лодкари ругаеха замръзналата ръка и големият студ, който им беше отнел прехраната. Други, дебело облечени и с ниско смъкнати качулки, вървяха към града или се присъединяваха към Ателстан и Кранстън, за да преминат по тесния, замръзнал мост към Съдърк.

Коронерът внезапно спря коня си и се загледа назад към група тъмни силуети, които току-що бяха минали покрай тях. Бяха ли група, чудеше се той, или просто се движеха заедно, за да се чувстват в безопасност? Сигурен беше, че е съзрял Мод сред тях, бледото ѝ лице надничаше изпод качулката. Но какво можеше да прави в Съдърк? Освен Ателстан тя не познаваше никого тук, а мястото беше твърде опасно, за да го посещаваш в мрачен зимен ден.

– Сър Джон, наред ли е всичко?

Кранстън погледна още веднъж към групата, която изчезваше в тъмнината. Трябваше ли да се върне? После голяма, обкована с метал каруца премина с грохот край тях, хората зад него започнаха да мърморят и пъшкат, затова коронерът кимна на спътника си, че трябва да продължат. Пресякоха моста, отминаха манастира "Сейнт Мери Овъри" в другия му край и поеха по главния път към Съдърк. Двамата мъже яздеха по тесни улички, където големи четириетажни къщи се редуваха с порутени къщурки и навеси на фермери и занаятчии. Коронерът долови острата миризма на кучешка урина.

– Даже снегът не може да скрие вонята! – промърмори той, бърчейки нос.

Ателстан се съгласи и придърпа по-плътно качулката си, за да не гледа гниещите отпадъци, изхвърлената храна и човешките изпражнения, изхвърляни с нощните гърнета, смесени с боклука от преметените къщи, тъй като хората се подготвяха за празниците. Разбира се, Съдърк никога не спеше. Занаятчиите не спираха работа: свещари, които правеха свещи от свинска мас; кожари, сиренари, шапкари, ковачи, а през нощта, когато приберяха сергиите, тук бродеха изпосталелите злодеи от подземния свят, в търсене на лесна плячка сред бордеите и публичните домове край Темза. Но никой не се доближи до Кранстън или Ателстан. Свещеникът беше много почитан, а от сър Джон се бояха повече, отколкото от главния съдия на кралския съд.

"Сейнт Ерконуолд" тънеше в мрак. Ателстан беше доволен, че Уоткин е угасил свещите. Канеше се да преведе сър Джон през портичката към дома на свещеника, когато тъмна сянка изскочи от сенките и сграбчи юздата на Филомел. Ателстан се вгледа в продълговатото бледо лице под катраненочерната качулка.

– Ранулф, какво става, за Бога?

– Отче, чакам те цял следобед.

– Кажи му да се маха, Ателстан! Студено ми е!

– Спокойно, сър Джон – отвърна кротко Ателстан. – Какво искаш Ранулф?

Ловецът на плъхове облиза безкръвните си устни.

– Имам идея, отче. Нали знаеш, че големите гилдии от другата страна на реката имат свои собствени църкви? "Сейнт Мери льо Боу" за търговците на платове и "Сейнт Пол" за майсторите на пергамент?

– Да. И?

Ловецът на плъхове го погледна умоляващо.

– Кажи, Ранулф, какво искаш?

– С другите ловци на плъхове се питахме дали "Сейнт Ерконуолд" не може да бъде църква на нашата гилдия?

Ателстан прикри усмивката си, погледна към гневното лице на Кранстън и сложи юздите в ръцете му.

– Гилдия на ловците на плъхове? Искате "Сейнт Ерконуолд" да бъде ваша църква, а аз – ваш свещеник?

– Да, отче.

Ателстан слезе от коня.

– Разбира се.

– Ще си плащаме десятъка.

– С какво? – изръмжа Кранстън. – С една десета от плъховете, които хванете?

Ранулф хвърли убийствен поглед на коронера, но Кранстън вече се полюляваше на седлото, ревейки от смях на собствената си шега.

– Мисля, че идеята е отлична – тихо каза Ателстан. – И ще поговорим пак за нея. Имаш принципното ми съгласие, Ранулф, но в момента със сър Джон сме много заети с други неща. Би ли могъл да заведеш конете в конюшнята и да им дадеш сено?

Ловецът на плъхове кимна енергично, хвана юздите на коня на сър Джон и се отдалечи в мрака. Филомел го последва, пристъпвайки малко по-бързо, усетил, че е дошло време за хранене.

Ателстан поведе Кранстън покрай църквата, спря и му каза да изчака, докато вземе факла. Върна се бързо в дома на свещеника, взе една от стената, запали я с огниво и се върна, преди литанията от ругатни на Кранстън да стане прекалено шумна.

Те влязоха в гробището. Дори през лятото тук беше мрачно, а сега, под килима от сняг, клоните на тисовете се протягаха като огромни бели нокти над окаяните купчини пръст, груби кръстове и напуканите надгробни плочи. Ателстан изпита дълбоко чувство на самота. Зловеща тишина бе надвиснала като облак над тях и дори вятърът сякаш беше стихнал. Дърветата бяха неподвижни. Не се чуваха гласовете на нощни птици. На места сенките изглеждаха заплашително мрачни – зловещи скривалища, където може би бродеше някой демон или зъл дух. Ателстан вдигна факлата и Кранстън огледа този запуснат къс Божия земя.

– Я стига, Ателстан! – прошепна той. – Кой би дошъл тук посреднощ, че и да изтръгва трупове от мястото на вечния им покой? Къде са гробовете?

Ателстан му показа плитките дупки в земята с купчини пръст от двете страни, сякаш някакво обзето от лудост създание беше изровило с нокти труповете. Кранстън коленичи до тях и тихичко подсвирна през зъби. Вдигна глава и светлината на факлата разкриви чертите му.

– Братко, нали каза, че са били откраднати само трупове на бедняци и чужденци?

– Да, сър Джон.

– Как бяха погребани?

– Трупът, увит в саван, се слага върху тръстикова рогозка и енорийския ковчег. По време на погребалната церемония е положен под пурпурен балдахин, който се прибира, преди да го спуснат в гроба.

– И не си открил и следа от крадците?

– Засега никаква.

Кранстън се изправи и изтри калта и кишата от ръцете си.

– Имаме три възможности, братко. Първо, може да е гадна шегичка. Някои от нашите мързеливи богаташчета смятат за забавно да сложат такъв труп в леглото на приятел, но наскоро не се е чувало за такъв случай. Второ, може да са зверове, четирикраки или в човешка форма. О, да – каза той, когато видя шокираното изражение на Ателстан, – когато служех във Франция, съм виждал подобни осквернения край Поату. Най-накрая, има поклонници на сатаната, черни магьосници, родени под зла звезда – той сви рамене. – Но ти знаеш повече за тези хора от мен, братко. Трупът може да е използван за олтар, за да призоват демон, или да са имали нужда от някой от крайниците. Чувал ли си за "ръката на славата"?

Ателстан поклати глава.

– Отрязва се ръка на труп, името на човека, комуто вещицата или вещерът искат да навредят, се написва на пергамент и се слага между пръстите ѝ. После я заравят в подножието на бесилка при първия удар на камбаната в полунощ.

Ателстан потърка лицето си.

– Но как да сложа край на това осквернение, сър Джон? Стражите и приставите не се интересуват, а никой гражданин не би се наел да охранява гробището.

– Ще видя какво мога да направя – тихо каза Кранстън и рязко се обърна. – Там има някой – той посочи към два тъмни силуета близо до костницата в далечния край на гробището. – Погледни!

После затича през покритата със сняг трева като нападащ бик, а Ателстан забърза след него.

– Спри! – извика сър Джон. – В името на краля, спрете!

Двете сгушени в наметките си фигури се обърнаха и бавно тръгнаха към тях. При звука от почукване на дървени пръчки и тихото дрънчене на звънче, Кранстън бързо отстъпи.

– Прокажени! – прошепна той, грабна факлата от Ателстан и я вдигна пред себе си. – да му се не види! – той си пое дъх и със съжаление огледа покритите с бели качулки лица. После се обърна към Ателстан. – С твое позволение ли са тук?

Свещеникът кимна.

– През деня. Нощем им е по-лесно да се движат, без да ги тормозят.

– Видели ли са нещо?

Ателстан поклати глава.

– Неми са, но се съмнявам, че биха се намесили. Онзи, който се опълчи на осквернителите на гробове, трябва да е смел, а и здрав човек, сър Джон.

– Сигурен ли си, че са прокажени? – прошепна Кранстън.

Ателстан се усмихна в мрака.

– Имат писма от епископи. Видях китките и ръцете им. Но ако искаш да ги огледаш...

Кранстън изруга и хвърли монета на едно от създанията, после тръгна обратно към къщата, мърморейки, че е видял достатъчно. Ловецът на плъхове Ранулф беше изчезнал, както правеха всички енориаши на Ателстан, щом се появеше коронерът.

– Ще останеш ли да хапнеш малко супа, сър Джон? Имам хубав кларет.

Пухтящ и задъхан, Кранстън провери ремъците на седлото си.

– Бих искал, братко – отвърна той през рамо, – но трябва да се прибирам.

Кранстън не искаше Ателстан да долови тревогата му за лейди Мод.

– Трябва да обмисля това, което видяхме в Тауър – той посочи към гробището. – Ще видя какво мога да направя, за да ти помогна за това.

После се метна на коня, махна с ръка и изчезна в мрака.

Ателстан въздъхна и заобиколи, за да отключи църквата. Вътре беше студено, но свещеникът се радваше, че вече не мирише на плесен. Наслади се на аромата на зелените клонки, красиво разположени из кораба и по стъпалата на олтара. Спомни си параклиса "Сейнт Джон" и се зачуди какви ли лъжи му бяха казали там. Ателстан беше убеден, че убиецът е в Тауър и също толкова сигурен, че последиците от някакво минало злодеяние бяха настигнали най-сетне сър Ралф.

Извади огниво от кесията си, запали две стенни факли в нефа и взе овехтелия си молитвеник от ризницата. Коленичи на стълбите на олтара и започна божествената служба. Когато стигна до думите от двайсет и първи псалм "Боже мой, Боже мой, защо си ме оставил?", той спря. Загледа се в трепкащата светлина на свещта, отпуснат на пети. Беше ли го забравил Бог? Защо се случваха неща като оскверняването на гробището, убийството на сър Ралф и тъгата на Кранстън? Ателстан знаеше, че злото съществува, но понякога се питаше, взирайки в мрака, дали някой го слуша? Ами ако не беше така? Ако Христос не беше възкръснал от мъртвите и религията беше просто шарлатанство?

Той с мъка се отдръпна от бездната на съмнението и унинието. Довърши молитвите си, прекръсти се и се облегна на олтарната преграда. Дишаше дълбоко, опитваше се да успокои ума и душата си, за да се съсредоточи над последните събития в Тауър.

– Какво ще стане – попита той мрака, – ако сър Ралф е бил убит от селски водачи? И ако бунтът започне...

Прекара така около час, докато едно топло космато телце не се пъхна под ръката му.

– Добър вечер, Бонавентура – прошепна той. – Студен ден за джентълмен-безделник.

Той седна и нежно погали котарака, почеса го зад ушите и го накара да замърка от удоволствие.

– Сигурно си посетил всичките си дами в квартала? – Ателстан знаеше, че котаракът е забележителен женкар. Понякога дори водеше своите "дами" на църковните стъпала, за да пеят собствените си тайнствени вечерни молитви към студената луна. – Какво ще стане, Бонавентура, когато започне въстанието? На страната на копача Пайк и другите бедняци ли ще бъдем?

Бонавентура се усмихна и оголи розови венци и остри зъби с цвят на слонова кост. Копачът Пайк! Странно беше, че се сети за него. Нямаше доказателства, но беше сигурен, че той е член на Голямата общност и разнася тайни съобщения между водачите ѝ. Свещеникът трепна, когато вратата на църквата се отвори.

– Братко Ателстан! Братко Ателстан?

Свещеникът се усмихна. Бенедикта. Може би тя щеше да сподели вечерята му. Можеше да побъбрят за събитията в енорията – нещо, което би го разсеяло. Той остави Бонавентура, изправи се и се усмихна по-широко, за да скрие разочарованието си. До Бенедикта стоеше висок мъж. Чертите му се различаваха ясно на светлината от факлите. Лицето му беше опалено от слънцето, гарвановочерната му коса беше прибрана на тила. Носеше дълга черна дреха, която стигаше до покритите му със сняг ботуши. Ателстан мина през кораба, за да го посрещне. Помисли си, че мъжът е изключително красив

– С острите черти на ловен сокол, гърбав нос и грижливо оформени мустаци и брада. Забеляза перлата, която висеше на златна верижка от едното му ухо.

– Това е доктор Винсентий – възторжено каза Бенедикта.

Ателстан стисна силната мургава ръка.

– Добър вечер, сър. Чувал съм за вас.

И кой не беше, помисли си Ателстан. Лекарят живееше на Дъкетс Лейн, близо до Уиндмил Стрийт, от другата страна на хана "При мантията". Наскоро си беше купил там голяма къща, чиято градина стигаше до реката, точно срещу кея Ботолф. Винсентий имаше славата на почтен лекар. Не вземаше скъпо, не обезкръвяваше пациентите си с пиявици, нито пък използваше странни зодиакални карти и глупави заклинания. Вместо това предпочиташе да набляга на чистотата, значението на разумното хранене, ползата от врялата вода и нуждата да се пазят раните чисти. Проститутката Сесили дори беше споделила, че използвал мехлем, който много помага при лечението на рани на най-деликатните части на тялото. Ателстан изучаваше изключително красивото му лице и сияещата усмивка на Бенедикта. Почувства тръпка на ревност.

– А аз съм чувал за теб, отче – усмихна се докторът.

Свещеникът сви рамене.

– Аз съм свещеник, доминиканец, един от хилядите.

Лекарят разпери ръце и пръстените по ръцете му проблеснаха.

– От друга страна... на много надгробни плочи пише "Бях здрав, докато не срещнах лекар".

Ателстан се засмя, човекът веднага му допадна.

– Не те виждам на църква – подразни го той добронамерено.

– Може би някой ден, отче.

– Доктор Винсентий много искаше да се запознае с теб – Бенедикта говореше срамежливо като младо момиче. – Би ли вечерял с нас, отче?

Ателстан имаше желание да откаже, но щеше да бъде невъзпитано. Той рязко плесна с ръце.

– С удоволствие.

Угаси светлината в църквата, заключи вратата и остави Бонавентура да ловува на тъмно. Отиде до къщата, докато Бенедикта и странният ѝ посетител го чакаха на стълбите на църквата. Филомел още дъвчеше шумно сеното си. Ателстан го потупа лекичко, взе наметалото си от къщата и се върна при посетителите си.

Тръгнаха по тихите мразовита улици и стигнаха до Флийт Лейн, близо до Холируд Уок, където живееше вдовицата. Ателстан за пръв път идваше в дома на Бенедикта – двуетажна самостоятелна постройка, с улици от двете страни и градина отзад. На долния етаж имаше голяма кухня, дневна и килер. На пода на кухнята нямаше тръстика, но плочите бяха добре изтъркани и измити. Два широки стола бяха придърпани близо до буйния огън. Над огнището имаше широка дъбова лавица със сребърни и калаени чаши, които блестяха в светлината на два многораменни свещника; вълнени драперии в тъмноморав цвят висяха по белосаните стени. Топло, уютно място, помисли си Ателстан. Точно така си го беше представял. Двамата помогнаха на Бенедикта да приготви и поднесе храната. Първо ястие от яйца и настърган хляб с подправки. После сочно заешко, задушено във вино, сладко желе, кани изстудено бяло вино и кларет, които Кранстън би гаврътнал за миг.

Винсентий водеше ненатрапчиво разговора. Ателстан беше очарован от благородническите му маниери и мекия, благовъзпитан глас. Може би Винсентий осъзна, че говори твърде много и сменяйки темата, запита как е минал денят на свещеника. Ателстан описа пътуването си до Тауър и смъртта на сър Ралф Уитън.

– На никого няма да липсва – отбеляза Винсентий. – Беше суров, войнствен мъж.

– Познаваш ли го?

Лекарят се усмихна.

– Познат ми е, макар че за мен Тауър е по-интересен. Вчера бях там. Прекрасно свидетелство за проницателността на човешкия ум, особено по отношение на военните машини и сраженията – Винсентий отпи от чашата си. – Казваш, че гърлото на сър Ралф било прерязано?

– Да – отвърна Ателстан. – Защо?

– Как намерихте тялото?

– В какъв смисъл?

– Беше ли студено? Беше ли се съсирила кръвта?

– Да – отвърна Ателстан, макар да не си беше задал въпроса тогава. – Откъде си, докторе? – отклони той ловко темата.

Лекарят внимателно остави чашата си на масата.

– Роден съм в Гърция, местните наричаха родителите ми "франки". По-късно се върнахме в Англия. Учих в Кеймбридж, после в Сантяго и Салерно – той се усмихна. – В Салерно – продължи – през повечето време се опитвах да забравя какво съм научил в Кеймбридж. Арабите са много по-напреднали в медицината от нас. Знаят повече за човешкото тяло и имат добри гръцки преводи на "Изкуството на Медицината" на Гален и "Книга на симптомите" на Хипократ.

– Защо се върна в Съдърк? – попита Бенедикта.

Лекарят се усмихна, сякаш се наслаждаваше на някаква известна само на него шега.

– Защо не? – пошегува се той. – Достатъчно съм богат. А както знаеш, братко, бедните имат нужда от цялата помощ, която могат да получат.

Той се приведе над масата и изпитателно огледа лицето на Ателстан.

– Какво ще препоръчаш, лекарю? – закачи го Ателстан. – Лекът на орлите за лошо зрение?

– Какво е това? – попита Бенедикта.

– Брат Ателстан се шегува – отвърна Винсентий. – Шарлатаните казват, че орелът има отлично зрение, защото яде марули. И твърдят, че ако си търкаш очите със сок от маруля това ще излекува всяка инфекция.

– А така ли е?

– Пълни глупости! – отсече Винсентий. – Топла вода и чиста превръзка ще помогнат повече! Не, братко – той потупа леко Ателстан по пръстите, – имаш нужда от повече сън. А ако имаш марули, яж ги. Ще ти бъде от полза.

Ателстан се разсмя.

– Ако мога да ги намеря! Студът убива всичко в градината ми, а прасето на Урсула излапва останалото.

Докато Бенедикта описваше Урсула и злонамерената ѝ свиня, Ателстан се изкуши да разкаже на Винсентий за оскверняването на гробището, но реши, че темата не е подходяща за маса. Погледна към часовата свещ и видя, че става късно. Стана, сбогува се и учтиво отхвърли поканата на Бенедикта да остане още малко. Беше се насладил на храната, но беше и доволен, че си тръгна, напомняйки си, че е свещеник, а Бенедикта – господарка на собствения си живот. Излезе от къщата и тръгна уморено през снега. Нощта беше студена и черна, но когато спря и погледна над черните фронтони на къщите, с радост видя, че облаците започваха да се разкъсват. Щеше да се прибере направо, но се отклони, когато видя копача Пайк, пиян като смок, на ъгъла на пътеката, която водеше към църквата. Ателстан помогна на блудния си енориаш да се изправи.

– Добър вечер, отче.

Ателстан примигна от лъхналия го мирис на ейл.

– Пайк! Пайк! – изсъска той. – Ти си глупак. Би трябвало да си бъдеш у дома, в леглото при жена си.

Пайк се отдръпна и смутено се почеса по главата.

– Трябваше да се видя с едни хора, отче.

– Знам, Пайк – Ателстан го хвана за ръката. – За Бога, човече, бъди внимателен! Да не искаш да свършиш на някое бесило и гарваните да ти изкълват очите?

– Ще управляваме като крале – завалено каза Пайк. Измъкна ръката си от ръката на свещеника и затанцува. – "Когато Ева е предяла, а Адам копал земята – запя той, – къде е бил тогаз аристократът"? – усмихна се пиянски на Ателстан. – Но ти ще бъдеш в безопасност, отче. Ти, котаракът ти и проклетите ти звезди! – той се разсмя. – Ти си безценен. Не вземаш десятък. Само ми се иска да можеше от време на време да се смееш.

– Ще се смея – просъска Ателстан, – когато си трезвен.

И откара копача при разгневената му жена, която го чакаше в жилището им на Крукд Лейн.

Ателстан изпита облекчение, когато стигна до "Сейнт Ерконуолд", провери дали всичко е заключено и отиде до къщата си. Едва когато си лягаше, опитвайки се да се помоли, без да допуска в мислите си красивото лице на Бенедикта, свещеникът внезапно си спомни какво беше казал Винсентий. Какво беше търсил добрият лекар в Тауър? Нещо повече, той беше споделил, че е учил в областта край Средното море, където бяха служили сър Ралф и другите двама. Имаше ли тук някаква връзка, питаше се Ателстан. Все още мислеше за това, когато потъна в дълбок сън без сънища.

*

Кранстън също мислеше за събитията в Тауър, но беше твърде разтревожен, за да се съсредоточи върху тези проблеми. Коронерът седеше потиснат на бюрото в малката си "канцелария", както я наричаше той. Обичаше тази стая, която се намираше в задната част на къщата, далеч от шумната "Чийпсайд". Огледа се. Подът беше специално облицован с малки червени и бели ромбовидни плочки, покрити с вълнени килими. Прозорците бяха остъклени и с плътни капаци против пронизващите течения. Борови цепеници пукаха и пращяха в малкото огнище, затоплени чинии стояха на поставки от двете страни на голямото писалище. Сър Джон обичаше да прекарва време то си тук, съсредоточен над големия си трактат за управлението на града. Но тази вечер не можеше да се отпусне, беше прекалено разсеян и притеснен от атмосферата в дома си. Беше заварил Мод малко по-спокойна, бяха разменили обичайните любезности, но все още усещаше, че тя крие нещо. Размърда се, когато долу прислужницата удари звънеца за вечеря. Сър Джон изпъшка, изправяйки едрото си тяло и тъжно се отправи към изпълнената с ухания кухня. Просякът Лейф се беше свил в нишата и се тъпчеше с еленско с пикантен сос. Усмихна се на сър Джон, после го загледа изненадан, когато коронерът мина мрачен край него. Лейф беше поразен. Обикновено сър Джон го поздравяваше с поток от шеговити обиди.

Просякът сви рамене и продължи да яде. Чувстваше се добре. Лейди Мод му беше дала няколко пенита и на другия ден смяташе да посети приятеля си на Краб Стрийт. Щяха да вечерят в кръчма и да отидат в Мурфийлдс, където разярени мечки, глигани с огромни бивници и яки бикове щяха да се борят с мастифи с окървавени муцуни.

Масата в трапезарията беше тържествено подредена с бяла покривка от тънък лен и позлатени свещници в двата края. Кранстън погледна подозрително жена си. Сега пък изглеждаше твърде щастлива. Забеляза, че бузите ѝ са зачервени, а очите ѝ блестят. Стана му още по-тъжно. Запита се да не би лейди Мод да си е намерила някой друг. Някой млад поклонник, по-мъжествен и страстен от него? Известно му беше, че това се случва често. Отегчените съпруги на възрастни мъже намираха щастието в прегръдките на някое придворно конте или суетен благородник.

Сър Джон седна в големия си стол начело на масата и мрачно се замисли за миналото. Да, бракът му беше уговорен. Сгодиха тържествено Мод Филпот, дъщеря на ножар, за младия Кранстън. Млад? Беше петнадесет години по-възрастен от нея, когато се запознаха пред вратата на църквата, но тогава беше по-слаб, бърз като хрътка, истински Хектор на бойното поле и Парис в спалнята. Сър Джон погледна с обич съпругата си, която му се усмихна. Дали да не повдигне въпроса? Той преглътна. Не смееше. Кранстън не се боеше от никого: имаше тяло на бик и сърце на лъв. Но тайно се притесняваше от миниатюрната си, подобна на кукла съпруга. О, тя никога не му крещеше, нито го замеряше с разни неща. Точно обратното. Седеше си и му отговаряше кротко, смъквайки пласт по пласт, сякаш белеше лук, желанието му да се налага, а после се цупеше дни наред.

– Сър Джон, всичко наред ли е?

– Да, милейди – промърмори Кранстън.

Прислужницата поднесе вечерята: пай с говеждо задушено, с хрупкава златиста коричка. Месото беше подправено с билки и задушено в уханен лучен сос. Настроението на Кранстън се повиши, подпомогнато и насърчено от две големи чаши кларет.

– Днес си ходил в Тауър, сър Джон.

– Да, заради сър Ралф Уитън, коменданта на Тауър. Снощи гърлото си му е било цяло, а тази вечер то е прерязано и животът му е отлетял.

Лейди Мод кимна и отбеляза, че според това, което била чувала, сър Ралф бил суров и жесток човек.

– А ти, милейди?

– Тази сутрин се занимавах със сметките, а после излязох на въздух.

– Къде?

– В Чийпсайд. Защо?

– Нали не си ходила в Съдърк?

– За Бога, сър Джон, не! Защо питаш?

Кранстън поклати глава и отмести поглед. Беше доловил лекото потреперване на гласа ѝ. Сърцето му замря и той напълни чашата си до ръба с тъмночервен кларет.

*

В мрака на Тауър хоспиталиерът Джерард Моубри вървеше по бойната пътека върху стената между кулата Броуд Ароу и Солната кула. Нощният вятър рошеше посивялата му коса, хапеше ушите и бузите му и дърпаше сивата мантия, с която се беше увил. Сър Джерард не обръщаше внимание на студа. Той обичаше да идва тук. Това беше любимата му разходка. Стоеше и се взираше в мрака, опитвайки се да види старите руини от времето на Цезар, но не и тази нощ, защото мъглата беше твърде гъста. На север се виждаше светлината в камбанарията на "Сейнт Мери Грейс", а на юг – огньовете и пламъците на факлите от болница "Сейнт Катрин". Сър Джерард погледна към небето. Облаците бяха започнали да се разкъсват, разкривайки феерия от звезди. Странно, помисли си той. В Светите земи звездите изглеждаха по-близо, а кадифеният мрак на небето – толкова близо, че сякаш, ако се вдигнеш на пръсти, можеш да изтръгнеш светлините от него.

Моубри се облегна на назъбената стена. Онези времена бяха по-щастливи! Помнеше изгарящите пясъци край Александрия, където той, сър Брайън, сър Ралф и другите бяха безгрижни рицари, готови с радост да отнемат златото на врага. Помнеше и върховния момент от техния поход. В Александрия беше избухнал бунт и армията на халифа, към която се беше присъединила групата им, се беше събрала пред града. Въздухът тегнеше от ритъма на тимпаните, вятърът шибаше огромните зелени знамена и сребърните полумесеци блестяха на ослепителното слънце. Градът беше обсаден от месеци, но най-после бяха успели да пробият една от стените. Той и сър Брайън бяха влезли първи, рамо до рамо, с другарите си бяха образували боен кръг от стомана и бавно навлизаха в града. Зад тях бойните крясъци на огромната войска на халифа ту се извисяваха, ту утихваха като демоничен хор. Рицарите си бяха пробили път покрай стената до стълбите, които водеха към пътеката върху стената над главната порта.

Мислите на сър Джерард нетърпеливо се втурнаха в миналото. Спомни си изгарящата жега, танца на слънчевите лъчи върху остриетата на мечовете и камите, кръвта, която бликаше като от хиляди фонтани, докато мъжете падаха с писъци от ужасни рани в главата или тялото. Той и другарите му се бяха изкачили бавно по стълбите, пробивайки си път със сеч, докато не стигнаха над главната порта. Кой беше тръгнал пръв? Разбира се! Бартоломю, както винаги. Скочи долу и влезе в бой с един огромен мамелюк. Движеше се с грацията на танцьор, мечът му приличаше на съскаща сребърна змия. Един лъжлив замах към слабините, после нагоре и в полукръг, за да посече врага между шлема и ризницата. Ралф го беше последвал. Тогава той беше достоен рицар.

Вдигнаха голямото резе на портата и хората на халифа нахлуха в града. Какво клане! Никой не поиска милост и никой не бе пощаден. Тесните задушни улици ехтяха от сребристите звуци на тръбите и писъците на умиращите мъже и жени. Но рицарите не участваха в кръвопролитието: те бяха изпълнили задачата си и сега търсеха достойна награда. Накрая се оказаха на голям площад с малък мраморен водоскок в центъра. Наблизо се намираше празната къща на банкер. Какво съкровище бяха намерили там! Адам беше нагазил до колене в сребърни дукати и скъпоценни бокали, пълни с перли.

Моубри внезапно се отърси от спомените. Стори му се, че чува шум към края на парапета, при стълбищната площадка. Не, каза си, трябва да е просто вятърът. Отново потъна в мислите си. Струваше му се Странно, че Адам не се беше присъединил към тях тази Коледа. Може би бе прекалено уплашен. Дали мъртвият сър Ралф и вече богатият търговец Адам не бяха научили нещо, останало неизвестно за него? Какво беше уплашило толкова много коменданта преди три години?

– Всички сме уплашени – прошепна Моубри. – Страхът промени всички.

Ето какво прави с човека злото, каза си той, отслабва волята, разяжда душата и омърсява коридорите на ума. Онова, което направиха в онези далечни земи преди толкова години, беше зло! Бартоломю беше техен водач. Половината от съкровището по право му принадлежеше и той им се беше доверил – ужасна грешка. Предателство! Измяна! Думите пищяха като измъчени призраци в тъмните кътчета на душата му. Ралф го беше планирал, но всички бяха допринесли за това зло. Моубри потръпна от студ. О, той беше изповядал греховете си, беше отишъл бос на поклонение до църквата "Свети Яков" в Компостела и двамата с Фицормонд бяха станали хоспиталиери, за да изкупят греха си. Той се взря в мрака и прошепна:

– Мили Боже! Не беше ли достатъчно?

Хоспиталиерът усети как черните демони на ада се приближават към него. Какви ли ужаси го чакаха в кръга на предателите? Щяха ли да го натикат с вила в тъмна дупка, пълна със сяра, където пепелянки да изсмучат очите му и да се увиват около лъжливия му език? Какво би могъл да направи, за да се отърве от тези фантазии? Да каже на Кранстън? Не! Може би на брат Ателстан? Моубри си спомни тъмните очи и сдържаното поведение на доминиканеца. И преди беше срещал такива мъже: някои от командирите му при хоспиталиерите имаха същата дарба като Ателстан – да долавят чуждите мисли. Свещеникът знаеше, че зад смъртта на сър Ралф се крие нещо грешно, нещо зло и противно.

Моубри трепна, когато нощна птица изкрещя отвъд стените на Тауър. Едно куче залая раздразнено. Той се запита дали е обикновено куче – или може би някоя от адските хрътки, призоваваща легионите на прокълнатите от бездните на пъкъла? Заби камбана. Моубри изстена от страх, пленник на собствените си фантазии. Звукът сякаш идваше от недрата на земята. Той изруга и внезапно се успокои.

Та това беше сигналната камбана на Тауър! Когато осъзна, че тя биеше само когато нападаха Тауър, ръката му посегна към дръжката на меча. Стисна го здраво. Може би беше сгрешил. Може би смъртта на сър Ралф беше дело на бунтовници и сега те се връщаха? Той изтича по посипаната с чакъл пътечка край парапета. Искаше да се бие. Искаше да убива, за да излее гнева, който бушуваше в него. Внезапно се препъна и залитна настрани. Ръцете му се разпериха като криле на птица, невидима на фона на нощта, той се преметна през парапета и полетя надолу, все още във властта на бълнуването си. Отново беше момче и скачаше от камък на камък през една от красивите реки в Йоркшър. Беше младият смел рицар, атакуващ стените на Александрия и призоваващ другарите си да го последват. После настъпи мрак.

Моубри се стовари на земята и мозъкът му се пръсна, когато острите заледени камъни разбиха черепа му. Тялото му се сгърчи, после се отпусна, докато ръката на умиращия посягаше към кесията, в която имаше жълтеникаво парче пергамент с грубовато нарисуван кораб и черни кръстове във всеки ъгъл.

Шеста глава

Ателстан стоеше пред църквата и гледаше невярващо, но с удоволствие синьото небе и ранното утринно слънце, чиито лъчи танцуваха и проблясваха закачливо по заснежените покриви на енорията му. Свещеникът си пое дълбоко дъх и въздъхна. Беше спал добре, беше се събудил рано, беше извършил необходимите обреди, отслужил литургията, закусил и помел дома си и конюшнята на Филомел. Беше ходил до гробището. Прокажените ги нямаше и никой от гробовете не беше осквернен. Ателстан беше обзет от задоволство, още повече че големият студ беше свършил внезапно, сякаш самият Христос беше поискал времето да се оправи за големия му празник. Погледна през рамо и се усмихна на проститутката Сесили, която метеше пред църквата. Тя отвърна на усмивката му, а после насочи тъмните си като трънки очи към замечтания Хъдъл, който скицираше с въглен контурите на една от бъдещите си картини върху стената на нефа.

– Мисли за работата си, Сесили – каза тихичко Ателстан, протегна се и обърна лице към слънцето. – "Хвала на Тебе, Господи – прошепна той, – за нашия брат, повелителя Слънце. Хвала на Тебе, Господи – продължи той да цитира Химна на Слънцето на свети Франциск от Асизи, – за нашата сестра, майката Земя." – Ателстан подуши въздуха и набърчи нос. – Макар че в Съдърк тя мирише на вкиснали зеленчуци и разложен боклук!

Внезапно си спомни други красиви утрини във фермата на баща си в Съсекс и слънцето сякаш изгуби част от топлината си.

– Щастлив ли си, отче?

Ателстан се усмихна на Бенедикта.

– Да. Защо си тръгна по-рано от службата? – попита я.

– Трябваше, отче. Нима сте забравили?

Ателстан си спомни датата и трепна. Не, не беше забравил дърводелеца Саймън, един от особено грешните му енориаши набит, злонравен червендалест мъж, който ходеше навсякъде с дългата си уелска кама. Преди две седмици Саймън беше изнасилил момиче, докато се разхождал по Олд Фиш Стрийт и утежнил престъплението си, пребивайки го брутално. Бяха го осъдили на смърт и утре щяха да го обесят. Саймън нямаше роднини, нито приятели и преди три дни енорийският съвет беше помолил Ателстан и Бенедикта да посетят нещастника. Свещеникът напразно се беше молил на Кранстън да смекчи присъдата. Коронерът беше поклатил глава със съжаление.

– Братко – беше му казал той, – дори да исках, малко мога да направя. Момичето е само на дванайсет години и вече няма да може да ходи. Той трябва да умре.

Ателстан погледна към небето.

– Боже, смили се над Саймън – прошепна той. – И помогни на нещастната му жертва.

– Какво беше това, отче?

– Нищо, Бенедикта, нищо.

Ателстан се обърна, за да се върне в църквата, точно когато млад вестоносец се появи иззад ъгъла и пързаляйки се по снега, повика свещеника по име. Ателстан изпъшка.

– Какво има, човече?

Сякаш вече не знаеше.

– Сър Джон Кранстън те чака в кръчмата "Златното агне", близо до кметството, отче. Каза, че е спешно. Трябва да отидеш веднага!

Ателстан бръкна в кесията си и подхвърли монета на младежа.

– Предай на сър Джон да ме чака там и да не пие прекалено. Ще дойда скоро.

Ателстан взе връзката ключове от църквата, увиснала на шнура, с който бе препасал расото си, и ги пъхна в меката, гореща ръка на Бенедикта.

– Грижи се за църквата – помоли я той.

Очите ѝ се разшириха с престорено учудване.

– Жена да командва в църквата, отче? Още малко, и ще кажете, че Бог предпочита жените пред мъжете, защото е създал Ева вече в Рая, а не преди, когато е създал Адам.

– Казват, че и змията имала лице на жена.

– Да, и измамно сърце на мъж!

– Ще заключиш ли църквата?

– Какво доверие, отче!

Ателстан се усмихна.

– Мисля, че ще се справиш по-добре от който и да е мъж. Сериозно, Бенедикта, гледай ловецът на плъхове Ранулф да не вземе Бонавентура. Децата не бива да се бият със снежни топки пред входа. Опитай се да държиш прасето на Урсула далеч от това, което е останало от градината ми и най-вече – дръж под око Сесили! Мисля, че е на път да се влюби пак – той се спусна по стъпалата и се обърна. И още нещо, Бенедикта!

– Да, отче?

– Снощи храната беше много вкусна, благодаря. Доктор Винсентий е странен човек.

Бенедикта се усмихна.

– Не толкова странен, колкото някои свещеници, които познавам!

Ателстан я погледна с престорен гняв, а тя се обърна и затича като младо момиче към църквата.

Той събуди хъркащия Филомел, оседла го и пое към Лондонския мост. Уличките около реката бяха оживени като разпилян мравуняк през лятото, защото лодкари, моряци и рибари се стичаха към брега, за да гледат как се топи ледът. Ателстан лекичко смушка Филомел през навалицата около моста. Не се оглеждаше: пресичането на моста и през най-приятния ден можеше да бъде притеснително, и още повече сега, когато ледът отдолу се пукаше и разделяше. Ателстан погледна през реката към корабите, които се движеха покрай кейовете на Билингсгейт и Куинхаиг в трескаво оживление. Галери от Гаскония, натоварени с бъчви вино, корабите с боя от сърпица за Пикардия, подобните на миди лодки от Есекс и големите кораби – от арабски до норвежки – се готвеха за излизане в морето. Риболовни лодки, баржи и ладии се въртяха около тях и мъжете на борда им разбиваха леда с кирки и чукове. От високата кърма на един генуезки ког момче запя химн към Девата от благодарност за промяната на времето, докато на една гръцка галера моряците напяваха молитвено "Kyrie Eleison, Christe Eleison, Kyrie Eleison!" Господи, смили се, Христе, смили се, Господи, смили се. Напевът беше толкова мелодичен, че Ателстан спря и затвори очи да послуша, докато един груб каруцар не плесна с камшика си и не изрева, че някои хора трябва да работят и не могат да си позволят да мързелуват като тъпите свещеници. Свещеникът благослови с жест досадника, слезе от коня и го поведе покрай църквата "Сейнт Магнъс" на ъгъла на Бридж Стрийт.

Завиха по Кендълуик, сега задръстена от каруци, коне и фургони, тъй като буквално всеки търговец в града използваше благоприятната промяна на времето. Ателстан продължи по Уолбрук. От едната страна на улицата в дълбок канал течеше ленив поток. Водата беше черна, пълна с лед, а на едно от тесните, опръскани с изпражнения мостчета, две хлапета се биеха с тояги. Ателстан и Филомел продължиха, макар че известно време трябваше да се скрият в сенките на околните къщи, когато група съветници надуто преминаха на коне по улицата. Пред тях вървеше глашатай, надуващ сребърна тръба, докато двама стражи разчистваха пътя със силни удари на тоягите. Над съветниците плющеше яркочервеното знаме на града, а украсената със златно везмо фигура на свети Павел сякаш излъчваше собствена светлина. На ъгъла на Уолбрук чистачите бяха излезли и трупаха кишата и боклука на големи, вонящи купчини. Пристав беше открил прасе да се скита където не му е мястото и по законите на града му беше прерязал гърлото. Кръвта се стичаше на горещи алени струи, докато собственикът му, дребен оплешивяващ човечец, заливаше чиновника с поток от ужасни клетви. Ателстан си спомни за Урсула и голямата ѝ свиня и се запита дали приставът не би отишъл до Съдърк. Градските паразити също се трупаха като рой мухи на лайно: женствени момчета, крадци на наметки, шарлатани, нощни скитници, мимове и мними магьосници.

Най-после Ателстан намери "Златното агне", малка кръчма, разположена на ъгъл. Мрачният Кранстън, който седеше изгърбен на една пейка с гръб към стената, сякаш изпълваше тъмното помещение. С празните чаши от ейл на масата пред себе си, той приличаше на разгневен Бакхус, заобиколен от оброчни дарове. Ателстан приближи и очите на коронера се извърнаха към него.

– Къде беше? – рязко запита Кранстън.

– Дойдох възможно най-бързо.

– Не беше достатъчно бързо!

Ателстан се помоли наум за търпение и седна срещу сър Джон. Видът на коронера никак не му хареса. Кранстън беше пияница, но добра душа, наясно със своите грехове, грешки и недостатъци и проявяващ търпимост към греховете на другите. Но сега изглеждаше озлобен и очите му непрекъснато шареха наоколо, сякаш търсеше предизвикателство. Устните му се движеха безмълвно и дори белите му бакембарди сякаш бяха настръхнали от вътрешен гняв.

– Искаш ли вино, свещенико?

– Не, сър Джон, и мисля, че и ти си пил достатъчно.

– Разкарай се!

Ателстан се приведе към него.

– Сър Джон, моля те, кажи ми какво не е наред. Може да ти помогна.

– Гледай си работата!

Ателстан се изкашля и се отдръпна.

– Това – измърмори той – ще бъде много тежък ден. Казал си, че кметът и шерифите искат да ни видят.

– Видяха се с мен. Омръзна им да те чакат.

– И какво казаха, сър Джон? – попита кротко Ателстан.

Коронерът се разкърши, изправи се и внезапно му се ухили.

– Прости ми, братко – смънка той. – Прекарах тежка нощ и имам главоболие.

"И гадно настроение, което трябва да сдържаш", помисли си Ателстан, но реши да запази мисълта за себе си. Сър Джон скоро щеше да проговори.

Кранстън задъвка устната си и се загледа към ъгъла, където огромен плъх дъвчеше кървава топка лой, лъснала сред мръсните тръстики.

– Кои плъхове пренасят зарази – черните или кафявите? – попита внезапно той.

Ателстан проследи погледа му и потръпна от отвращение.

– Мисля, че и двата вида, затова няма да ям тук, сър Джон, и предлагам и ти да не го правиш. Както и да е, кажи ми какво е станало.

– В Тауър се е проляла още кръв. Сър Джерард Моубри, който също получил предупреждение, че ще бъде убит, се подхлъзнал и паднал от стената.

– Нещо друго?

– Почти по същото време, когато умрял Моубри, сигналната камбана на Тауър забила и гарнизонът помислил, че ги нападат.

– Но не са ги нападнали – каза Ателстан. – И съм сигурен, че не са открили кой е бил камбаната.

– Очевидно.

– А за какво ни викаше кметът?

Ателстан трепна, когато свиреп котарак изскочи от сенките, сграбчи за крака плъха, който се разцвърча, и го завлече в центъра на помещението.

– За Бога! – изкрещя Кранстън на кръчмаря.

Мъжът се приближи, размахвайки метла и котаракът, без да изпуска от уста плячката си, се затича нагоре по спираловидното дървено стълбище. Кранстън вдигна чашата с ейл, спомни си плъха и я стовари обратно на масата.

– Кметът ни викаше, драги ми Ателстан, защото сър Адам Хорн, търговец, съветник и близък приятел на покойния сър Ралф, е получил рисунка на тримачтова карака и сусамена бисквита.

– Къде е сега Хорн?

– В склада си край Темза. Хорн не е казал на кмета, а жена му. Съобщението и сладкишът били изпратени анонимно. Тя ги занесла на съпруга си и била ужасена от реакцията му. Пребледнял и отмалял, сякаш бил получил удар.

– Кога е станало това?

– По-рано днес. Съпругата веднага отишла при един от шерифите. Другото го знаеш.

– Лейди Хорн е действала толкова бързо?

– Да, дори кметът подозира нещо. Смята, че тя знае повече, отколкото казва.

Ателстан погледна към вратата, когато група улични продавачи, провесили очукани подноси на вратовете си, нахлуха и шумно закрещяха за ейл. Последва ги едноок просяк и срещу едно пени се съгласи да танцува. Мършавото му като скелет тяло, облечено в мръсни дрипи, изглеждаше гротескно, докато скачаше от крак на крак под подигравателния смях на нехранимайковците.

– Не е ли странно, сър Джон – промърмори Ателстан, – как хората изпитват удоволствие от унижението на другите?

Кранстън си спомни лейди Мод, примигна и отмести поглед.

Ателстан се размърда:

– Е, сър Джон, Хорн ли ще разпитаме, или ще ходим в Тауър?

Кранстън се изправи.

– Моята работа е да търся причината за смъртта – надуто обяви той, не да изпълнявам поръчките на големците. Затова отиваме в Тауър. Както казва светото писание, "дето бъде трупът, там ще се съберат орлите."[12]

– Сър Джон! – Ателстан се почеса по главата. – Предупреждението с бисквитата и кораба още ме тревожи.

– Какво искаш да кажеш? – завалено попита Кранстън, олюлявайки се застрашително над масата.

– Очевидно Хорн е познал, че бисквитата е смъртна заплаха, но защо рисунката на кораб ужасява така него и останалите?

– Всички хора се боят, защото са лъжци! – отсече Кранстън. – Никой не казва истината! – той изгледа гневно Ателстан със смръщени вежди.

– Какво има, сър Джон? – настоя Ателстан. – Усещам гнева и болката в теб. Трябва да ми кажеш.

– После – измърмори коронерът. – да вървим.

Взеха конете си от конюшнята и ги поведоха по студените, шумни улици. Сякаш всички лондончани бяха наизлезли навън: собствениците на сергии бързаха да наваксат пропуснатите печалби и въздухът беше изпълнен с вкусни миризми от кръчмите и готварниците. Отидоха до Корнхил, минаха покрай Ледънхол, през Олдгейт и спряха пред тълпата, насъбрана около някакъв оратор на ъгъла на Пур Джуъри. Той беше впечатляваща фигура с издължено сурово лице и бръсната глава, облечен от глава до пети в черна роба и наметка. Ораторът млъкна, когато видя Кранстън, и стисна зъби, обзет от ярост. Гневът накара очите му да заблестят, напомняйки на Ателстан за свети Йоан Кръстител в една жива картина. Очите на мъжа бяха впити в Кранстън, когато си пое дълбоко дъх и посочи с костеливия си пръст ясното синьо небе:

– Горко на този град! – дрезгаво извика проповедникът.

– Горко на покварените му управници! Горко на тези, на които служат, на онези, облечените в коприна, които лежат и се тъпчат с най-вкусната храна и най-хубавото вино. Те няма да избегнат Божия гняв! Как можем да ядем и пием, когато бедните ни братя гладуват? Какъв може да бъде техният отговор тогава?

Кранстън ядосано пристъпи напред, но Ателстан го хвана за ръкава.

– Не сега, сър Джон.

– Кой е този? – изсъска Кранстън.

– Пътуващият свещеник Джон Бол. Прочут проповедник – прошепна Ателстан. – Сър Джон – предупреди той, – хората много го харесват. Това не е нито времето, нито мястото.

Кранстън си пое дълбоко дъх, завъртя се на пета и продължи напред. Гневните думи на проповедника ги преследваха, докато минаваха покрай манастира на "Братята на кръста" и завиха наляво по алеята към Тауър.

– Някой ден – изграчи Кранстън – ще видя този негодник на бесилката!

– Сър Джон, той казва истината.

Коронерът се обърна. Гневът му се изпари, изражението му омекна, тялото му се отпусна.

– Какво да направя, Ателстан? Как да нахраня бедните от Кент? Може да ям много, знам, че пия много, но правя всичко по силите си, за да въздам справедливост.

Кранстън размаха дебелите си ръце като криле на ранена птица и Ателстан видя болката в очите му.

– Да му се не види, братко, не мога да сложа ред даже в собствената си къща!

– Лейди Мод? – попита Ателстан.

Кранстън кимна.

– Боя се, че е срещнала друг – изтърси той. – Може би някое придворно конте.

Ателстан го погледна невярващо.

– Лейди Мод? Никога! Сър Джон, ти си глупак!

– Ако някой друг го беше казал, щях да го убия!

– Аз го казвам, сър Джон. Лейди Мод е почтена жена и много те обича. Макар че – изръмжа Ателстан, истински ядосан – понякога се чудя как успява! – той сграбчи коронера за наметалото – Какви доказателства имаш?

– Снощи я видях да минава по Лондонския мост от Съдърк, но когато я питах къде е била, каза, че не е ходила по-далеч от Чийпсайд.

Ателстан се канеше да изръмжи още нещо, когато думите на коронера пробудиха собствените му спомени. Възможно бе сър Джон да е прав. Преди седмица, точно преди празника "Зачатие на света Анна", Ателстан беше видял лейди Мод близо до "Мантията" в Съдърк. Тогава си беше помислил, че това е странно, но беше забравил. Кранстън присви очи.

– Ти знаеш нещо, нали, проклет монах такъв?

Ателстан извърна очи.

– Аз съм служител на орден, но не и монах – отвърна той тихо. – Сър Джон, не знам нищо, освен че почитам теб и лейди Мод. Знам и че тя никога не би те предала.

Кранстън мина бързо покрай него.

– Хайде! – излая той. – Имаме работа.

Стигнаха до края на алеята, изкачиха хълма и влязоха в Тауър през една странична порта. Един от стражите взе конете им и ги отведе през вътрешния двор – сега потънал в ледена киша, която стигаше до глезените – до потиснатия Колбрук, който ги очакваше.

– Нова смърт – каза помощникът скръбно. – Сър Джон, бих искал да мога да кажа, че сте добре дошъл – той ги изведе навън, спря и загледа към гарваните, които грачеха дрезгаво на фона на синьото небе. Посочи ги. – Чували ли сте легендите, сър Джон? Докато гарваните са тук, Тауър няма да падне. А когато грачат така пронизително, това е знак за предстояща смърт – Колбрук дъхна на пръстите си. – За съжаление песента на гарваните се превръща в постоянен химн.

– Знаеше ли някой, че Моубри е получил същото предупреждение като сър Ралф? – попита рязко Кранстън.

Колбрук поклати глава.

– Не. Моубри беше неспокоен, но след смъртта на сър Ралф всички се чувствахме така. Снощи Моубри излязъл на обичайната си разходка по пътеката върху стената между Солната кула и кулата Броуд Ароу. Бил още там, когато забила сигналната камбана. Очевидно я е чул, затичал се, паднал и намерил смъртта си.

– И с него е нямало никого?

– Не. Ако не беше предупреждението, което намерихме в кесията му, щяхме да решим, че е злополука.

– Заледена ли беше пътеката?

– Не, разбира се, сър Джон. Ти си войник. Сър Ралф беше много строг по тези въпроси. Щом времето се влоши, навсякъде се посипва с пясък и чакъл.

– А кой е бил камбаната? – попита Ателстан.

– Ах, това е загадката. Елате, ще ви покажа.

Те отидоха в центъра на вътрешния двор. Тук снегът беше сравнително чист, струпан нависоко около голям дървен стълб, който приличаше на бесилка заради стърчащата от него греда. Около сигналната камбана имаше голям железен обръч, от месинговия ѝ език висеше дълго въже.

– Разбирате ли – каза Колбрук, сочейки камбаната, – тя се бие, единствено ако нападнат пряко Тауър. Само да докоснеш въжето, ще започне да звъни.

Сър Джон погледна нагоре и кимна замислено.

– Разбира се – каза той. – Виждал съм и преди такъв механизъм. Ако стражът е ранен, щом удари камбаната, тя ще бие още дълго време.

– Именно! – възкликна Колбрук. – И това е истинската мистерия. Лично аз спрях камбаната. Наоколо нямаше никой друг.

– Някой може да е дръпнал въжето и да е избягал – предположи Кранстън.

Колбрук поклати глава.

– Невъзможно. Дойдох тук с факла. Спрях камбаната, но когато разгледах снега, не открих никакви други следи наоколо.

– Какво? – излая Кранстън. – Никакви?

– Никакви, сър Джон – Колбрук посочи заобикалящия ги килим от сняг. – Тъй като камбаната е много важна – обясни той, – на никого не е позволено да я доближава. Дори и пияни, войниците минават отдалеч, за да не се спънат и случайно да я ударят.

– И не открихте нищо друго?

– Нищо освен следите на гарваните.

– Но това е невъзможно – каза Ателстан.

Колбрук въздъхна.

– Съгласен съм, отче, а още по-загадъчно е, защото имаме стражи, които обикалят из двора. Не са видели никого да приближава до камбаната. Не са открили стъпки – Колбрук се обърна и плю. – Време на смърт – скръбно каза той. – Чуваме само песента на гарваните.

– А къде бяха всички други? – рязко попита Кранстън.

– Мистрес Филипа ни беше поканила на вечеря в кулата Бийчъм.

– Всички ли? – попита Ателстан.

– Двамата хоспиталиери отказаха. Растани не дойде, а аз излизах от време на време, за да правя обиколките си. Тъкмо се бях върнал при мистрес Филипа, когато камбаната заби.

– И не намерихте никого? – повтори Кранстън.

– Никого – отвърна тихо Колбрук. – Сега войниците са неспокойни. Говорят със страх за демони и духове, а службата в Тауър не е от предпочитаните. Познаваш войниците, сър Джон, по-лоши са от моряците. Повтарят как Тауър бил построен на място, използвано в древността за жертвоприношения, как смесвали хоросана с кръв и в основите му били зазидани хора.

– Глупости! – излая Кранстън. – Ти какво мислиш, братко?

Ателстан сви рамене.

– Помощникът може да е прав, сър Джон. Мъже и жени са срещали тук ужасна смърт.

Свещеникът огледа двора и потръпна въпреки яркото слънце.

– Страхът е истинският призрак – продължи той. – Той нарушава хармонията на ума и разстройва душата. Той създава атмосфера на опасност, на надвиснала заплаха. Нашият убиец е много опитен и умен. Постига точно това, което иска.

– Кой откри трупа? – попита Кранстън.

– Фицормонд. Когато прозвуча камбаната, хората тичаха навсякъде, проверяваха портите и вратите. Той тръгнал да търси Моубри и намерил трупа му.

– Ще погледнем къде се е разхождал – каза Ателстан тихо.

– Мастър Колбрук, ще ти бъда благодарен, ако събереш всички в покоите на мистрес Филипа. Моля те, предай извиненията ми на дамата, но е важно да се срещнем там, където сте били всички снощи, когато е прозвучала камбаната.

Кранстън и Ателстан гледаха как Колбрук се отдалечава.

– Мислиш ли, че има връзка? – попита Кранстън.

– Кое с кое?

– Между биенето на камбаната и падането на Моубри.

– Разбира се, сър Джон.

Ателстан го дръпна за ръкава и те тръгнаха през пустия двор към стълбите, които водеха към върха на стената. Спряха в подножието и погледнаха стената, която се издигаше над тях.

– Ужасно падане – прошепна Ателстан.

– Казваш, че има връзка между сигнала и падането – сопнато повтори Кранстън.

– Просто хипотеза, сър Джон. Моубри е отишъл на разходка. Като много стари войници, той е обичал да бъде сам и да размишлява далеч от другите. Стои там и се взира в мрака. Вече е получил предупреждение за предстоящата си гибел и е потънал в собствените си мисли, страхове и тревоги. Внезапно камбаната започва да бие – сигнал, че най-голямата крепост в кралството е нападната – Ателстан погледна във влажните очи на сър Джон. – Ако беше на мястото на Моубри, какво щеше да направиш? Не забравяй, сър Джон – добави с хитра усмивка свещеникът, – ти също си боец, войник.

Кранстън побутна назад кожената си шапка, почеса оплешивяващата си глава и сви замислено устни, сякаш беше самият Александър Велики.

– Щях да се затичам, за да разбера каква е причината – отвърна той важно. – Да, това щях да направя – погледна Ателстан. – Разбира се, Моубри би направил същото, но какво е станало после? Подхлъзнал ли се е или е бил блъснат?

– Не мисля, че се е подхлъзнал. Моубри трябва да е бил предпазлив, а и се съмнявам, че би оставил някой да го бутне през парапета без борба.

– Тогава как?

– Не знам, сър Джон. Нека първо проучим доказателствата.

Канеха се да тръгнат по стълбите, когато един глас произнесе напевно:

– Добро утро, приятели – Ред Хенд, развял шарените си дрипи, подскачаше през кишата към тях. – Добро утро, мастър коронер. Добро утро, мастър свещеник – повтори той. – Харесвате ли стария Ред Хенд?

Ателстан видя кокошката, която се гърчеше в ръката на Ред Хенд. Горката птица кудкудякаше и драскаше с нокти стомаха на лудия, разкъсвайки още повече дрипите му, но Ред Хенд я държеше здраво за врата.

– Смъртта дойде отново! – припя той, а в безцветните му очи танцуваше палаво пламъче. – Старият Червен Убиец се върна и още хора ще умрат. Чакайте и ще видите. Смъртта ще дойде ей така, внезапно.

И преди Ателстан или Кранстън да успеят да му попречат, лудият захапа врата на кокошката и го разкъса. Птицата крякаше, бореше се, но накрая се отпусна. Ред Хенд вдигна поглед, устата му беше омазана с кръв и перушина.

– Убий! Убий! Убий! – припяваше той.

– Махай се! – излая Кранстън. – Разкарай се, негоднико!

Ред Хенд се обърна и побягна; кръвта на убитата кокошка оцветяваше сивата киша от двете му страни. Кранстън го видя да изчезва зад една стена.

– В моя трактат, братко – каза той меко, – ще предложа да направят домове за такива хора. Макар да се питам...

– Какво, сър Джон?

– Дали Ред Хенд е толкова луд, за колкото се представя?

Ателстан сви рамене.

– Кой решава кой е луд, сър Джон? Ред Хенд може би мисли, че е единственият нормален човек тук.

Заизкачваха стръмните стълби. Ателстан вървеше пръв, сър Джон го следваше, дишайки тежко и редейки под нос грозни псувни. Вятърът шибаше лицата им, на половината път Ателстан спря, наведе се и взе малко от ситния пясък, примесен с чакъл, който покриваше всяко стъпало.

– Това би попречило на всекиго да се подхлъзне, сър Джон.

– Освен ако е пиян или небрежен – отвърна Кранстън.

– Да, сър Джон. От друга страна, трезвен войник е голяма рядкост.

– Да, братко, много голяма, но не по-голяма от благочестив свещеник.

Ателстан се усмихна и продължи да се изкачва. Стигнаха до върха. Пътеката беше широка около четири фута и също така старателно посипана с пясък и чакъл, както и стълбите. Облегнаха се на парапета. Задъхан, Кранстън наблюдаваше с любопитство фигурите на войниците долу, които се суетяха като черни мравки, изпълнявайки задълженията си в гарнизона. После погледна към синьото небе. Сега облаците бяха само тънки воали, осветени от силното обедно слънце. Внезапно коронерът почувства замайване и тихичко се наруга, че беше пил толкова много.

– Старост – промърмори той.

– Сър Джон?

– Media vitae in morte sumus^13 – отвърна Кранстън. – Насред живота ние сме в смъртта, братко. Тук не се чувствам в безопасност, а във Франция, когато бях по-млад, но не толкова мъдър, удържах една такава пътека срещу най-добрите воини, които можеха да ми изпратят французите.

Кранстън усети как го обхваща самосъжаление. Запита се дали Мод също го има за стар. Това ли я измъчваше? Сър Джон си пое дълбоко дъх и се опита да потисне пристъпа на гняв и страх, който го прониза.

– Хайде, Ателстан – промърмори той. – Огледай внимателно.

– Стой тук, сър Джон – меко каза Ателстан. Свещеникът погледна унило пясъка и чакъла. – Толкова хора са били тук след падането на Моубри, че едва ли ще намерим нещо.

Ателстан тръгна предпазливо по пътеката, държейки се за парапета. Вървеше бавно, не смееше да погледне към бездната отдясно. Така, сякаш увиснал между земята и небето, усещаше все по-силно студения вятър и зловещото чувство на самота. В двата края на пътеката имаше две кули. Забеляза, че близо до Солната кула посипаната с чакъл киша беше слегнала, сякаш някой беше стоял тук известно време. Известно време Ателстан оглежда мястото.

– Какво откри, братко? – извика Кранстън.

Ателстан предпазливо се върна при него.

– Моубри е стоял там, където спрях. Сега, сър Джон, ще тръгнеш ли пръв?

Кранстън се върна до стълбите. Ателстан го следваше.

– Хайде, сър Джон. Застани на най-горното стъпало.

Кранстън се подчини, затворил очи, защото се чувстваше доста замаян.

– Какво има, братко? – попита той дрезгаво.

Ателстан приклекна и се вгледа внимателно в мястото, където пясъкът и чакълът бяха утъпкани.

– Подозирам, че Моубри е паднал оттук – каза той. – Но защо и как? – Свещеникът огледа пролуките между зъберите, откъдето биха стреляли стрелците, ако има нападение.

– Странно – промърмори той. – На стената има пресен белег, все едно някой наскоро я е ударил с брадва. И виж, сър Джон – Ателстан внимателно вдигна няколко трески, – и те са пресни.

Кранстън отвори очи.

– Да, братко, но какво може да означават?

– Не знам, но сякаш някой е взел брадва и е ударил по стената с такава сила, че е оставил следа по камъка, а дървената дръжка на брадвата се е разцепила.

Кранстън поклати глава недоумяващо.

– Какво означава всичко това? – мърмореше си Ателстан.

– Не знам. Не мога да направя връзка между падането на Моубри и тези фрагменти от доказателства.

Доминиканецът погледна с подозрение бледото, измъчено лице на Кранстън, мътните зачервени очи и начина, по който застрашително се поклащаше на стъпалото.

– Хайде, сър Джон – каза той меко. – Тук свършихме, а долу ни чакат.

Те слязоха внимателно по стълбите. Долу Кранстън веднага се почувства по-добре, обърна се и се усмихна на Ателстан.

– Слава Богу! – извика той. – Това не се случва всеки ден, нали, братко?

Слава Богу, помисли си Ателстан, че не си в такова настроение всеки ден. Свещеникът се огледа. Гарнизонът на Тауър вече беше на крак: войници в полуброни седяха на пейките. Въпреки студа искаха да се насладят на слънчевите лъчи. Някои играеха на зарове, други си подаваха мях с вино. Прислужник с кошница прясно опечено месо претича към една от кухните, където щяха да го окачат, за да бъде опушено, нарязано, осолено и прибрано, за да издържи до края на годината. От ковачницата се носеше ек, подобен на звън на камбана; някъде изплака дете – син или дъщеря на някого от гарнизона. Във външния двор някой крещеше заповеди да се смаже портата. Излая куче, откъм кухните се чу смях. Ателстан се усмихна и се поуспокои.

Не бива да забравяш дребните неща в живота, заключи той, те те поддържат жив. Хвана под ръка сър Джон и двамата полекичка тръгнаха през вътрешния двор, стъпвайки внимателно в меката, мръсна киша, нащрек за нестопени късове лед. Един страж ги въведе в кулата Бийчъм и ги заведе в покоите на мистрес Филипа на втория етаж. Стаята беше просторна, със силно издаден еркерен прозорец, който гледаше към вътрешния двор. Седалките в нишите бяха тапицирани с възглавнички, част от прозорците бяха със стъклопис. Още щом влезе, Ателстан почувства, че това е стая на жена – по стените висяха ръчно тъкани гоблени, на единия бяха изобразени златен и сребърен дракон в битка. На друг се виждаше младенецът Иисус в яслите във Витлеем, усмихнат и протегнал ръце към майка си, облечена в златиста роба и небесносиня мантия. Тухлите на стената бяха боядисани в червено и бяло, през полуотворените врати на големите гардероби се виждаха рокли и наметки в различни цветове и от различни тъкани. Малък огън от борови клони гореше в сводестото огнище. В единия ъгъл имаше чекрък, нишката още беше опъната. В другия – отделен от стаята със завеса – се намираше спалнята. Дълга полирана маса стоеше в средата на помещението. На нея бяха поставени подгряващи подложки, пълни с тлеещи въглища, билки и подправки. Ароматът им напомни на Ателстан за свежите пролетни утрини във фермата на баща му в Съсекс. Той забеляза и другата врата в далечния край на страничната стена, която се показваше иззад плътна червена завеса. Ателстан се усмихна и смигна на сър Джон.

– Дамски будоар, милорд коронер – прошепна той.

Кранстън се усмихна, после си спомни за лейди Мод и лицето му посърна.

Когато влязоха, мистрес Филипа се изправи. По темперамент, макар и не по външност, тя напомняше на Ателстан за Бенедикта: беше също тъй спокойна, но той беше забелязал и стоманения ѝ поглед. Беше ли Филипа достатъчно силна и безмилостна, питаше се той, за да извърши убийство? Свещеникът изгледа останалите, които си шепнеха тихо като хора, които се опитват да изглеждат спокойни, но той усещаше напрежението им. Разговорът рязко замря, когато Кранстън прекоси стаята. Може би нещо у Филипа или женственото излъчване на стаята ѝ бе напомнило на Кранстън за Мод, защото коронерът внезапно започна да се държи заядливо с момичето.

– Още едно проклето убийство! – изрева той. – Сега какво?

Джефри Парчмайнър, годеникът на Филипа, се изправи и излезе от сенките край стената. Изглеждаше разтревожен, по-блед и по-трезвен от последния път, когато го беше видял Ателстан.

– Убийство ли, милорд коронер? – заекна той. – Какво доказателство имаш? Нахлуваш в покоите на дамата и крещиш обвинително, но не представяш доказателства. Как да разбираме това?

Ателстан се огледа. Сър Фулк изглеждаше потиснат и седеше прегърбен на стола си. Капеланът, приседнал на столче до огнището, се взираше в пламъците и кършеше ръце, докато Растани, мълчаливият мургав слуга, се беше облегнал на стената, сякаш искаше камъните да се разтворят и да го погълнат. Другият хоспиталиер, Фицормонд, стоеше до прозореца със скръстени ръце и се взираше в пода, сякаш не забелязваше присъствието на Кранстън. Колбрук изглеждаше смутен, потропваше с крак и тихичко си подсвиркваше.

– Годеникът ми зададе въпрос – настоя Филипа. – Откъде знаеш, че рицарят е бил убит? И какво значение има, милорд коронер? Баща ми също беше убит, но по-близо ли си до разкриването на убиеца?

– За убийството на баща ти ще бъде отмъстено – отсече Кранстън. – Колкото до Моубри, и у него е имало същия пергамент и останки от сусамена бисквита. Какво друго доказателство ви трябва?

Филипа го изгледа студено.

– Отговорих на един от проклетите ви въпроси! – извика Кранстън.

– Сър Джон – отвърна тя с леден тон, – смири езика си. Баща ми – гласът ѝ едва не секна – лежи в ковчега си в "Сейнт Питър ад Винкула". Аз, неговата дъщеря, скърбя и настоявам за правосъдие, а ти ми говориш с обидния уличен език на Съдърк. Аз съм дама, сър.

Очите на Кранстън се присвиха злостно.

– И какво от това? – отвърна той, преди Ателстан да успее да се намеси. – Колкото дами, толкова и курви!

Момичето ахна. Годеникът ѝ скочи на крака и посегна към ножа на колана си, но Кранстън го спря с един презрителен поглед. Ателстан видя как хоспиталиерът внезапно се раздвижи и с тревога съзря, че е стиснал една от ръкавиците си.

Мили Боже, помисли си Ателстан, не тук и не сега! Последното, от което имаше нужда сър Джон, бе дуел на живот и смърт.

– Сър Джон! – каза той рязко. – Мистрес Филипа е права. Ти си кралски коронер. Тя е дама от добро семейство, изгубила е баща си, а сега и един от близките приятели на семейството също е сполетян от ужасна смърт.

Той сграбчи коронера за ръката и го завъртя, без да изпуска от поглед хоспиталиера, който сега стоеше зад тях.

– Сър Джон! Овладей се, моля те – прошепна той. – Заради мен.

Кранстън го изгледа със зачервените си очи. Приличаше на голямата рошава мечка в двора долу. Доминиканецът докосна кротко ръката на коронера.

– Сър Джон – каза той тихо, – моля те. Ти си джентълмен и рицар.

Коронерът затвори очи, пое си дълбоко дъх, отвори ги и се усмихна.

– Когато си наблизо, братко – промърмори той, – проклетата ми съвест може да излезе в отпуск – после се обърна към Филипа. – Милейди, преди сър Брайън или сър Фулк да са ме предизвикали на дуел, ти поднасям извиненията си – докато го казваше, той хвърли презрителен поглед на чичото на Филипа, който още седеше отпуснат на стола. После се усмихна сияйно на момичето. – Има старци, мистрес – продължи той, – има и глупаци. Но няма нищо по-лошо от стар глупак.

Той протегна ръка, хвана пръстите на момичето, което не се възпротиви, и ги целуна по начин, на който би завидял и най-обиграният придворен.

– Държах се ужасно невъзпитано, особено сега, когато тялото на баща ти още не е погребано! – възкликна той. – Моля те да ми простиш.

Седма глава

Атмосферата в стаята се разведри. Ателстан затвори очи. Боже, Боже, помисли си той, благодаря ти. Хоспиталиерът едва не бе ударил с ръкавицата си сър Джон, а ако това беше станало... Свещеникът познаваше Кранстън. Щеше да бъде дуел a outrance – до смърт! Мистрес Филипа се усмихна, пристъпи на светло и едва сега Ателстан осъзна докрай грубостта на Кранстън.

Лицето на момичето беше бяло като сняг, очите – зачервени и обградени от тъмни сенки, но тя беше разбрала, че обидата на Кранстън не е била умишлена. Наклони се напред и целуна леко сър Джон по бузата. Това само притесни още повече коронера; той заби поглед в пода и затътри крака като недодялан ученик. Филипа отиде до подноса с бокали и напълни два. Подаде единия на Ателстан, а другия пъхна в мечата лапа на сър Джон. Коронерът се усмихна на виното, вдигна чашата и я пресуши на един дъх. Облиза устни, намигна на момичето и протегна ръка, за да му напълнят пак чашата. Филипа се подчини с усмивка и Ателстан изпъшка. Не знаеше кое е по-лошо: мрачният Кранстън или пияният Кранстън.

Сър Джон взе бокала, отиде до прозореца и се загледа в слънцето, което позлатяваше снега във вътрешния двор. Ателстан се зае да подрежда принадлежностите си върху масата. Останалите присъстващи почти не помръдваха, сякаш погълнати от думите и действията на коронера. Бяха се втренчили в него като ученици в строг учител. Кранстън погледа как слънчевите лъчи проблясват върху голямата сигнална камбана, после се обърна рязко.

– Моубри – заяви той – е бил убит. Поне аз мисля така. Получил е същото съобщение като сър Ралф. Смятам, че се е качил на стената и когато сигналната камбана е забила, се е затичал. Огледах много внимателно мястото...

Ателстан си спомни как Кранстън се беше подпрял на стената и прикри усмивката си.

– Огледах много внимателно мястото – продължи Кранстън, хвърляйки гневен поглед на свещеника. – Моубри не се е подхлъзнал случайно. – На това място има плътен слой от пясък и чакъл, дебел поне един инч. Някой е планирал падането му.

– Беше ли пил Моубри? – попита Ателстан.

Кранстън се обърна и погледна другия хоспиталиер. Сър Брайън поклати глава.

– Той беше кален воин – отвърна рицарят. – Можеше да тича по пътеката и във виелица.

– Кажете ми – продължи Кранстън, – какво стана снощи? Преди Моубри да падне.

– Всички бяхме тук – обади се сър Фулк и се усмихна. – Мистрес Филипа ни беше поканила на вечеря.

– Аз не бях! – отсече Фицормонд. – Бях в стаята си и чаках горкия Моубри да се върне.

– Растани също – изпелтечи капеланът, размърдвайки се на стола.

– Да – промърмори Фицормонд. – Покръстеният не беше тук.

Ателстан стана и приклекна пред Растани. Взря се в нямото му, изпълнено със страх лице.

– Милейди Филипа – каза той през рамо, – бих искал да говоря с Растани, макар че той сигурно може да предвиди въпроса ми.

– Аз също! – извика сър Фулк. – Аз ще отговарям вместо него.

– Не, сър, няма! – излая Кранстън.

Ателстан докосна ръката на Растани, която беше студена като лед. Свещеникът се вгледа във влажните му, тъмни очи. Мъжът беше ужасен, но от какво? От това, че ще го разкрият? От развръзката?

– Къде беше ти, Растани? – попита свещеникът.

Филипа направи няколко странни движения с пръсти и Растани ѝ отвърна също с някакви знаци.

– Казва, че му било много студено – обясни момичето. – Бил е в старата стая на татко в Бялата кула.

– Той се движи тихо като котка – забеляза Кранстън. – Би могъл да обиколи крепостта, без никой да го забележи.

– За какво намекваш, сър Джон? – попита рязко Филипа.

– Може Растани да е бил камбаната.

– И как го е направил, за Бога, щом няма следи от стъпки? – попита подигравателно Джефри, заставайки до Филипа.

Кранстън се усмихна:

– Със снежна топка?

Колбрук почти се задави от смях.

– Казах ти, сър Джон, стражите виждат добре мястото около камбаната. Никой не се е приближавал.

Кранстън подсмръкна шумно и погледна с копнеж към вече празния си бокал.

– Сър Джон, преди да продължиш с предположенията си къде съм бил аз – обади се Фицормонд, – ще ти кажа, че бях в стаята си, но никой не ме видя там – той изгледа гневно Кранстън. – Но аз съм духовно лице, рицар и благородник. Не съм лъжец!

– Защо остана там, сър Брайън? – намеси се тактично Ателстан.

Рицарят сви рамене.

– Бях уплашен. И аз получих писмото на смъртта.

Той извади парче пергамент изпод наметката си и Кранстън почти го изтръгна от ръката му.

Хоспиталиерът беше прав. Рисунката беше същата като онези, които бяха получили сър Ралф Уитън и Моубри – грубо нахвърлян кораб с опънати платна и малък черен кръст във всеки ъгъл.

– Получих и сусамова бисквита – каза тихо Фицормонд, – но я изхвърлих.

– Някой друг оглеждал ли е мястото, след като Моубри беше паднал? – попита внезапно Кранстън.

– Аз, Фицормонд и Колбрук – отвърна Фулк. – Когато прозвуча сигналът, всички излязохме от тази стая. Хоспиталиерът беше с нас, когато открихме тялото на Моубри. Поканихме и този млад джентълмен – той махна пренебрежително към Джефри – да ни придружи, но е добре известно, че той се бои от височини.

Джефри се изчерви от срам и извърна поглед.

– Чичо! – тихо каза Филипа. – Това не е честно.

– Не е честно – прекъсна я Кранстън, – че знаем много малко за изминалата нощ. Мистрес Филипа, кога се събраха гостите ти?

– Точно след вечерня, към осем часа.

– И дойдоха всички, освен Растани и хоспиталиерът?

– Да, да, точно така.

Кранстън се обърна към хоспиталиера.

– Къде каза, че си бил тогава?

– В стаята си.

– А Моубри?

– На стената.

– Значи – въздъхна Кранстън, – докато Моубри е размишлявал, вие, останалите, без Фицормонд, сте се събрали тук?

– Да.

– След колко време прозвуча сигналът?

– След два-три часа.

– И никой не е излизал?

– Само Колбрук отиде на обиколка, а други до нужника, но той е в коридора – момичето леко се усмихна. – Всички пихме много.

Ателстан вдигна ръка.

– Няма значение.

Доминиканецът изтръгна пергамента от ръката на Кранстън, отиде при хоспиталиера и го тикна под носа му.

– Сър Брайън, какво означава това?

Рицарят отвърна поглед.

– Сър Брайън Фицормонд – повтори Ателстан, – скоро ще се явиш пред Божия съд. В името на рицарската ти клетва те питам какво означава този пергамент?

Зачервените очи на хоспиталиера се открояваха върху изпитото му, бледо лице. Ателстан почувства, че гледа човек, над който Смъртта вече бе простряла меките си черни криле. Наведе се още по-напред, вече виждаше малките червени венички в очите на рицаря и сивата бледина на бузите му. Фицормонд сигурно беше смел човек, но Ателстан усещаше почти физически страха, като остър мирис, лъхащ от него.

– В името на клетвата ти пред Христа – прошепна Ателстан, – кажи ми истината.

Сър Брайън внезапно вдигна лице и прошепна нещо на ухото му. Доминиканецът изненадано се отдръпна, но после кимна.

– Какво каза? – излая Кранстън.

– После, сър Джон – Ателстан се обърна към останалите от групата. – Какво се случи тук снощи? – попита той, за да обърне разговора в друга посока.

Сър Фулк, на чието лице сега беше изписана обичайната му фалшива сърдечност, се приведе напред.

– Племенницата ми – каза той – искаше да ни благодари за добротата, която сме проявили към нея след смъртта на сър Ралф. Седяхме и вечеряхме като приятели. Говорихме за старите времена и за онова, което може да се случи занапред.

– И никой не е излизал?

– Не и преди да прозвучи сигналът.

– Не, сър Фулк – прекъсна го Джефри. – Спомни си, че пи много – той се усмихна неискрено. – Може би твърде много, за да помниш. Свещеникът излезе – Джефри посочи към капелана Уилям Хамънд, който беше кацнал на стол край огъня, подобен на гарван в черното си расо. – Не помниш ли, че излезе, отче?

– Ходих в стаята си – заяви капеланът. – Бяха ми подарили вино – той погледна злобно Джефри, после Колбрук. – Един енориаш ми го даде. Не е от складовете на Тауър, ако това си мислите – той повдигна рамене. – Да, бях пил много, залитах и се забавих. Точно влизах в кулата Бийчъм, когато камбаната заби.

– Какво стана после? – попита Ателстан. Погледна Колбрук и осъзна, че помощникът не им беше казал какво е правил. – Мастър Колбрук, какво стана?

– Камбаната заби. Аз и останалите излязохме от покоите на мистрес Филипа. Гарнизонът беше вдигнат на крак, проверихме всички порти. После се разпръснахме, за да разберем какво се е случило. Фицормонд откри тялото на Моубри, отидохме при него, после дойде мастър Парчмайнър. Огледахме тялото и аз се качих на стената.

– И? – излая Кранстън.

– Не открих нищо. Бяхме по-обезпокоени от това, че някой е бил камбаната.

– Но не открихте следи от този, който го е направил? – попита Ателстан.

– Не, вече ви казах.

Ателстан се огледа отчаяно. Как, чудеше се той, може да звъни камбана, без някой да дърпа въжето! Или без да остави следа близо до нея? Какво беше станало? И как звънарят е минал незабелязано през Тауър, за да подготви падането на Моубри? Свещеникът въздъхна дълбоко.

– Къде е сега тялото на Моубри?

– Вече е положено в ковчега – отвърна Филипа. – Пред олтарната преграда в параклиса "Сейнт Питър Ад Винкула".

– И аз ще се присъединя към него там – прошепна Фицормонд. После вдигна поглед и леко се усмихна. – Да, вече съм белязан от смъртта.

Думите му увиснаха във въздуха като стрела, преди да се наклони и да започне да се снижава смъртоносно.

Ателстан се обърна, когато силното хъркане на Кранстън наруши тишината. Чу как Джефри се изкиска, дори пребледнялата Филипа се усмихна, капеланът се усмихна кисело, а Фулк изпръхтя от смях.

– Сър Джон има много проблеми, които го изтощават – заяви Ателстан. – Мистрес Филипа, може ли да ви погостуваме за малко? – Той погледна Колбрук. – Мастър помощник-комендант, трябва да разговарям със сър Брайън. Има ли друга стая тук?

Филипа посочи към вратата на далечната стена.

– Още една малка в края на коридора – тя леко се изчерви.

– След нужника. Вътре е топло. Сутринта поръчах да сложат мангал.

Ателстан се поклони, усмихна се леко на останалите, хвърли отчаян поглед към хъркащия Кранстън и поведе сър Брайън по коридора. Отляво беше нужникът, прикрит със завеса, която висеше от метален прът. Ателстан дръпна завесата и сбърчи нос при миризмата. Нужникът беше примитивен – малка ниша в стената със седалка под малко овално прозорче, което гледаше към вътрешния двор.

– Изтича в рова – промърмори сър Брайън.

Ателстан кимна, пусна завесата и продължи. Стаята в края на коридора миришеше по-хубаво и беше чиста. Стените бяха белосани, прозорците – със затворени капаци. Ателстан седна на един стол и посочи пейката до стената.

– Седни, сър Брайън. Кажи ми сега, какво искаш?

Внезапно рицарят коленичи в краката на доминиканеца и се прекръсти. Ателстан се огледа отчаяно. Подозираше какво следва.

– Прости ми, отче – прошепна Фицормонд, – защото съгреших. Това е моята изповед.

Ателстан се дръпна назад и краката на стола издраскаха каменния под.

– Не мога – прошепна той. – Сър Брайън, ти ме изигра! Каквото и да ми кажеш сега, то ще бъде запечатано с тайната на изповедта.

– Знам! – изсъска Фицормонд. – Но душата ми е затънала в черен грях.

Ателстан поклати глава и понечи да стане.

– Не мога – повтори доминиканецът. – Каквото и да ми кажеш, ще мога да го разкрия само по заповед на Светия отец, папата, в Авиньон. Сър Брайън, не си честен. Защо ме изигра така?

Фицормонд вдигна поглед, очите му блестяха.

– Това не е измама – каза той. – Отче, искам да се изповядам. Трябва да ме изповядаш. Аз съм грешник in periculo mortis^14!

Ателстан въздъхна. Сър Брайън беше прав. Канонът беше много строг по този въпрос: свещеникът беше длъжен да чуе изповедта на всеки, който смята, че го застрашава смърт. Да откаже би било ужасен грях.

– Съгласен съм – прошепна свещеникът.

Сър Брайън отново се прекръсти.

– Прости ми, отче, защото съгреших. Минаха много години от последната ми изповед и се изповядвам пред лицето на Бога с надеждата да ме дари с божествената Си милост, когато ме застигне предстоящата смърт.

Ателстан затвори очи и се облегна назад. Изслуша литанията от грехове: нечисти мисли и действия, желания на плътта, алчност, избухлив нрав, мръсен език, както и дребните свади, които се случват във всяка общност. Сър Брайън призна за борбата си с греха, желанието си да върши добро и непрестанните си провали да се придържа към него. Ателстан, който беше опитен изповедник, разбра, че сър Брайън е добър, но много объркан човек. Накрая хоспиталиерът свърши и се отпусна на пети, но главата му все още беше наведена.

– Аз съм грешник, отче – прошепна той.

– Бог знае – отвърна Ателстан, – че всички сме грешници, сър Брайън. Има такива, които знаят, че са грешници, изповядват се и се опитват да вървят към доброто. Ти си един от тях. Има други, като фарисеите, които не могат да бъдат опростени, защото смятат, че никога не грешат – Ателстан се наведе към него. – Опрощение ли искаш? – Свещеникът вдигна ръка. – Absolve te! – каза той напевно. – Опрощавам те.

– Спри! – Сър Брайън вдигна глава и Ателстан видя сълзите по бледите му, хлътнали бузи.

– Сър Брайън, още ли има? – попита той меко.

– Разбира се, че има! – изсъска Фицормонд. – Аз съм убиец, отче. Убиец. Отнех живота на приятеля си. Не! Не сега! – Той поклати глава и каза сякаш на себе си: – Бях съучастник в убийство. И се извърнах на другата страна.

Ателстан се напрегна, опитвайки се да скрие тръпката на възбуда – любопитството, породено у свещеник, който при изповед имаше неповторимата възможност да вижда как една душа разкрива най-тайните си кътчета.

– Чие убийство? – тихо попита той.

Рицарят поклати глава, хлипайки като дете.

– Сър Брайън! – Ателстан леко го потупа по рамото. – Седни, човече. Хайде, седни.

Рицарят се свлече на пейката. Доминиканецът се огледа и видя кана за вино и бокали върху сандъка. Стана, напълни един и го пъхна в ръката на Фицормонд.

– В църковния закон не пише – усмихна се Ателстан, – че човек не може да пийне по време на изповед. – Той изтри потните си ръце в расото. – Или, както казва свети Павел, "употребявай и малко вино, поради стомаха си"[15].

Сър Брайън отпи от бокала и се усмихна.

– Да, отче – отвърна той. – И както са казали римляните "In vino veritas". Истината е във виното.

Ателстан кимна, приближи стола си и седна.

– Кажи ми със свои думи, сър Брайън, истината за това убийство.

– Преди много години – започна Фицормонд – бях буен младеж, рицар, мечтаех да стана кръстоносец. Приятелите ми споделяха моите склонности. Всички служехме в Лондон или там наблизо: Ралф Уитън, Джерард Моубри, Адам Хорн и...

– Гласът му пресекна.

– И кой?

– Водачът ни, Бартоломю Бъргиш от Удфорд в Есекс – Фицормонд си пое дълбоко дъх. – Войната във Франция беше приключила. Дю Геклен^16 реорганизираше френската армия, старият ни крал отпадаше и във Франция нямаше нужда от английски мечове, затова отплавахме за Светите земи. Предложихме мечовете си в услуга на краля на Кипър. Прекарахме там две години, газехме в кръв. Накрая кралят се отказа от услугите ни, а ние нямахме нищо освен дрехите, конете, броните и раните си от битките. Станахме наемници в армията на халифа на Египет.

– Всички ли? – попита Ателстан.

– Да, да. Все още бяхме като братя. Като Давид и Ионатан^17. – Фицормонд се усмихна. – Не се бояхме от нищо. Бяхме заедно и споделяхме всичко. В Александрия имаше бунт. Водачът ни Бартоломю беше нает от халифа да помогне на сатрапите му да го потушат – Фицормонд млъкна и отпи от чашата. Беше истинска кървава баня, но накрая пробихме отбраната и Бартоломю ни поведе напред – очите на хоспиталиера срещнаха погледа на Ателстан. – Сечахме жива плът, за да вървим напред. Калдъръмът не се виждаше от кръвта, която се лееше като вода. Армията на халифа ни последва и тогава започна клането. Мъже, жени, деца падаха под мечовете – Фицормонд спря и избърса уста с опакото на дланта си. – И това признавам, отче, макар че ние не участвахме. Бартоломю ни отведе надалеч. Намерихме къща на търговец, пълна с богатства – Фицормонд облиза устни и плътно затвори очи, опитвайки се да си припомни събитията в обления от слънце град преди толкова много години. – Законите на халифа бяха строги – продължи той. – Като наемници нямахме право да плячкосваме, така че по-голяма част от съкровището не ни беше от полза, но Бартоломю намери тежък колан, пълен със злато – рицарят млъкна и посочи шнура около кръста на Ателстан. – Представи си го десет пъти по-дебел, братко. Две тежки парчета кожа, зашити заедно и натъпкани с пари. Всички монети бяха от чисто злато. Цяло състояние.

Фицормонд млъкна отново. Беше се върнал назад във времето, стоеше, уморен и окървавен, зяпнал с отворена уста колана, който Бартоломю беше намерил скрит под плочите на пода.

– Какво стана после? – попита Ателстан.

Фицормонд се усмихна.

– Бартоломю постъпи смело. Каза, че ще изчака да види дали халифът ще ни награди, задето сме пробили отбраната. Но той не го направи, затова водачът ни задържа парите.

– И защо това да е било смело?

– Ако го бяха хванали, щяха да го разсекат от врата до слабините, да изтръгнат гениталиите му и да му ги пъхнат в устата, а отрязаната му глава щеше да бъде набита на кол над градските порти. Бартоломю се съгласи да скрие колана, при положение, че вземе половината от съкровището, а ние си поделим остатъка. Съгласихме се, през нощта избягахме от армията на халифа и по море стигнахме до Кипър.

– Това ли е връзката с кораба? – прекъсна го Ателстан.

– О, не. Пристигнахме спокойно в Кипър, но халифът прати убийци след нас. Хашишини, последователи на Стареца от планината, обучени убийци, които дойдоха през нощта. Бяха толкова самоуверени, че ни изпратиха предупреждение.

– Сусамена бисквита? – попита Ателстан.

– Да, но Бартоломю ги чакаше. Една нощ се промъкнаха в къщата ни, но той ни беше казал да спим на покрива, а през една пролука наблюдаваше спалнята. Знаеш ли – гласът на Фицормонд звучеше като насън, – че Бартоломю не трепна? Затвори тримата в стаята и ги уби – гласът на сър Брайън пресекна. – Той беше най-добрият – Бартоломю. Почтен и честен. Не съм срещал по-опасен воин, а ние го убихме!

Ателстан стана, взе каната с вино и отново напълни бокала му.

– Продължавай, сър Брайън.

– Бартоломю искаше да си отиде у дома, в имението си в Удфорд. Жена му беше болна, той се боеше и за живота на малкия си син. Същевременно имаше проблеми със сър Ралф Уитън – Фицормонд се вгледа в бокала си. – Ралф беше червеят в ябълката. Мисля, че тайно завиждаше на Бартоломю. Започна да спори за начина, по който трябваше да се подели съкровището, но Бартоломю не прие сериозно думите му. Той каза, че уговорката си е уговорка; той беше намерил съкровището, беше рискувал да понесе гнева на халифа и беше убил тримата убийци, изпратени по петите ни. Но каза, че вярва на кръвните си братя и ни остави съкровището, когато взе кораб от Кипър. – Фицормонд погледна Ателстан и доминиканецът започна да подозира каква е причината за рисунката върху пергамента.

– Какво стана с кораба, сър Брайън?

Рицарят изпразни бокала на една глътка.

– Няколко дни по-късно научихме, че Уитън е пратил тайно съобщение на халифа – той вдигна рамене. – Останалото е ясно. Корабът, с който пътуваше Бартоломю, беше нападнат и потопен.

Ателстан се обърна, когато вратата се отвори с трясък. Появи се Кранстън с разкривено лице и мътни очи.

– Какво става тук, по дяволите? – избоботи той. – Къде... – Той изрече сквернословие и погледна ядно рицаря. – Все още ли искаш да ме предизвикаш на дуел, сър Брайън?

Ателстан стана, хвана Кранстън за ръката, изведе го от стаята и затвори вратата.

– Сър Джон – дрезгаво каза той. – Изповядвам този човек.

Кранстън се опита да го изблъска встрани.

– Разкарай се! – изрева той. – Пет пари не давам!

– Сър Джон, това няма нищо общо с теб.

Ателстан блъсна коронера с цялата си тежест и той залитна назад по коридора. Когато си възвърна равновесието, сър Джон извади дългата си, зловеща на вид кама от канията и бавно отстъпи, приковал кръвясалите си очи в доминиканеца. Ателстан се облегна на вратата.

– Какво ще направиш, Джон? – тихо попита той. – Нима ти, кралският коронер, ще убиеш свещеник, колега и приятел?

Сър Джон спря и се облегна на стената, загледан в дебелите греди на тавана, положени върху каменни подпори.

– Да ми прости Бог, Ателстан – прошепна той. – Предай извиненията ми на сър Брайън. Ще ви изчакам долу.

Свещеникът отново влезе в стаята. Фицормонд държеше главата си с ръце. Ателстан го докосна леко по рамото.

– Забрави за Кранстън – той се усмихна. – Лае повече, отколкото хапе. Сър Брайън, искаше да чуя изповедта ти. Бъргиш е бил убит. Вината сигурно е била само на сър Ралф?

Фицормонд поклати глава и вдигна поглед.

– Не бъди снизходителен, отче. Ралф ни каза какво е направил. Можехме да го спрем. Можехме да предадем сър Ралф на правосъдието. Можехме да търсим по моретата, за да разберем дали Бартоломю не е оцелял.

– Възможно ли беше?

– Може би. Понякога маврите продават пленници на пазарите за роби. Но ние не го потърсихме там. Можехме да намерим вдовицата на Бартоломю и малкия му син, но и това не направихме – Фицормонд удари с юмрук дланта си. – Трябваше да екзекутираме сър Ралф. Вместо това станахме негови съучастници и си поделихме спечеленото по позорен начин богатство.

– Какво стана с вдовицата на Бартоломю?

– Не знам. Пътищата ни се разделиха. Накрая с Моубри се почувствахме толкова виновни, че станахме хоспиталиери и дарихме на ордена богатството, което ни беше останало. Хорн се върна в града и стана влиятелен човек. Уитън започна служба при Джон Гонт– Фицормонд остави бокала на земята пред себе си. – Знаеш ли, отче, едва когато Уитън умря, осъзнах как ни е държал в зловещия си плен – Фицормонд замълча. – Видя ли голямата мечка в двора на Тауър?

– Да.

– Всеки следобед, когато съм тук – продължи Фицормонд, – отивам да я гледам. Мечката е убиец, но нещо у нея ме привлича. Уитън беше такъв. Сър Ралф превърна вината си във връзка между всички нас. С годините се успокоихме, че престъплението ни е било забравено и започнахме да се срещаме всяка година, за да празнуваме Коледа. Никога не споменавахме Бартоломю.

Ателстан кимна.

– Това е най-ужасното на греха, сър Брайън. Оставяме го да стане част от нас, като загниващ зъб, който търпим и забравяме.

Фицормонд потърка лицето си.

– Но какво стана преди три години? – попита Ателстан.

– Не знам. Дойдохме в Тауър като гости на Ралф за Коледа, вечеряхме, както обикновено в "Златната митра" в Пети Уелс, но когато се срещнахме със сър Ралф този път, той изглеждаше така, сякаш бе видял призрак. Всъщност той ни каза точно това и нищо повече.

Ателстан хвана китката на рицаря и го принуди да вдигне поглед.

– Изповяда ли всичко, сър Брайън?

– Всичко, което знам.

– А парчето пергамент?

– Напомняне за кораба, на който плаваше Бартоломю.

– А четирите кръста?

– Символизират четиримата приятели на Бартоломю.

– А сусамената бисквита?

Фицормонд въздъхна и изду бузи.

– Напомняне как Бартоломю ни спаси от убийците и предупреждение за смъртта ни.

– Знаеш ли кой уби сър Ралф и сър Джерард?

– Кълна се в Бога, не!

– Може ли Бартоломю да е оцелял?

– Възможно е.

Ателстан се вгледа във варосаните стени.

– Ами синът му? Сега трябва да е млад мъж.

Фицормонд вдигна рамене.

– Мислих за това и разпитах тук-там. Младият Бъргиш е бил убит във Франция. А сега, отче, как да изкупя греха си?

– Изкуплението е във вината, която носиш. Трябва да се молиш за душата на Бъргиш и за душите на сър Джерард и сър Ралф. И още нещо!

– Да, отче?

– Слез долу и повтори изповедта си пред сър Джон.

– Ще ме арестува за убийство.

Ателстан се усмихна.

– Сър Джон е стар войник и когато е трезвен, обича да изучава човешкото сърце. Той има повече състрадание в малкия си пръст, отколкото много свещеници в цялото си тяло. Ще те изслуша и вероятно ще изреве за чаша херес.

Осма глава

Фицормонд си тръгна и тихо затвори вратата след себе си. Ателстан отиде до прозореца и се загледа разсеяно в голямата сигнална камбана, която висеше неподвижно на заледеното въже над покрития със сняг вътрешен двор. Под светлината на слънцето, което вече клонеше към залез, тя блестеше като къс сребро. Ателстан се обърна и видя Фицормонд да говори тихо с Кранстън. Коронерът кимаше и слушаше внимателно изповедта на хоспиталиера.

Ателстан се върна в покоите на Филипа, но стаята беше пуста. Постоя малко, размишлявайки над разказа на Фицормонд – първо, убийствата на сър Ралф и Моубри са били свързани с ужасното предателство в Кипър преди толкова години. Второ, и тук Ателстан потръпна, щеше да има още убийства. Той събра писмените си принадлежности, докато мислеше над другите възможности. Първо, Бъргиш може би беше оцелял и се беше върнал, за да си отмъсти. Второ, някой друг, може би синът му, беше пристигнал тук, за да накара убийците на баща си да платят за смъртта му. Но ако беше някой от тях, как се беше промъкнал в Тауър, как беше ударил сигналната камбана и предизвикал падането на Моубри? Ателстан въздъхна. Убийството на сър Ралф беше просто в сравнение с трудностите около това на хоспиталиера.

Свещеникът потърка брадичката си с длан и си спомни, че беше обещал на Бенедикта да се срещнат в затвора "Флийт", където дърводелецът Саймън щеше да прекара последната си вечер на земята. Мисълта за Бенедикта го накара да се усмихне. Отношенията им бяха станали по-спокойни, по-нежни. После си спомни доктор Винсентий и се помоли лекарят да не я плени с неуловимия си чар. Усмивката му се разшири. Като си помисли само човек, той, доминикански свещеник, обрекъл се на безбрачие, ревнуваше една жена, с която би могъл да бъде само приятел.

Той се отърси от унеса си и огледа стаята. Убийствата... Какви други възможности имаше? Беше ли някой от някогашните приятели? Не Фицормонд, но може би търговецът Хорн? Или Колбрук беше разкрил тъмното минало на сър Ралф и осигуряваше осъществяването на собствените си амбиции под прикритието на отмъщение за предишни престъпления? Ателстан се уви с наметалото, взе писмените си принадлежности и огледа красиво избродирания гоблен, с който бе покрита облегалката на един стол. Разбира се, би било ужасно да си представи, че мистрес Филипа има хладнокръвието и присъствието на духа да бъде убийца, а Парчмайнър може да ѝ бъде съучастник. Капеланът Хамънд също имаше причина да е озлобен, а сър Фулк щеше да спечели много.

Ателстан чу Кранстън да вика името му, затова излезе от стаята и слезе долу, където коронерът стоеше и риташе разсеяно снега.

– По-добре ли си, сър Джон?

Кранстън изсумтя.

– Каза ли ти Фицормонд всичко?

Коронерът вдигна поглед.

– Да, Ателстан. И ти ли мислиш това, което мисля аз?

Ателстан кимна.

– Греховете – прошепна – винаги ни настигат. Древните гърци ги наричат Фурии. Ние, християните – гняв Божи.

Кранстън се канеше да отговори, когато Колбрук пресече двора. Помощникът беше пребледнял и напрегнат.

– Милорд коронер! – извика той. – Свърши ли тук?

– С други думи – почти прошепна Кранстън на Ателстан, – човекът ни пита кога ще се разкараме от тук.

– Скоро ще си тръгнем, мастър помощник, но може ли първо да те помоля за една услуга?

Колбрук скри неудоволствието си зад фалшива усмивка.

– Разбира се, братко.

– Тук имате вестоносци. Ще пратиш ли един при вдовицата Бенедикта в "Сейнт Ерконуолд" в Съдърк? Помоли я да се срещне е мен и сър Джон в кръчмата "Трите жерава" на Чийпсайд. И, мастър помощник?

– Да?

– Трупът на сър Ралф – беше ли изстинал?

– Аз съм войник, братко, не лекар. Но мисля, че беше така. Защо питаш?

– Просто така – промърмори Ателстан. – Благодаря ти.

Колбрук кимна и отмина. Кранстън лениво се протегна.

– Хубава каша, братко.

– Тихо, сър Джон, не тук. Мисля, че тези стени имат уши, а нашият мил приятел Ред Хенд има нужда от публика.

Кранстън се обърна и тихо изруга, когато лудият заподскача през снега, за да ги поздрави, джавкайки като дружелюбно куче.

– Много кръв! Много кръв! – изкрещя той. – Много смърт, мрачни тайни! Три тъмници, но само две врати. Тъмни коридори. Ред Хенд вижда всички! Ред Хенд знае какво поскърцва в сенките! – лудият затанцува в снега пред тях.

– Нагоре-надолу! Нагоре-надолу, тялото пада! Какво мислите? Какво мислите?

– Махни се, Ред Хенд! – промърмори Кранстън, хвана под ръка Ателстан и го поведе покрай голямата сграда до моравата към портата под кулата Уейкфийлд. Внезапно Ателстан си спомни мечката, обърна се и отиде до мястото, където беше оковано животното, в ъгъла между стената и кулата с камбаната. Свещеникът беше очарован. Гледаше я и скри усмивката си, надявайки се, че сър Джон няма да я забележи, защото между рошавия звяр и едрия коронер имаше голяма прилика.

– Мирише на мърша – изпъшка Кранстън.

Мечката се обърна и Ателстан видя яростта в малките ѝ, червени очи. Огромният звяр се изправи на крака и опъна веригата около врата си.

– Не знам кой е по-луд – промърмори Кранстън, – мечката или Ред Хенд!

Животното сякаш разбра думите му, защото се хвърли към него със сподавен рев. Горната му бърна се набръчка и разкри зъби, остри като ножове.

– Мисля, че си прав, сър Джон – отбеляза Ателстан.

– Може би трябва да си вървим.

Доминиканецът гледаше с тревога как веригата около врата на мечката скърца и тресе скобата, закована на стената. Те завиха наляво, за да вземат конете си от конюшнята.

– Може да ги оставим тук – забеляза Ателстан – и да вземем лодка по реката.

– Пази Боже, братко – отсече Кранстън. – да не си полудял? Проклетият лед още се движи, а и не бих минал под Лондонския мост дори при хубаво време!

Излязоха от Тауър и поеха по Ийстчийп, завиха по Грейсчърч, покрай Корнмаркет, където се намираше църквата "Сейнт Питър ъпон Корнхил" и тръгнаха по Чийпсайд. Шумът на голямата улица беше оглушителен: търговци, продавачи и чираци прегракваха от крещене, докато се опитваха да наваксат липсата на продажби по време на виелицата. Пристави и чиновници бяха също заети: водеха двама пияници с бурета на главите през пазара, следвани от поток мръсни, парцаливи хлапета, които замеряха нещастниците с лед и снежни топки. Един просяк беше умрял на ъгъла на Треднийдъл Стрийт. Вече вдървеният труп беше посинял от студ. Момченце, въоръжено с пръчка, се опитваше да прогони две гладни на вид кучета, които душеха подозрително окървавените крака на просяка. Кранстън му хвърли пени, стъпи върху обърнато буре и се провикна, обявявайки, че е градският коронер, а после попита никой ли няма да помогне на горкото момче да премести трупа.

– Не ме е грижа, дори да си самият кмет! – извика в отговор един от търговците. – Махай се оттук и ни остави на мира!

Ателстан придърпа качулката си и спусна ръкави. Знаеше какво ще последва. Верен на природата си, Кранстън скочи от бурето и стисна нещастния търговец за гърлото.

– Арестувам те, сър! – изрева той. – За измяна! Това е престъпление. Аз съм кралският коронер. Щом се подиграваш с мен, се подиграваш с Короната.

Лицето на мъжа пребледня, очите му изскочиха.

– А сега, сър – продължи Кранстън тихо, когато другите търговци отстъпиха назад, – мога да накарам пристава да те заведе в съда или предпочиташ глоба?

– Глоба! Глоба! – прошепна мъжът, чието лице беше придобило морав цвят.

Сър Джон го стисна по-здраво.

– Два шилинга – обяви той и така здраво разтърси мъжа, че Ателстан се уплаши и пристъпи напред, но коронерът му направи знак да се отдалечи. – Два шилинга веднага! – повтори Кранстън.

Мъжът бръкна в кесията си и със замах сложи монетите в ръката на коронера. Сър Джон го пусна и той се свлече на четири крака, като кашляше и се давеше.

– Беше ли нужно това, сър Джон? – попита Ателстан.

– Да, братко, беше! – отсече Кранстън. – Този град се управлява със страх. Ако оставя някакъв търговец да ми се подиграва, след седмица всеки негодник в Лондон ще го последва.

Кранстън се намръщи, когато двама пристави, привлечени от суматохата, се доближиха. Самодоволните им изражения се стопиха, когато разпознаха сър Джон.

– Милорд коронер – тихо каза единият, – какво желаеш?

Кранстън посочи трупа на просяка.

– Накарайте да го махнат! – изръмжа той. – Знаете си работата. Бог знае откога лежи там горкият нещастник. Размърдайте се, преди да съм ви сритал задниците!

Приставите отстъпиха, като се кланяха така, сякаш коронерът беше самият регент. Кранстън се обърна и щракна с пръсти към хлапето. Момчето, чиито ръце и крака бяха тънки като клечки, а черните му, кръгли очи изпъкваха върху продълговатото бяло лице, се приближи, лапнало палеца си.

– Вземи, момче! – Кранстън сложи двата шилинга в мършавата му ръка. – А сега иди в Грейфрайърс. Знаеш ли къде е? Между Нюгейт и Сейнт Мартинс Лейн. Доведи тук брат Амброуз. Кажи, че сър Джон те праща.

Стиснало здраво парите в юмрук, момчето го погледна, плю между ботушите на Кранстън и избяга.

Коронерът го наблюдаваше.

– Проповедникът е прав – промърмори той. – Много скоро този град ще пламне от бунтове, ако богатите не вдигнат тлъстите си задници и не започнат да помагат! – той се обърна, лицето му беше мрачно и сериозно. – Повярвай ми, братко, Божият ангел стои на прага и държи млатилото на Божието възмездие. Когато този ден дойде – хрипливо каза Кранстън, – ще има повече убийства, отколкото са хората на този пазар.

Ателстан кимна утвърдително и се огледа. Пазарът беше пълен с богати търговци, облечени в кожи, богати занаятчии в жакети, поръбени със заешка и къртича кожа. Повечето изглеждаха охранени, дори пълни, но по уличките около пазарите Ателстан виждаше и бедните – не като онези в неговата енория, а хора без земя, прогонени от фермите си, които се стичаха в града да търсят работа, макар че такава нямаше. Гилдиите контролираха всичко и скоро тези скитници щяха да бъдат прогонени, изритани през Лондонския мост, за да пълнят бордеите и опасния подземен свят на Съдърк.

– Ела, сър Джон – прошепна той.

Те продължиха нагоре по Мърсъри, отдръпнаха се, когато група длъжници от Маршълсий, оковани във вериги, преминаха през тълпата, просейки милостиня за себе си и другите затворници. Намериха кръчмата "Трите жерава" на един ъгъл, точно срещу "Сейнт Мери льо Боу". Бенедикта ги чакаше, седнала пред буйния огън; до нея на земята, клекнал като кученце, седеше Орм, един от синовете на боклукчията Уоткин. Ателстан му даде пени, потупа го леко по главата и момчето си тръгна.

– Е, Бенедикта, в добър ред ли остави църквата ми?

Вдовицата се усмихна и разкопча наметката си. Ателстан внезапно се запита как ще изглежда в рокля от алена тафта, а не в тъмнокафяво, зелено и синьо, цветовете, в които винаги се обличаше.

– Наред ли е всичко? – повтори той бързо.

Бенедикта се усмихна.

– Проститутката Сесили и жената на Уоткин си крещяха обиди, но колкото и да ти е неприятно, църквата си е все още на мястото. Сър Джон, добре ли си? – тя изви глава, за да улови погледа на коронера, намръщил се, защото кръчмарят клюкарстваше с други посетители около големите бъчви с вино.

– Мистрес – отвърна Кранстън, – щях да се чувствам по-добре – той повиши глас, – щях да се чувствам по-добре, ако ми окажат вниманието да ме обслужат като кралски служител!

Собственикът продължи да говори, затова Кранстън отиде при него и изрева да му донесат чаша херес и вино за сътрапезниците му.

– Какво му е на сър Джон? – попита Бенедикта.

– Не знам. Мисля, че лейди Мод е причината за лошото му настроение. Държи се загадъчно и потайно.

– Странно – замислено каза Бенедикта. – Мислех да ти кажа, братко. Преди седмица са видели лейди Мод в Съдърк. Тя се набива на очи, толкова е дребна и хубавичка. – Бенедикта присви очи. – Казаха ми, че излизала от къщата на доктор Винсентий.

– Той женкар ли е? – попита бързо Ателстан и в мига, когато го произнесе, му се прииска да си отхапе езика. Бенедикта отвърна хладно на погледа му.

– Брат Ателстан – отвърна тя, – ще ми покажеш ли един мъж, който да не е?

Връщането на Кранстън спаси Ателстан от по-голямо неудобство. Коронерът свали шапката от главата си, почеса оплешивяващото си теме, намигна похотливо на Бенедикта и се обърна да гледа как вече уплашеният кръчмар носи дълбока калаена купа херес и чаши вино за спътниците му.

– Няма ли да ядеш, сър Джон?

– Не – промърмори Кранстън. – Не съм гладен, а и подозирам, че след като си поговорих с кръчмаря, ще ми отрови гозбата!

Бенедикта весело се засмя.

– Сър Джон, трябва да се успокоиш.

– Не – Кранстън вдигна купата. – Ще намеря спокойствие на дъното на тази чаша.

Бенедикта гледаше невярващо как Кранстън пресуши питието на една голяма глътка и извика за още, облиза устни и тихичко се оригна. Тя прехапа долната си устна, за да сподави смеха си.

– Е, братко – Кранстън потупа голямото си шкембе, – с извинение пред лейди Бенедикта, какво мислиш за смъртта на Моубри? – Кранстън облиза устни. – Или за смъртта на сър Ралф?

Ателстан се приведе над масата и плъзна пръст по ръба на бокала си.

– Първо, открихме, че сър Ралф вероятно е убит от някой, който е влязъл в Тауър, прекосявайки заледения ров. Второ, Моубри е бил подмамен към смъртта с помощта на сигнала за тревога. Трето, двете убийства със сигурност са свързани с ужасното предателство към Бартоломю Бъргиш в Кипър преди много години – Ателстан се усмихна на въпросителното изражение на Бенедикта. – Озадачена сте, мистрес. Ние също. Първо, как може някой да влезе в Тауър, да убие сър Ралф и да напусне крепостта, без да го забележат? Второ, защо сър Ралф просто си е лежал и е позволил да прережат гърлото му така жестоко, че главата му е била почти отделена от тялото? Ти видя трупа, сър Джон, и стаята. Нямаше следи от борба, нито пък пазачите бяха чули нещо. Трето, кой е бил сигналната камбана и същевременно е направил така, че Моубри да падне от стената?

Лицето на коронера помръкваше с всяка дума на Ателстан.

– И списъкът със заподозрени – продължи безмилостно доминиканецът – не намалява. Може да сме се запознали с убиеца, но може и да е някой от Тауър или града, за когото не знаем нищо.

– Не знам цялата история – намеси се Бенедикта, – но в Съдърк се радват на смъртта на сър Ралф – тя понижи глас. – Копачът на канавки Пайк казва, че е работа на Голямата общност. Незнайните селски водачи искали да отслабят града, преди да организират големия бунт.

– Глупости! – каза завалено Кранстън, който пиеше третата си чаша херес. – При цялото ми уважение, мистрес Бенедикта, копачът Пайк трябва да си държи устата затворена и да си пази врата! Сър Ралф не е убит от селянин.

Ателстан отпи от виното и се намръщи, защото беше кисело.

– Още не познаваме търговеца Адам Хорн, милорд коронер. Бенедикта, преди да отидем да видим Саймън в затвора "Флийт", трябва да проучим нещо. Ще ни придружиш ли?

Вдовицата се съгласи, затова станаха и тръгнаха. Кранстън засипа с обиди злочестия кръчмар. Навън се смрачаваше, само червен отблясък показваше къде е залязло слънцето. Кранстън вървеше внимателно по заледения калдъръм и гледаше небето.

– Защо е винаги червено вечер?

– Някои казват – отвърна Ателстан, – че било, защото слънцето се плъзгало към ада, но аз мисля, че това са бабини деветини. Хайде, сър Джон.

Ателстан заобиколи коронера, тактично го хвана под ръка и с Бенедикта от другата страна пресече опустялата вече Чийпсайд. Сергиите бяха прибрани, последните обковани с желязо каруци поемаха по Нюгейт или на изток към Олдгейт. Уморени чираци и търговци заключваха капаците и вадеха фенери. Камбаната на "Сейнт Мери льо Боу" отброи вечерния час – знак, че всяка търговия трябва да спре, четири хлапета довлякоха огромен бъдник до вратата на една от големите къщи на търговци. Кранстън спря да поиска напътствия от един от пазачите на пазара, който седеше в малката си стаичка на ъгъла на Ууд Стрийт. Той посочи на коронера Мърсъри и Лорънс Стрийт.

– Там ще намерите къщата на Хорн – каза той. – Хубава е, с голяма врата от черно дърво и герб над нея.

Те се обърнаха и тръгнаха по средата на Чийпсайд, защото топящият се сняг започна да пада от наклонените покриви, покрити с плочи. Къщата на Хорн изглеждаше пуста, над вратата нямаше фенер, само поувехнал коледен венец. Кранстън отстъпи назад и погледна прозорците със стъкла в оловни рамки.

– Не се вижда светлина от свещи – промърмори той.

Ателстан придърпа Бенедикта по-близо до стената на къщата, за да я предпази от снега, който падаше от малкия свод над входната врата. Вдигна голямото месингово чукче във форма на драконова глава и удари силно. Отговор не последва, затова повтори. Чуха ситни стъпки и едно момиче с бледо лице отвори вратата.

– Тук ли е съветникът Хорн? – попита завалено Кранстън.

Момичето поклати безмълвно глава.

– Кой е? – попита глас от тъмнината зад нея.

– Лейди Хорн? – попита Кранстън. – Аз съм сър Джон Кранстън, коронер. Вие ли пратихте съобщение днес на шерифите в кметството?

Жената излезе от тъмнината, изпитото ѝ лице изглеждаше още по-бледо на светлината на свещта, която носеше. Бузите ѝ бяха мокри от сълзи, очите – обградени е тъмни сенки и тъжни, а посивялата ѝ коса висеше на несресани кичури под белия воал.

– Сър Джон – тя се усмихна насила. – Най-добре влезте. Момиче, запали факлите в дневната! Донеси свещи!

Лейди Хорн ги поведе по сводест каменен коридор към уютната, но студена дневна. Слаб огън трепкаше в огнището. Тя ги покани да седнат, докато зад тях момичето палеше свещи. Ателстан се огледа. Стаята беше богато обзаведена със светли гоблени по стените и скъпи, бродирани ленени покривки по масите, сандъците и облегалките на столовете. Въпреки това той почти усещаше мириса на страх: къщата беше твърде тиха. Погледна лейди Хорн, която седеше от другата страна на огнището, с молитвена броеница от перли и слонова кост около пръстите.

– Да ви предложа нещо подкрепително?

Кранстън се канеше да отговори, но Ателстан се намеси.

– Не, милейди. Работата е спешна. Къде е съпругът ти?

– Не знам – прошепна той. – Ужасното съобщение пристигна тази сутрин и сър Адам излезе веднага след това. Каза, че отива в складовете нагоре по реката – тя стисна юмруци. – Изпратих му съобщение там, но момчето се върна и каза, че съпругът ми вече си е тръгнал. Сър Джон, какво става? – Уморените ѝ очи гледаха умолително коронера. – Какво значи всичко това?

– Не знам – излъга той. – Но съпругът ти, лейди Хорн, е в ужасна опасност. Знае ли някой къде е отишъл?

Жената сведе глава, раменете ѝ се разтърсиха от ридания. Бенедикта отиде при нея и лекичко погали ръцете ѝ.

– Лейди Хорн, моля те – настоя Ателстан. – Знаеш ли нещо за съобщението или защо съпругът ти е бил толкова уплашен?

Жената поклати глава.

– Не, но Адам никога не беше спокоен – тя вдигна поглед.

– Беше много богат, но се будеше посред нощ и крещеше за някакво ужасно убийство, а тялото му се обливаше в пот. Понякога трепереше поне час, но нито веднъж не ми се довери.

Кранстън погледна Ателстан и направи гримаса. Свещеникът погледна часовата свещ, която стоеше на масата зад него.

– Сър Джон – прошепна той и стана, – почти седем часът е. Трябва да вървим!

– Лейди Хорн! – Жената на търговеца се канеше да стане, но Кранстън леко я докосна по рамото. – Стой тук на топло, прислужницата ще ни изпрати. Ако съпругът ти се върне, нека дойде в къщата ми. Не е далеч. Обещаваш ли?

Жената кимна, а после се загледа в догарящите въглени.

Навън Кранстън потропа с крака и плесна с ръце.

– Тази жена – отбеляза той – е ужасена. Подозирам, че знае откъде идва богатството на мъжа ѝ, но какво да направим? Хорн може да е навсякъде из града.

Ателстан вдигна рамене.

– Сър Джон, ние с Бенедикта трябва да отидем в затвора "Флийт". Обещахме на енорията да посетим Саймън дърводелеца.

– А, да – отвърна остро Кранстън, – осъдения.

– Ти ще се прибираш ли?

Сър Джон се вгледа в сгъстяващия се мрак. Искаше му се, но каква полза? Щеше да седи и да се напива до оглупяване.

– Не – каза той упорито. – Ще дойда с вас във "Флийт". Може да помогна.

Ателстан погледна Бенедикта и вдигна очи към небето. Доминиканецът искаше сър Джон да си тръгне; беше уморен от лошото му настроение и внезапните му изблици на гняв. Обичаше дебелия рицар, но в този случай много би искал да му види гърба. Въпреки това се съгласи. Тръгнаха през окървавената киша край кланиците, запушвайки носове срещу ужасната миризма, и завиха наляво по Олд Дийнс Лейн, тясна уличка, покрита до глезените с тор, която минаваше между тъмни, надвиснали къщи. На ъгъла на Бауърс Роу се отдръпнаха, когато покрай тях мина голям дървен фургон, теглен от четири коня с подстригани гриви, наочници и разширени ноздри, които трепкаха заради миризмата на смърт и разложение. Копитата на конете и колелата на каруцата бяха увити със слама и тя се плъзгаше като зловещ призрак. В ъгъла ѝ гореше факел, и открояваше релефно мъртвешкия образ на каруцаря, увит в наметката си, с ниско смъкната качулка и с маската на смъртта на лицето си.

– Какво е това? – попита Бенедикта.

Тя вдигна крайчеца на наметката си, за да покрие носа си. Ателстан направи кръстния знак във въздуха и се помоли каруцата да продължи, но тя спря до тях. Каруцарят се опита да усмири конете, когато две мяукащи котки, които се биеха за плъх, изскочиха от сенките. Кранстън знаеше какво има в каруцата. Каруцарят беше палачът от Тайбърн.

– Не гледай – прошепна той.

Но Бенедикта се облегна с нараснало любопитство на ръката на Ателстан и застанала на пръсти, се взря над ръба на каруцата. Гледаше с ужас бледите, замръзнали трупове, които лежаха под дрипаво платнище. Крайниците им бяха сгърчени, около вратовете имаше дълбока пурпурна бразда, лицата им бяха разкривени, подути езици се подаваха между леденостудените устни, очите бяха избелени.

– Мили Боже! – изохка тя и се облегна на стената, когато каруцарят изплющя с камшик и каруцата продължи. – Какво беше това?

– Обесените от Елмс – отвърна Кранстън. – През нощта свалят телата от бесилката и ги карат в големите варници край Чартърхаус – той погледна свирепо вдовицата. – Казах ти да не гледаш!

Бенедикта повърна, и после, облегната на ръката на Ателстан, последва Кранстън през Лъдгейт и нагоре към Флийт.

Затворът с нищо не подобри настроението им: сиви намръщени стени, над които надничаха няколко мрачни сгради, и черна порта с арка, която зееше, сякаш искаше да погълне всеки нещастник, който я доближи. Кранстън дръпна звънеца, преведоха ги през малката врата, която се отваряше в тежката порта. Тъмничар ги въведе в стаята на вратаря; кланяше се и раболепничеше, когато разпозна сър Джон. Сега Ателстан беше доволен, че коронерът ги придружи. Минаха през голяма зала, където бяха затворени длъжниците; тук имаше дъбови пейки и две дълги маси от същото дърво, покрити с мазна мръсотия. Хората, събрани около тях, бяха мръсни и миришеха лошо – мъже и жени, облечени в излинели жакети и дрипави наметки. Проправиха си път през залата и по покрит с каменни плочи коридор, покрай прозорци е решетки, където нещастните длъжници протягаха купи за просия през решетките и хленчеха за милостиня.

Най-накрая слязоха по хлъзгави, напукани стълби в Подземието на прокълнатите, мястото, където държаха осъдените на смърт – огромно сводесто мазе е тъмници на отсрещната стена.

– Кого искате да видите? – рязко попита тъмничарят.

– Дърводелеца Саймън.

Тъмничарят се разбърза, извади ключ и отключи една от вратите.

– Хайде, Саймън! – изрева той. – Каква чест! Самият коронер на Лондон, доминиканец и красива дама. Кой може да иска повече?

Саймън се измъкна от килията. Ателстан едва го позна: лицето му беше цялото в рани, косата – дълга, въшлясала, мръсна и мазна. От дрехите му бяха останали само дрипи, беше окован. Саймън се заклатушка към тях и вдигна окованите си ръце, за да отметне косата си. Устните му бяха посинели от студ, а очите над жълтите, хлътнали бузи горяха от треска.

– Отче, носиш ли вест за помилване? – попита той е надежда.

Ателстан поклати глава.

– Не, съжалявам. Дойдох само да те видя, Саймън. Мога ли да направя нещо друго?

Дърводелецът погледна първо него, после Бенедикта, отметна глава и се смя истерично, докато тъмничарят не го удари през лицето. Осъденият се свлече на пода и се сви като бито куче. Ателстан приклекна до него.

– Саймън! – тихо каза той. – Саймън!

Дърводелецът вдигна глава.

– Искаш ли да те опростя? Ще чуя изповедта ти.

Мъжът отчаяно го погледна.

– Нищо не ти остава – прошепна Ателстан. – Утре по това време ще бъдеш с Бог, Саймън.

Дърводелецът кимна и се разплака като дете. Ателстан се обърна:

– Сър Джон, Бенедикта, моля ви, оставете ни за малко сами.

Те се отдръпнаха. Коронерът нареди на тъмничаря да ги последва и за втори път този ден Ателстан чу изповедта на човек, който се канеше да се срещне със смъртта. Отначало Саймън говореше бавно и Ателстан с мъка се бореше да запази спокойствие, докато студът от тъмниците проникваше през расото му и вледеняваше краката му, но после дърводелецът започна да излива чувствата си. Гореше за всичко – мъчителен разказ за упадък, достигнал дъното с изнасилването на дете. Ателстан го изслуша, опрости го и стана, разтривайки схванатите си крака, за да им върне топлината. Тъмничарят се върна.

– Утре, Саймън – прошепна Ателстан, – ще мисля за теб. И още нещо, Саймън!

Осъденият вдигна поглед.

– Ще си спомниш ли за мен пред Божия престол?

Дърводелецът кимна.

– Не исках да го направя, отче. Бях самотен, бях пил твърде много.

– Знам – тихо каза Ателстан. – Бог да помогне на теб и на нея! – Доминиканецът се обърна към тъмничаря и му хвърли сребърна монета. – Това е за една хубава гозба.

Тъмничарят улови монетата и кимна.

– Една хубава гозба – повтори Ателстан. – Ще проверя.

Канеше се да си тръгне, когато Саймън извика:

– Отче!

– Да, Саймън?

– Ранулф, ловецът на плъхове, дойде да ме види днес. Наел го е някакъв касапин от кланиците. Каза, че си бил в Тауър заради смъртта на сър Ралф Уитън – дърводелецът се усмихна.

– Макар че вече се покаях, ми е добре да знам, че онзи негодник си е отишъл преди мен. Странно място е Тауър, отче.

Ателстан кимна. Усещаше, че Саймън иска само да го задържи.

– Веднъж работих там – продължи дърводелецът. – Странно място, по-лошо от това.

– И защо, Саймън?

– Тук поне килиите имат врати. В Тауър има тъмници, където влизаш, махат вратите и оставаш зазидан, докато умреш.

– Така ли? – усмихна се Ателстан. – Бог да е с теб, Саймън.

Свещеникът се качи по стълбите и се присъедини към Кранстън и Бенедикта. Не проговориха, докато не излязоха от затвора и вратата не се затръшна зад тях.

– Преддверието на ада – промъмори Ателстан, докато вървяха по Бойърс Роу под тъмната грамада на "Сейнт Пол". На Фрайди Стрийт сър Джон се накани да си тръгне. Ателстан го придърпа настрани и погледна в мътните му очи.

– Благодаря, че дойде, сър Джон. Потърси покой. Прибери се и говори с лейди Мод. Сигурен съм, че всичко ще се оправи.

Кранстън се почеса по главата.

– Бог вижда, братко – единственото добро днес беше, че изслушах Фицормонд и помогнах на онова дете. Нали се сещаш, онова, което стоеше при просяка.

– И дойде с нас във Флийт.

– Да – промърмори Кранстън. – Не можах да издействам помилване за Саймън, братко, но му оказах една последна милост.

– Каква, сър Джон?

– Оставих монета на палача. Саймън няма да танцува. Ще го качат по-нависоко – Кранстън щракна с пръсти. – Вратът му ще се счупи и всичко ще свърши бързо – коронерът потропа с крака и погледна към звездното небе. – Най-добре се прибери бързо, братко. Звездите те чакат – той се обърна и потегли по улицата. – Иска ми се само – извика за последно – да бяхме намерили съветник Хорн!

Девета глава

Докато Ателстан и Бенедикта плаваха бавно обратно през тъмните, бурни води на Темза, Адам Хорн излезе от манастира "Братята на кръста" близо до Марк Лейн, северно от Тауър. Беше дошъл след вечерня, за да вземе съобщението, за което бе уведомен, че ще го чака там. Прошареният послушник му беше отправил беззъба усмивка и го беше поканил в къщата на вратаря.

– Тук е вече цял следобед – промърмори той и му подаде тънък свитък пергамент.

Хорн тревожно го разгъна, помоли монаха да му донесе свещ и бързо прочете съдържанието.

– Боже мой! – изстена той, когато надеждите му угаснаха. Рано сутринта беше получил парче пергамент с грубо нарисуван кораб и сусамена бисквита. Беше се опитал да скрие страха си от бедната си жена и беше отишъл в склада, където го чакаше друго съобщение: не трябвало да се прибира, а да отиде в манастира на "Братята на кръста", където тревогите му щели да приключат. Не бивало да се бои от нищо, а да се надява на подателя, който му желаел доброто. Но кратката бележка жестоко разби надеждите му: загадъчният автор се извиняваше, че не може да се срещнат и го молеше да го чака сред древните руини на северозапад от Тауър. Хорн скъса бележката, излезе от манастира и тръгна по тъмните, покрити с лед пътища, които обикаляха около фермите и селските къщички. Загледа се в звездното небе и потръпна не само от хапещия студ, но и от мрачни опасения пред онова, което го очакваше. Разумът му казваше да бяга, но беше чакал твърде дълго. Заплахата висеше от години като меч над главата му и той искаше да се изправи срещу нея веднъж завинаги. Солиден търговец със самочувствие, Хорн вярваше, че срещата може да сложи завинаги край на страховете му. Тогава щеше да се прибере, опростен от участието си в ужасното престъпление, извършено преди много години.

Дърветата свършиха и Хорн застана на границата на общинската мера. В далечината се виждаше мрачният силует на Тауър. Може би трябваше да отиде там. Той въздъхна отчаяно. Кой можеше да му помогне? Сър Ралф беше мъртъв, а оцелелият хоспиталиер надали щеше да се занимава с него. Хорн преглътна бързо, припомнил си своята вина. Трябваше ли да продължи? Погледна заледената земя и се заслуша разсеяно в студения вятър, който стенеше тихо между дърветата. Над него изграчи гарван, полетял на лов над тинестите земи край реката. Излая лисица. От пронизителния звук космите на тила му настръхнаха. Обзе го безпокойство. Обърна се и се загледа към калния път. Имаше ли някой там? Бяха ли го проследили?

Той се озъби. Сега може и да беше дебел и богат търговец, но преди петнайсет години се беше бил като рицар, рамо до рамо с мъже, които не се бояха от нищо на този свят. Да, беше виновен не по-малко от Уитън. Фицормонд и Моубри бяха мекушави, можеха да си пъшкат и стенат, че вината не е тяхна, но Хорн се беше съгласил с плана на Уитън и с печалбата беше развил процъфтяваща търговия.

Погали дългата кама, която беше сложил в кесията си, досегът с металната плетеница на дръжката го поуспокои. Ако наблизо имаше убиец, вдъхна си той смелост, най-добре да го нападне, вместо да чака да го убият. Чу се крясък на бухал. Хорн изръмжа:

– Нека адските хрътки изскочат от черната бездна на сатаната! Ще отвърна на всеки удар!

Безсмисленото перчене го успокои и той тръгна към руините, покрити със сняг. Старите хора разправяха, че някога великият Цезар имал дворец тук. Обзет от смесица от страх, ужас и насилена смелост, Хорн стигна до средата на развалините и седна там. Чувстваше се в по-голяма безопасност въпреки мрака – белият сняг и крехкият лед щяха да го предупредят за приближаването на убиеца.

Търговецът огледа разрушената римска вила. На няколко метра от него имаше полусъборена стена. Хорн я погледна презрително. Ако убиецът беше там, трябваше да прекоси двора, за да стигне до него, а той си носеше нещо специално. Малък арбалет висеше от колана му, вече зареден. Мракът се сгъсти. Хорн изучаваше светлините на града. От виното, което беше изпил през деня, от усилията и страха, се почувства затоплен и сънлив. Леден повей на вятъра го накара да се увие по-добре в наметката и да се размърда, за да поддържа движението на горещата кръв във вените си. Търговецът се огледа в сгъстяващия се мрак и смелостта му започна да избледнява, докато той се питаше кой ли може да е загадъчният му благодетел. Хорн затвори очи, полузаспал, дремещ. Така го беше учил Бартоломю Бъргиш.

– Почивай когато можеш, скъпи ми Адам. Истинският войник винаги яде, пие, спи и взема жена, когато му се предостави възможност.

Хорн се усмихна на себе си. Смел, опасен човек! Истински паладин! Хорн го беше харесвал, но Ралф Уитън винаги беше завиждал на Бартоломю, защото беше по-добър войник от него. Но дали нямаше и нещо повече? Това, че жената на Уитън се беше държала твърде мило с младия Бартоломю, когато известно време беше служил в Тауър. Хорн се изкиска тихичко. Странно съвпадение, на същото място Уитън беше намерил смъртта си. Хорн вдигна поглед. Беше ли чул някакъв звук? Застина, напрегнал слух, но само граченето на гарваните и далечният лай на фермерско куче нарушаваха мразовитата тишина. Той неспокойно размърда крака. Щеше да изчака още няколко минути и да си тръгне. Погледна към земята. Зачуди се кой ли беше убиецът. Можеше ли да е хоспиталиерът Фицормонд? Или Фулк, братът на сър Ралф? Той познаваше добре Бъргиш. Или някой друг, повярвал си, че е Божи пратеник на земята, за да раздава правосъдие и възмездие? А може би Бъргиш беше оцелял, бяха го взели в плен и след години се беше добрал тайно до Англия, за да отмъсти кърваво на враговете си? Или пък неговият син и наследник... Наистина ли беше загинал във Франция или бе научил за ужасната съдба на баща си и се беше върнал, за да преследва убийците му?

Хорн задъвка долната си устна. Не можеше да отрече факта, че беше убиец, че беше участвал в убийството на Бъргиш. Понякога нощем тази мисъл го караше да се събужда с писък. Затова ли Бог не му беше дарил син или наследник? Хорн чу шум, скочи ужасен и се взря в привидението до старата стена.

Беше мъж, облечен в рицарска броня, с червения кръст на кръстоносците на гърдите и лице, скрито от онзи, същия шлем! Същият стоманен конусовиден шлем с орлови криле от двете страни и синия плюмаж отгоре. Смразяващ ужас стегна сърцето на Хорн.

– Боже мой! – прошепна той. – Това е Бъргиш!

Или беше привидение от ада? Фигурата в бойни доспехи просто си стоеше там с леко разкрачени крака, а ръцете с ръкавици стискаха дръжката на голям двуостър меч, чието острие почиваше на едното ѝ рамо.

– Ти ли си, Бъргиш? – изсъска Хорн.

Привидението приближи. Само хрущенето на твърдия лед под тежките ботуши нарушаваше тишината.

– Адам! Адам! – Гласът не беше на Бъргиш, но звучеше печално и глухо. – Адам! – повтори гласът. – Аз се върнах! Дойдох за отмъщение! Ти, моят другар по оръжие, приятелят, за когото бих дал живота си – едната му ръка се протегна напред. – Ти ме предаде! Ти, Уитън и останалите!

Внезапно Хорн се размърда и ръката му посегна към малкия арбалет, който висеше от колана му.

– Ти не си привидение! – изръмжа търговецът. – А ако си, върни се в ада, където ти е мястото!

Той извади арбалета, но в същото време големият меч изсвистя във въздуха и отдели за миг главата от раменете му. Отрязаната глава се завъртя като топка във въздуха; тялото остана право няколко секунди, обляно във фонтан от гореща червена кръв, преди да се стовари върху окървавения лед. Палачът в бойни доспехи изчисти внимателно меча, извади ножа си и коленичи до потъналия в кръв труп на жертвата си.

*

Няколко часа по-късно сър Джон Кранстън, мърморейки и ругаейки под нос, стигна от уличката "Блайнд Баскет" по Минсинг Лейн до Фенчърч Стрийт. Едва се беше зазорило и сър Джон, който не успя да заспи, беше станал рано, за да говори със съветник Венабълс за изчезналия Роджър Дроксфорд, все още издирван за убийството на господаря си, чийто обезглавен труп коронерът беше открил. Сър Джон беше прекарал неспокойна нощ, беше се мятал в голямото си двойно легло. Беше се опитал да запази спокойствие, но продължаваше да кипи от гняв заради непреклонното мълчание на Мод въпреки молбите и въпросите му. Единственият ѝ отговор беше да прехапе устни, да поклати глава и да се извърне, обляна в сълзи. Накрая Кранстън беше станал и беше отишъл в личния си кабинет, но след като бе установил, че е неспособен да се съсредоточи, се бе дооблякъл и тръгнал да буди Венабълс. Кранстън се усмихна злостно. Щеше да му достави удоволствие да покаже на добрия съветник какво е да те събудят призори. Но съненият Венабълс не можа да му каже нищо повече за Дроксфорд.

– Не може да е стигнал далеч, сър Джон – промърмори той сънено. – Бог знае, че в това време само глупак би се опитал да избяга от града, а обявихме описанието му и наградата – Венабълс се беше усмихнал. – Все пак, сър Джон, той е човек, когото биха забелязали.

– Какво искаш да кажеш?

– От едната му ръка липсват два пръста, а лицето му е покрито с космати брадавици – съветникът се уви с обточената си с кожа роба и запристъпва неспокойно по плочите на коридора, давайки на коронера да разбере, че трябва да си тръгне. – Какво му е толкова специалното на този Дроксфорд, сър Джон?

– Специален е, защото е убиец; престъпник, откраднал повече от двеста лири от парите на господаря си, а по всичко личи, че ще се измъкне!

Венабълс хвърли поглед към ядосаното лице на Кранстън и се съгласи. После сър Джон си тръгна, ругаейки тихо кралските служители, които не си вършеха работата. Но в сърцето си Кранстън знаеше, че не това го дразни. Историята в Тауър все още си оставаше загадка. Избягалият Дроксфорд и кроткият съветник просто бяха най-достъпните жертви за лошото му настроение.

Той зави по още пустата Ломбард Стрийт и тръгна към големите стеги на Поултри^18 . Група стражи стояха около просяка, чиито ръце и крака бяха здраво стегнати. Лицето му беше застинало, очите – отворени.

– Какво има? – изрева Кранстън.

Стражите запристъпваха от крак на крак.

– Някой е забравил да го освободи нощес – обади се един от тях. – Горкият негодник е замръзнал.

– Тогава някой друг негодник ще си плати! – изрева в отговор сър Джон и продължи по широката улица покрай група нощни птици – проститутки и дребни мошеници, оковани заедно. Водеха ги към голямата желязна клетка на Кондюит Стрийт.

Прислужница с уплашено лице му отвори вратата. Внезапно сър Джон спря и присви очи. Беше ли зърнал някаква сянка в страничната уличка до къщата? Върна се. Нищо. Кранстън поклати глава, закле се наум, че ще пие по-малко херес, мина покрай разтревожената прислужница по коридора и влезе в кухнята, настлана с каменни плочи. Благодари на Бога, че Мод я няма, беше уморен от разправиите им.

– Някакви съобщения? – излая той към унилия Лейф, който седеше на любимото си място в нишата до голямото огнище. Еднокракият просяк вдигна глава от купата със зеленчуци и месо с подправки и поклати глава.

– Не, сър Джон – каза той. – Но лъснах калаените чинии.

– Добре – изръмжа коронерът. – Поне някой в този град работи.

Кранстън си наля голяма чаша вино и грабна бялото хлебче, което готвачката беше оставила да изстива на кухненската маса. Късаше парчета от хляба и шумно сърбаше от чашата, вперил гневно поглед в огъня. Чудеше се какво да прави. Убийствата на Уитън и Моубри в Тауър още не бяха разгадани. Не беше успял да намери и Хорн. Сър Джон знаеше, че е въпрос на време, преди работодателите му в кметството или, още по-лошо, регентът в двореца Савой, да поискат сметка за работата му. На вратата рязко се почука.

– Върви, Лейф – изръмжа той. – Прекалено ми е студено, за да отворя.

Лейф го погледна жалостиво.

– Върви, мързеливецо! – изрева Кранстън. – Свърши нещо в тази къща, вместо само да седиш и да се тъпчеш с всяка храна, която крадливите ти пръсти докопат!

Лейф въздъхна, остави купата и накуцвайки, излезе от кухнята. Кранстън чу как входната врата се отваря, после неравните стъпки на просяка обратно към кухнята.

– Какво има? – попита Кранстън и намигна добродушно на прислужницата, която също беше побързала да види кой е на вратата. Момичето му се усмихна плахо и коронерът се изруга наум. Плашеше всички с избухливия си нрав. Трябваше да се съвземе. Може би трябваше да помоли Ателстан да се намеси.

– Е, човече – попита отново, – кой беше?

– Никой, сър Джон.

– Как така?

– Нямаше никой – Лейф се подпря на рамката на вратата.

– Само това – той вдигна изтъркана кожена торба, завързана и покрита с тъмни петна в долната част. – Отворих вратата – повтори Лейф, – но навън нямаше никой, само тази торба.

– Тогава я отвори, човече! – каза Кранстън сприхаво.

Коронерът се обърна да си налее още вино. И рязко се завъртя обратно, когато чу ужасения вик на Лейф и шума от падането на прислужницата, която беше изгубила свяст. Просякът стоеше с разширени от ужас очи и отворена уста: във вдигнатата си ръка държеше за косата отрязаната глава на Адам Хорн, съветник и търговец.

Кранстън беше виждал отрязани глави – било то на убит кръчмар или на някой лорд, екзекутиран на Тауър Хил, но тази беше наистина страховита: не толкова заради затворените очи и кръвта, която още капеше от врата, а защото устата беше отворена и в нея бяха пъхнати окървавените останки от гениталиите на мъртвеца.

Кранстън грабна главата от ръката на вцепенения от ужас просяк, пъхна я обратно в торбата, прескочи падналата прислужница, изрева името на Мод и се спусна като разярен бик по Чийпсайд, но покритата със сняг улица беше още пуста и от загадъчния зловещ гост нямаше нито следа. Кранстън спря, приведе се и повърна, когато ужасът на видяното стигна до ума му и изстиска стомаха му като мокър парцал.

– Негодникът! – прошепна той. – Боже, помогни ни!

Коронерът влезе обратно в къщата. Пребледнялата Мод стоеше в подножието на стълбите.

– Сър Джон, какво има?

– Иди си в стаята, жено! – изрева Кранстън. – И стой там!

Обърна се към прислужниците, които сега се бяха скупчили близо до вратата на кухнята.

– Ти – излая на един от тях, – иди за лекар. Вие – посочи готвачката и помощничката ѝ – занесете прислужницата в дневната!

Те изправиха на крака бедното момиче, което още не беше съвсем на себе си. Кранстън се върна в кухнята. Лейф седеше на стола като набит на кол. Торбата и зловещото ѝ съдържание още лежаха там, където ги беше захвърлил Кранстън. Коронерът се обръсна, смени жакета си, сложи бойния колан и взе най-дебелата си наметка от куката пред килера. Намери дебел чувал за брашно в един от външните килери и внимателно сложи изтърканата кожена торба в него.

– Лейф – нареди той, – кажи на лейди Мод, че отивам в кметството, а после в Съдърк.

Обикновено словоохотливият просяк още беше втрещен от видяното, затова само го изгледа и кимна с отворена уста. Кранстън метна чувала през рамо.

– О, да, Лейф – Кранстън се обърна и се усмихна злорадо на просяка. – Има още задушено, ако си гладен.

Лейф се обърна и повърна, докато Кранстън излизаше от къщата си, мърморейки заплахи към всичко и всички.

*

В църквата "Сейнт Ерконуолд" Ателстан току-що бе завършил погребалната служба над тялото на Смукача, стария пияница, който живееше в избата на кръчмата "При шарения кон". Бяха го открили мъртъв предния следобед. Копачът Пайк и боклукчията Уоткин, поради липса на други близки, зашиха тялото в платнен чувал, сложиха го на дървена решетка и го внесоха пред олтарната преграда. Ателстан беше дал строги нареждания за това; всеки бедняк, открит мъртъв в енорията му, трябваше да бъде погребан достойно. Ателстан направи кръстен знак над тялото и го поръси със светена вода. Около него обичайните присъстващи на всяка служба, включително Бенедикта, наблюдаваха развълнувано как Ателстан подканва душата да тръгне по пътя към срещата си с Бог, докато той, свещеникът на тази църква, призоваваше Божията армия да посрещне душата на този нещастник; трябваше да я заведат в рая и да се убедят, че няма да падне в ръцете на Сатаната. Ателстан млъкна. "Ами тялото?", помисли той. Щеше ли да бъде в безопасност? Погледна към пръстите си и забеляза по тях следи от мазилка. Откъде ли се е взела, зачуди се той. Нямаше я, преди да започне заупокойната служба.

– Отче! – прошепна помощникът му Крим.

Стреснат, Ателстан вдигна поглед.

– Отче – повтори усмихнато момчето, – внезапно престана да се молиш!

Свещеникът се отърси от унеса си.

– Молим те, свети Архангел Михаиле – произнесе той последната молитва, – да приемеш душата на този наш брат. – Той млъкна. Как трябваше да го нарече? Смукача? Какво щяха да помислят ангелите за подобно име? – Приеми душата на нашия брат Смукача – продължи той смело – в лоното Авраамово.

Свещеникът погледна към паството, но всички бяха коленичили и свели глави, за да скрият усмивките си. Опитвайки се да прикрие смущението си, Ателстан направи знак на Уоткин и Пайк да вдигнат носилката и да последват към гробищата него и Крим, който носеше запалена свещ. Навън студеният вятър угаси свещта. Момчето се подхлъзна на леда и падна по гръб, ругаейки толкова силно, че Ателстан трябваше да прехапе устни, за да запази скръбното си изражение. Прекосиха самотното, обитавано от духове гробище до плиткия гроб, който беше изкопал Пайк. Ателстан зърна двамата прокажени, увити в наметките си, близо до костницата. Внезапно си спомни клончето, с което им подаваше нафора през процепа. Усмихна се. Оттам беше мазилката. Стигнаха гроба. Пайк и Уоткин безцеремонно изтърколиха стария пияница в плитката дупка и докато Ателстан мърмореше молитви, бързо го покриха със заледени буци глина. После свещеникът прочете последна молитва над гроба, Уоткин изрази мрачно надеждата, че тялото ще си остане там и всички се върнаха обратно в църквата. Ателстан предпочете да пренебрегне намека на боклукчията. Мародерите, които и да бяха те, сякаш бяха изчезнали. Може би се бяха преместили да тормозят някой друг нещастен свещеник. Той прекоси нефа и влезе в малката, леденостудена ризница. И подскочи, когато една огромна фигура изскочи от сенките.

– Сър Джон! – извика той. – Защо се прокрадваш като крадец в нощта?

Кранстън се усмихна лукаво.

– Трябва да говоря с теб, братко, но не тук.

Ателстан го изгледа внимателно:

– Пил ли си, сър Джон?

Кранстън се ухили самодоволно.

– И да, и не. Побързай! Ще почакам, докато се преоблечеш.

Ателстан прикри раздразнението си. Свали филона и столата, закачи ги набързо в шкафа, даде на ококорения Крим пени за помощта, после покани сър Джон обратно в църквата. Махна с ръка на Бенедикта, която стоеше близо до купела за кръщенета.

– Заключи ризницата, моля те – прошепна ѝ той, – а после и църквата. – Обърна се и извика: – Уоткин!

Боклукчията се приближи бавно, без да изпуска от очи сър Джон.

– Уоткин – довери му Ателстан, – известно време ще отсъствам. Увери се, че свещите са угасени и църквата е в безопасност, а ако толкова те е грижа за гробището, остани на пост там.

Клисарят придоби обидено изражение и на свещеника му се прииска да си прехапе езика. Не беше възнамерявал да е толкова остър, но внезапната поява на Кранстън го беше подразнила. Той поведе коронера навън. Кранстън видя Бонавентура да приближава с подскоци, за да го поздрави, но не искаше проклетата котка да се търка в крака му, затова избута Ателстан навън, да вземат конете си.

– Последвай ме, Мефистофеле мой – прошепна той, – на топло и сигурно място.

Прекосиха утъпкания път, промъквайки се между тежките каруци и подкараха конете към Лондонския мост и уютната топлина на кръчмата "При шарения кон". Макар да беше истински вертеп, Кранстън я харесваше, защото ейлът беше добър, виното хубаво и храната – отлична. Разбира се, коронерът лично познаваше Джослин – кръчмаря.

– Голям грешник – така го беше описал веднъж той, – който ще успее да влезе в рая, защото ще е откраднал портите.

Ателстан беше съгласен с него: собственикът на "При шарения кон" беше еднорък бивш пират, който веднъж беше обяснил поверително на свещеника, че би искал да ходи на църква, но от миризмата на тамян винаги му прилошавало. Стори му се Странно, че току-що беше погребал Смукача, който миеше чиниите и чашите в същата тази кръчма. Ателстан се огледа. Мястото изглеждаше по-чисто – стените бяха прясно варосани, гредите – наскоро боядисани, а тръстиките на пода – свежи и приятно ухаещи. Джослин се приближи към тях. По нашареното със спукани кръвоносни съдове лице на стария разбойник играеше широка усмивка, а здравата му ръката почесваше брадата, предчувствайки добрата печалба. Сър Джон беше ненадминат пияч и всички кръчмари в града го обичаха.

– Милорд коронер – Джослин се поклони шеговито, – добре дошъл в моята скромна обител.

– Я стига, стари негоднико! – изрева Кранстън. – да не си се върнал към стария си начин на живот? Откъде взе пари, за да почистиш този разбойнически вертеп?

Джослин вдигна рамене и протегна ръката си с разперени пръсти.

– Имам нов съдружник – обяви той гордо, – който продал своята кръчма близо до Барбикан и се преместил през реката, за да се отърве от досадното любопитство на един коронер.

Кранстън изрева от смях и поведе Ателстан към отсрещния ъгъл, където една маса беше сложена на разстояние от останалите. Свещеникът се почувства доста неловко. До бъчвите с вино забеляза копача Пайк с още изцапани от пръстта на гробището ръце да разговаря задълбочено с група непознати. Голямата общност, помисли си Ателстан – селяни от заснежените поля край града, които се събираха, за да кроят размирици, да готвят измяна и да организират въстание. Пайк го забеляза и сдържано вдигна чашата си. Ателстан му се усмихна, но видя, че след няколко минути копачът стана и изведе събеседниците си от кръчмата.

Кранстън се облегна на стената, облиза устни и лакомо погледна към шунката и другите меса, които висяха от гредите, за да се сушат. Загледа как един прислужник пробива ново буре, а през отворената врата се виждаше и огромната пещ в кухнята, където Джослин печеше собствен хляб. Сега едно мърляво момче разравяше дървата и въглищата, за да се превърнат в бяла купчина пепел. Тогава щяха да сложат хляба вътре и да запечатат вратата на пещта. Когато тя изстинеше, хлябът щеше да бъде готов. Интересно място, размишляваше сър Джон, в сърцето на мизерния Съдърк, но ейлът и виното бяха винаги пресни, а храната вкусна. На една маса в другия край на кръчмата той зърна сребърен поднос за сол и подправки. Кранстън се почеса по главата. Толкова нови пари. Зачуди се лениво дали Джослин не се беше върнал към стария си начин на живот и не въртеше някаква дребна контрабанда.

Ателстан изучаваше Кранстън с ъгълчето на окото си. Настроението на сър Джон се беше пооправило, но Ателстан нямаше намерение да го гледа цял ден как се налива с вино. Кръчмарят се приближи с клатушкане.

– Милорд коронер, готов ли си да поръчаш?

Кранстън се загледа замислено в тавана.

– Без риба! – излая той. – Фазан или пъдпъдък, запечен до златисто и напълнен с подправки. Искам гъст сос. И пресен хляб!

– А преподобният отец? – запита саркастично Джослин.

– Преподобният отец – отвърна Ателстан спокойно – би искал купа гъста супа от праз, хляб и чаша вино, но водата да е повече от кларета.

Изчакаха Джослин да се отдалечи, крещейки към кухнята да им донесат поръчаното.

– Е, милорд коронер – попита Ателстан, – какво се е случило?

Кранстън описа накратко мрачните събития от началото на деня.

– Бях и в кметството – завърши той печално. – Кметът ясно ми даде да разбера колко ще бъде недоволен негова светлост херцогът на Ланкастър, регентът, от липсата на напредък. Очевидно Адам Хорн е бил негов приближен.

– Какво му отговори?

– Казах му, че пет пари не давам и правя каквото мога.

– Предполагам – каза доминиканецът, – че кметът е приел този красноречив отговор.

Кранстън се облегна на стената.

– Скарахме се, но аз съм достатъчно разумен, за да знам кога да спра. Обясних, че сме търсили Хорн, но не сме успели да го намерим – той погледна Ателстан, на лицето му се бе изписало самосъжаление. – Трябва да разреша въпроса с лейди Мод – прошепна. – Това ме побърква.

Ателстан изчака, докато прислужницата им поднесе чашите с вино.

– Сър Джон, нека разгледаме събитията от самото начало – доминиканецът вдигна ръка. – Не, важно е. Извини ме, но за момента трябва да отложим въпроса с лейди Мод.

Кранстън кимна навъсено.

– Сър Ралф Уитън – започна Ателстан – получил предупреждение, че ще умре заради ужасното злодеяние, което извършил преди години в Светите земи. Знам – тихо продължи той, – че сър Ралф е бил виновен. Затова на последните страници на часослова си е надраскал молитвите към свети Юлиан хоспиталиера^19.

– Кой е бил той?

– Рицар, който извършил ужасни убийства и цял живот търсел опрощение на греха си. Както и да е – продължи Ателстан, – сър Ралф се мести от покоите си в уж сигурната кула в северния бастион. Уплашен е и отказва да вземе дори слугата си мавър Растани. Пие много вечерта преди смъртта си и се прибира в спалнята си. Какво е станало после? – попита доминиканецът, опитвайки се да откъсне Кранстън от собствените му мрачни мисли.

Коронерът сръбна шумно от чашата си.

– Скъпи свещенослужителю, според всички доказателства, които имаме, сър Ралф си легнал, заключил вратата и взел ключа. Пазачите заключили вратата към коридора, който в другия си край е зазидан. Войниците са били на пост цяла нощ във входа на северния бастион. И двамата са доверени хора, а ключовете за коридора и стаята на сър Ралф висели на кука до тях. Установихме със сигурност, че нито един от пазачите не е напускал поста си, нито са чули или видели нещо необичайно.

– А сега – убийството – подкани го Ателстан.

– Младият Джефри – продължи Кранстън, – към когото сър Ралф очевидно бил силно привързан, идва рано на другата сутрин. Пазачите го претърсват за оръжие и отключват вратата към коридора. После я заключват, очевидно по заповед на сър Ралф, и Джефри отива да го събуди. Пазачите го чуват да чука и да вика, но после нашият млад герой се завръща. Обяснява, че не може да събуди сър Ралф и се кани да се върне и да отключи стаята на Уитън, но размисля и отива да доведе помощника Колбрук. Двамата се връщат до стаята на сър Ралф и я отключват: стаята е недокосната, но Уитън лежи в леглото с прерязано гърло, трупът е леденостуден, а прозорците – широко отворени. И тук, драги Ателстан, започва нашият проблем.

– Не и ако поддържаме заключението си – отвърна Ателстан, – че някой е прекосил замръзналия ров, изкачил се е по стълбите в стената и е влязъл в стаята на сър Ралф. Убиецът е избутал резето на капаците, влязъл и извършил престъплението. Само че – каза той – и това заключение е свързано с някои проблеми. Защо сър Ралф е лежал и е позволил да му прережат гърлото? Бил е войник, боец – Ателстан поклати глава. – Знаем само – заключи той, – че убиецът трябва да е бил някой от хората в Тауър, които са знаели, че сър Ралф е сменил спалнята си и или го е извършил сам, или е наел професионален убиец. – Ателстан се загледа в група играчи на зарове, които се забавляваха шумно в другия край на кръчмата.

– Убийството на сър Джерард Моубри – отбеляза Кранстън – не е по-ясно. Кой е бил камбаната? Как е паднал Моубри? Разбира се, убийството на Хорн – продължи той

– Е било сравнително лесно. Убиецът е заложил на вината и страха му и вероятно е подмамил нещастника на онова усамотено място, за да срещне ужасната си смърт.

– Къде е умрял? – попита Ателстан.

– В старите руини северно от Тауър. И няма защо да питаш, убиецът не е оставил следи.

– А заподозрените? – попита свещеникът уморено. Приведе се и потупа сър Джон по ръката. – Хайде, милорд коронер, използвай острия си ум!

Кранстън вдигна рамене.

– Би могъл да е сър Фулк. Намерихме токата му върху леда, пък и той ще спечели от смъртта на брат си. Слугата на сър Ралф Растани е пъргав и способен да се изкачи по стената – Кранстън направи гримаса. – Впрочем, проверих обяснението им за нощта, когато е умрял сър Ралф: и двамата със сър Фулк са отсъствали от Тауър и има хора, които могат да потвърдят къде са били.

– Мастър Джефри може да е престъпникът – забеляза Ателстан. – Но през нощта, когато е умрял сър Ралф, той е бил в леглото на Филипа, а вечерта, когато е загинал сър Джерард – в нейните покои. Вярно е, че е отишъл да събуди сър Ралф, но е бил претърсен за оръжие, не е имал ключ и дори да беше влязъл в стаята, колкото и да го е обичал сър Ралф, едва ли е щял да го остави да му пререже гърлото – доминиканецът потърка лицето си. – Възможностите са безкрайни – каза той. – Хамънд, крадливият капелан. Колбрук, завистливият помощник. Милата мистрес Филипа. Да не споменавам нашия хоспиталиер, който може да ни е разказал куп лъжи – Ателстан присви очи. – Трябва да проучим всички – каза тихо той.

– Или Ред Хенд – отбеляза Кранстън. Лудият, който може да не е толкова луд, колкото изглежда.

Ателстан вдигна поглед и се усмихна.

– Но имаме напредък, сър Джон. Ако може да се вярва на Фицормонд, вече знаем причината за убийствата: смъртта на Бъргиш на онзи злополучен кораб в Средното море преди много години. Рисунката върху пергамента трябва да напомня на убийците му за безчестието им, а сусамената бисквита е предупреждение за предстоящата им гибел.

– А това – почти извика Кранстън, поглеждайки ядовито към кръчмаря, защото стомахът му стържеше от глад – ни води до друга загадка. Наистина ли е умрял Бъргиш? Или се е върнал и се крие в Лондон, може би дори в Тауър? Или има някой друг? Може би синът му или друг приятел?

Кранстън се облегна, когато Джослин поднесе димящите чинии с храна. Кръчмарят лично обслужи сър Джон, като отряза дебели парчета от гърдите на фазана и сръчно ги подреди с една ръка върху калаената паница, докато една прислужница дотича с каничка от горещия сос, в който беше сготвена птицата. Сър Джон се усмихна в знак на благодарност, извади лъжица от кесията си, измъкна ножа си и залапа, сякаш не беше ял дни наред. Ателстан го гледаше с удивление: непрестанният глад на сър Джон винаги го удивляваше. Друга прислужница донесе и неговото ястие – супа с много подправки. Ателстан помоли за лъжица и бавно я засърба.

– Забравили са хляба – измърмори сър Джон.

Ателстан повика момичето и веднага им поднесоха пресни малки самуни бял хляб, увити в ленено платно. Докато ядеше, Ателстан си мислеше върху това, което бяха обсъждали. Изчака, докато сър Джон поутоли апетита си.

– Има едно нещо, което пропускаме.

– И какво е то? – избърбори с пълна уста Кранстън.

– Убийството на Хорн означава, че убиецът знае за нас, защо иначе би изпратил ужасния трофей в къщата ти?

– Защото негодникът е луд?

– Не, не, сър Джон. Това е предупреждение. Този убиец смята, че върши Божие дело. Праща ни послание: "Стойте настрана, докато не свърша работата си. Не се месете." – Ателстан остави лъжицата си. – Какъв ужас! – прошепна той. – да отрежеш нечии гениталии и да ги пъхнеш в устата на отрязаната му глава. Разбира се – добави той, – Фицормонд спомена за това.

– Какво?

– Каза, че египетският халиф би наказал така всеки, който наруши заповедите му. Главата и гениталиите се отрязвали и се излагали над градските порти в Александрия. Явно е, сър Джон – продължи той, – че нашият убиец е живял в Светите земи и знае за хашишините – това показват сусамената бисквита и ужасният начин да се обезобрази трупа на екзекутиран престъпник.

Кранстън остави ножа.

– Но кой е убиецът, братко?

– Не знам, сър Джон, но мисля, че трябва да отидем пак в Тауър и да поговорим с нашата група заподозрени.

– А после?

– Ще отидем в Удфорд.

Кранстън изстена.

– Сър Джон – настоя Ателстан, – не е далеч, само на няколко мили, минаваме през Олдгейт и тръгваме по Майл Енд Роуд. Трябва да открием дали Бъргиш се е завърнал и какво е станало със сина му. А и това ще ти даде време да помислиш по въпроса с лейди Мод – добави той.

Кранстън заби острието на ножа в парче сочно месо, промърмори съгласието си и продължи да яде така, сякаш животът му зависеше от това.

Десета глава

Ателстан и Кранстън се нахраниха и прекосиха Лондонския мост. Под тях черните води се лееха лениво, чуваше се как парчета лед се блъскат в зидовете, които пазеха сводестите дървени подпори от гнева на Темза. Минаха пред Билингсгейт. Въздухът миришеше на риба от сергиите, прясно заредени с херинга, скумрия, лин и даже щука, тъй като рибарските флотилии се възползваха от хубавото време.

Когато пристигнаха в Тауър, там цареше оживление. Като добър войник, Колбрук беше впрегнал гарнизона в работа, за да го разсее след дългата скука, предизвикана от мразовитото време и вероятно за да отклони собствените си мисли от скорошните убийства. Помощник-комендантът стоеше във вътрешния двор и даваше на висок глас заповеди на работниците, които потягаха катапултите, балистите и големите тарани. Неколцина стрелци стояха до глезени в кишата и се упражняваха на стрелбището, други войници се обучаваха под суровите заповеди на преките си командири. Ателстан смътно си спомни слуховете, че било възможно през пролетта французите да нападнат южните пристанища и дори да си пробият път по Темза, за да опустошат и изгорят Лондон.

Неудоволствието на Колбрук при вида на Кранстън и Ателстан беше повече от явно.

– Открихте ли убийците? – извика той.

– Не, мастър помощник! – извика в отговор Кранстън. – Но ще ги намерим. И тогава ще можете да издигнете бесилките.

Кранстън отстъпи встрани, за да направи път на един касапин и двама майстори на стрели, които търкаляха бурета с осолено свинско към склада. Коронерът сбърчи нос. Въпреки силните подправки и дебелия пласт сол свинското миришеше на гранясало; почувства как му се повдига, когато видя как изпод капака на бурето изпълзяваха насекоми. Закле се наум да не приема никаква храна от кухните или складовете на Тауър. След като разбра, че няма да се отърве от посетителите си, Колбрук се обърна, за да даде още заповеди. Ателстан се възползва от забавянето и отиде до мястото, където мечката, затънала в собствените си нечистотии, опустошаваше купчина отпадъци, сложени пред нея. Лудият Ред Хенд седеше наблизо като гном, очарован от голямата мечка.

– Доволен ли си, Ред Хенд? – попита тихо Ателстан.

Мъжът направи гримаса и размаха ръце във въздуха, сякаш имитираше мечката. Ателстан приклекна до него.

– Харесва ли ти мечката, Ред Хенд?

Лудият кимна, без да откъсва поглед от звяра.

– На рицаря също – завалено каза той и Ателстан усети, че мирише на вино.

– Кой рицар?

– Онзи с кръста.

– Фицормонд ли?

– Да, да, Фицормонд. Често идва да я гледа. Ред Хенд харесва Фицормонд. Ред Хенд харесва мечката. Ред Хенд не харесва Колбрук. Колбрук щеше да убие Ред Хенд.

– А харесваше ли Бъргиш? – попита бързо Ателстан. В очите на лудия проблесна някакъв спомен. – Познавал си го – продължи Ателстан. – Като млад войник е служил тук.

Ред Хенд отмести поглед.

– Не може да не го помниш – настоя Ателстан.

Лудият поклати глава и продължи да гледа мечката, но свещеникът забеляза как примигна, за да скрие сълзите, които напираха в безумните му очи. Ателстан въздъхна, изправи се и изтръска мокрия лед от расото си.

– Братко Ателстан! – излая Кранстън. – Мастър Колбрук е зает човек. Каза, че не може да си губи времето, докато ти говориш с лудия.

– Мастър Колбрук трябва да разбере – отвърна Ателстан, – че е трудно да се прецени кой е нормален и кой е луд, и че единствено Бог може да отсъди непогрешимо.

– Отче, не исках да те обидя – обади се Колбрук, докато сваляше конусовидния си шлем и го слагаше под мишница. – Но трябва да командвам гарнизон. Ще направя каквото искаш.

Ателстан се усмихна.

– Добре! Къде е тялото на Моубри?

Колбрук посочи към "Сейнт Питър ад Винкула".

– Пред олтарната преграда. Утре ще бъде погребан в гробището на църквата "Ол Халоус".

– В ковчег ли е?

– Не, не.

– Добре, искам да видя тялото, а след това с милорд коронера искаме да поговорим с всички, засегнати от смъртта на сър Ралф.

Колбрук изстена.

– Тук сме по заповед на регента – рязко каза Ателстан. – Когато всичко приключи, мастър помощник-комендант, ще докладвам за подкрепата в разследването, която ни е била оказана или за липсата ѝ. Ще разговаряме с всички в параклиса "Сейнт Джон".

Колбрук се усмихна насила и побърза да се отдалечи, крещейки на войниците си да потърсят сър Фулк и останалите. Кранстън и Ателстан отидоха до "Сейнт Питър". Църквата беше студена и влажна – мрачно и неприветливо място. Цилиндричните колони в нефа сякаш охраняваха тъмните пейки. Най-горе малко прозорче с розетка пропускаше малко светлина. Олтарната преграда беше от полиран дъб и пред нея, заобиколени от свещи, бяха положени телата на сър Ралф Уитън и сър Джерард Моубри. Балсаматорите бяха сторили всичко по силите си, но и Кранстън, и Ателстан усетиха лъха на разложение. Двата трупа бяха покрити със савани и положени върху плетени носилки на дървени подпори. Кранстън отстъпи и направи знак на Ателстан да приближи.

– Хапнах твърде много, братко – промърмори той. – Виж каквото искаш и да се махаме.

Ателстан се подчини с готовност. Тялото на сър Ралф пренебрегна, но повдигна знамето с кръста на хоспиталиерите и савана от тялото. Не искаше да гледа лицето на Моубри.

Беше се нагледал на смърт. Вместо това огледа бледите крака на хоспиталиера и взе една свещ, за да проучи по-внимателно моравожълтата синина в горната част на десния пищял. Доволен, той отново го покри, върна свещта на мястото ѝ, коленичи пред олтара и излезе от църквата. Кранстън го последва колкото можеше по-бързо. Застанаха на стълбите към галерията и с наслада задишаха свежия, студен въздух.

– Боже мой, сър Джон – промърмори Ателстан, – винаги съм смятал, че "Сейнт Ерконуолд" изглежда зле, но ако някога пак го направя, напомни ми за тази църква и ще си затворя устата.

Кранстън се усмихна.

– С удоволствие, братко. Намери ли това, което търсеше?

– Да, сър Джон. Мисля, че сър Джерард не е бил блъснат от стената. Някой е сложил копие или парче дърво в горната част на стълбите, докато хоспиталиерът е бил на обичайното си място в другия край на пътеката, близо до Солната кула – Ателстан изду устни – Да, може да е било направено в мрака, докато сър Джерард е бил унесен в мислите си – той присви очи и се взря в далечната стена на Тауър. – Прозвучала камбаната. Моубри забързал по пътеката. Отдалеч не видял препятствието, спънал се в него, залитнал и полетял от стената.

– Но ние не знаем кой е бил камбаната или е сложил пръта на пътеката. Спомни си – продължи Кранстън, – че освен Фицормонд и Колбрук всички са били в покоите на мистрес Филипа.

– Колбрук може да го е направил – отвърна доминиканецът. – Може да е видял рицаря на стената, промъкнал се е, сложил е пръта и по един или друг начин е бил камбаната.

– Но нямаме доказателства.

– Не, сър Джон, нямаме, но ги събираме. Малко по малко – Ателстан въздъхна. – Само времето ще покаже дали ще успеем.

Те откриха Колбрук и останалите насядали на пейките в параклиса "Сейнт Джон". Неудоволствието им, че са били призовани, беше явно. Хамънд седеше почти с гръб към тях, Фулк се беше отпуснал и зяпаше в тавана; Растани изглеждаше по-уверен и Ателстан улови подигравателния поглед на тъмните му, блестящи очи. Колбрук крачеше напред-назад, сякаш беше на парад, а мистрес Филипа се беше облегнала на стената и гледаше тъжно към вътрешния двор.

– Къде е Джефри? – попита Ателстан.

– Джефри Парчмайнър – отвърна Фулк – е един доста уплашен и глупав млад човек и може да има много недостатъци – рицарят не обърна внимание на гневния поглед на племенницата си, – но работи здраво. Има по-важна работа, отколкото да виси в Тауър и да отговаря на глупави въпроси, докато през това време избиват добри хора и убиецът се разхожда на свобода.

– Благодаря за речта, сър Фулк – отвърна Кранстън и се усмихна престорено на всички. – Имаме само един въпрос и – ще ме извиниш, сър Брайън, но става дума за едно име. Бартоломю Бъргиш – говори ли това име нещо на някой от вас?

Ателстан беше поразен от промяната, предизвикана от думите на Кранстън. Усмивката на коронера се разшири.

– Добре – обяви той. – Успяхме да привлечем вниманието ви – той хвърли бърз поглед към гневното лице на хоспиталиера. – Сър Брайън, вие няма нужда да отговаряте и ако проявите търпение, ще разберете защо питаме. И така – коронерът плесна с ръце, – Бартоломю Бъргиш?

– По дяволите! – изръмжа сър Фулк и застана в средата на помещението. – Не ни пробутвайте игрички, сър Джон. Бъргиш беше името, което брат ми сър Ралф не би позволил да се произнася в негово присъствие.

– Защо? – запита невинно Ателстан.

– Брат ми не можеше да го понася.

– Но те са били другари по оръжие.

– Били са – натърти Фулк. – Скарали се, докато били в Светите земи. По-късно Бартоломю бил убит на кораб, нападнат в Средното море от мавритански пирати.

– Защо? – излая Кранстън.

– Защо какво?

– Защо брат ви мразеше Бъргиш толкова много?

Фулк пристъпи по-близо и сведе поглед.

– Беше въпрос на чест – тихо каза той. Облиза устни и нервно погледна към Филипа. – Веднъж сър Ралф обвини Бартоломю, че обръща твърде много внимание на майка ти, съпругата на брат ми.

– Бяха ли основателни обвиненията? – попита Ателстан.

Изражението на Фулк се смекчи.

– Н-не – заекна той. – Ще бъда откровен – аз харесвах Бартоломю. Беше забавен и винаги мислеше най-доброто за хората. Беше любезен и благовъзпитан.

Ателстан внезапно забеляза някаква стоманена твърдост в характера на сър Фулк.

– Наистина си го харесвал, нали?

– Да, да. Бях много натъжен от новината за смъртта му – Фулк запристъпва на място и погледна към пода. – Честно казано – продължи той, – когато бях млад, ми се искаше Бартоломю да ми е брат, защото – прости ми, Боже – не харесвах Ралф – той вдигна поглед и очите му се замъглиха от тъга. – Преди години той и Бартоломю служеха в Тауър – Фулк се изкашля, за да прочисти гърлото си. – Брат ми беше вероломен и жесток. Отнесе се зле с Ред Хенд. Преби капелана, когато беше още млад свещеник.

Капеланът се изчерви от неудобство.

– Хайде, кажете истината! – Фулк се огледа и изръмжа като разярено куче. – Всички мразеха сър Ралф!

Мистрес Филипа пристъпи напред, пребледняла от гняв.

– Баща ми лежи под савана си и чака да бъде погребан, а ти говориш зле за него!

– Бог да ми прости, Филипа, казвам само истината! – Фулк протегна ръка. – Питай Растани! Кой изтръгна езика му, когато беше още момче?

Мавърът отвърна на погледа му, без да трепне.

– Истина е! – намеси се Фицормонд. – Точно заради него започна враждата между Бъргиш и Уитън.

Фулк отново се отпусна на пейката.

– Казах достатъчно – изръмжа той. – Уморих се от тези въпроси. Мистрес Филипа, баща ти беше негодник и никой тук няма да го отрече.

Кранстън и Ателстан стояха удивени от този внезапен изблик на ненавист и враждебност. Мили Боже, помисли си Ателстан, всеки тук би могъл да е убиецът на сър Ралф. Бъргиш е бил обичан. Дали някой в тази стая вярваше, че е Божият палач, който трябва да отмъсти за смъртта на един добър човек? Той се огледа.

– Няма ли да дойде днес мастър Парчмайнър? – попита той, възползвайки се от внезапното затишие.

– Не – уморено отвърна сър Фулк. – За Бога, отче, кой би искал да стои тук? Сред толкова много спомени и толкова много омраза.

Мистрес Филипа се беше сгушила на една от пейките, скрила лице в ръцете си. Сър Фулк отиде до нея и я потупа леко по рамото. Кранстън улови усмивката на лицето на Растани. Той ли е убиецът, чудеше се коронерът. Спомни си думите на Ателстан, че убиецът на Адам Хорн е използвал начин за оскверняване на тялото на един престъпник и предател, типичен за маврите.

– Видяхме достатъчно – прошепна доминиканецът. – Да си вървим.

– Само още един въпрос – заяви Кранстън. – Познавахте ли търговеца Адам Хорн?

– Още един негодник! – просъска сър Фулк. – Да, да, сър Джон. Хорн беше приятел на брат ми.

– Е, мъртъв е – безизразно съобщи Кранстън. – Открит е убит снощи сред руините северно от тук.

Фицормонд изруга тихо. Останалите вдигнаха тревожно очи.

– Питам се къде сте били всички вие по това време – продължи Кранстън.

– По дяволите, сър Джон! – отсече Колбрук. – След като ледът се стопи, всеки би могъл да влезе и излезе през някоя странична порта.

Кранстън се усмихна леко. Помощник-комендантът беше прав: щеше да е невъзможно да установят със сигурност кой къде е бил. Хорн можеше да е убит по всяко време между здрача и зората.

– Хайде, сър Джон – подкани го Ателстан.

Кранстън направи знак на Колбрук да се отдръпне и те си тръгнаха без поздрав. Почти не проговориха, докато не взеха конете си и не напуснаха Тауър, насочвайки се към Ийстчийп.

– Бог да ни е на помощ! – наруши внезапно тишината Кранстън. – Колко омраза се крие в човешкото сърце, братко!

– Да – отвърна Ателстан, насочвайки леко Филомел надалеч от покритата със сняг канавка по средата на улицата. – Може би всички трябва да помним това, сър Джон. Дребната завист и малките недоразумения могат да разпалят искрите на свадата така, че да лумне огънят на омразата.

Кранстън погледна Ателстан с ъгълчето на окото си и се усмихна на скритото му напомняне: онова, което важеше за сър Фулк и другите в Тауър, се отнасяше и до отношенията му е лейди Мод.

– Сега накъде, братко? – попита той.

– В магазина на мастър Парчмайнър, близо до "Сейнт Пол".

– Защо? – попита коронерът.

– Защото, драги ми Кранстън, той не беше с останалите в Тауър, а трябва да разпитаме всички.

Минаха по Кендълуик Стрийт и навлязоха в Тринити – процъфтяваща част от града, в която Ателстан рядко стъпваше. Къщите бяха големи и внушителни; долните им етажи бяха построени от здраво дърво, а издадените стени над тях представляваха конструкция от черни греди и бяла мазилка. Покривите бяха покрити е плочи за разлика от къщите на много от енориашите на Ателстан, които се задоволяваха с тръстика и слама. Голяма част от прозорците бяха от истинско стъкло, защитено с дърво и желязо. Прислужниците от тези къщи редовно изхвърляха в канавките водата, в която бяха прали, затова улиците не воняха, както в Съдърк. Пред някои от внушителните входни врати стояха въоръжени мъже с ливреи с натруфените гербове на господарите си: мечки, лебеди, дракони, лъвове и други странни зверове. Набити, охранени търговци се разхождаха под ръка със закръглените си съпруги в рокли от коприна и кадифе, изящно украсени със ситни перли. Двама каноници излязоха наперено от катедралата, облечени в дебели вълнени роби, обточени с хермелин. Група адвокати с дрехи в червено, лилаво и алено с гарнитури от агнешка вълна минаха надуто покрай тях, отметнали плащовете си назад, за да покажат украсените си пояси.

Наоколо се мотаеха прасета със звънчета на шиите, което означаваше, че са собственост на болницата "Сейнт Антъни" и не могат да бъдат колени. Стражи с тояги с метални накрайници разпръскваха птиците и укротяваха разлаялите се кучета, докато приставите се опитваха да прогонят някакво странно създание, облечено като сврака в чернобели дрипи. Човекът обяви гласовито, че носел в очуканото си ковчеже някои от най-чудодейните християнски реликви:

– Един от зъбите на Карл Велики! – викаше той. Два крака от магарето, което е яздила Дева Мария! Черепът на слугата на Ирод и някои от камъните, които Христос превърнал в хляб!

Ателстан възпря приставите, които тормозеха нещастника.

– Казваш, че имаш камъни, които Христос е превърнал в хляб? – попита доминиканецът, сдържайки с мъка смеха си.

– Да, братко – отвърна продавачът на реликви с блеснали от надеждата за печалба очи.

– Но Христос не е превърнал камъните в хляб. Дяволът го карал, но той отказал.

Ухиленият Кранстън също приближи, за да види реакцията на шарлатанина. Продавачът на реликви облиза сухите си устни.

– Разбира се, че ги е превърнал, братко – почти прошепна той. – От надежден източник знам, че когато Сатаната си тръгнал, Христос го направил, но после отново превърнал хляба в камъни, за да не се изкуши да яде. Ще ти струва само едно пени.

Ателстан бръкна в кесията си и извади една монета.

– Ето – той я сложи в мръсната лапа на мъжа. – Не е за камъка, задръж го. Възнаграждавам съобразителността ти.

Продавачът остана c отворена уста, а Ателстан и Кранстън продължиха, кискайки се тихо на бързата му реакция. Отминаха една от портите на "Сейнт Пол", наречена "Малката", където един послушник хранеше група прокажени с плесенясал хляб и парчета гранясало месо по наредба на градските съветници, които твърдяха, че такава храна помагала при болестта им. Кранстън ги погледна е отвращение.

– Мислиш ли, че наистина е така? – попита той рязко Ателстан.

– Кое, сър Джон?

– Дали тази храна наистина помага на прокажените?

Ателстан погледна загърнатите в сиво фигури с тоягите и паничките за милостиня.

– Не знам – промърмори той. – Може би.

Прокажените го подсетиха за двамата, които бродеха в гробището на "Сейнт Ерконуолд". Някакъв спомен се раздвижи в мислите му, но тъй като не можа да разбере значението му, той го остави за по-късно. Завиха встрани от Фрайди Стрийт и Кранстън започна да разпитва минувачите къде се намира магазинът на Парчмайнър. Откриха го на ъгъла на Бред Стрийт – тясна двуетажна постройка с магазин отдолу и жилище над него. Отпред имаше сергия, но тъй като времето беше студено, сега тя беше празна и те влязоха вътре. Ателстан веднага притвори очи и вдъхна сладкия аромат на прясно почистени пергамент и велен. Миризмата му напомни живо за богатата библиотека и тихото помещение на архива в Блекфрайърс през дните му на послушник. Самият магазин представляваше малка белосана стаичка с рафтове, отрупани с листа пергамент, мастилници, пемза, пера и всичко, което би потрябвало някому в библиотека или канцелария.

Самият Джефри седеше на малко писалище. Той се усмихна и стана да ги поздрави.

– Сър Джон! – възкликна младежът. – Брат Ателстан, добре сте дошли! – Той изчезна в сенките, откъдето изнесе два стола. – Моля, седнете. Искате ли вино?

Изненадващо, Кранстън поклати отрицателно глава.

– Аз пия само със сър Джон – шеговито отвърна Ателстан.

Продавачът на пергамент се усмихна и седна зад писалището.

– Е, какво мога да направя за вас? Съмнявам се, че искате да си купите пергамент или велен, макар че, братко, имам най-хубавия в града. Членувам в гилдията и всичко, което продавам, носи техния знак – добродушното лице на Джефри разцъфна в усмивка. Той поклати глава. – Но вие едва ли сте дошли да купувате. – После стана сериозен. – Заради случилото се в Тауър е, нали?

– Само един въпрос – отвърна Кранстън, докато се опитваше да се намести на малкото столче. – Говори ли ти нещо името Бартоломю Бъргиш?

– И да, и не – отвърна Джефри. – Не го познавам, но съм чувал сър Фулк да говори за него, а веднъж Филипа произнесе името му в присъствието на баща си. Сър Ралф много се ядоса и веднага излезе. Разбира се, попитах Филипа защо. Тя само поклати глава и каза, че бил отдавнашен враг на баща ѝ, но отказа да ми каже нещо повече.

Ателстан внимателно наблюдаваше младежа. Беше ли възможно това апатично и доста женствено конте да е Червеният убиец, ужасният престъпник, който преследваше жертвите си в Тауър?

– Джефри? – поде той.

– Да, братко.

– Откога познаваш Филипа?

– От около две години.

– Харесваше ли те сър Ралф?

Продавачът на пергамент се усмихна.

– Да, един Бог знае защо. Не съм добър ездач и военната служба никога не ми е била присърце.

– Беше ли с него вечерта, когато умря?

– Да, както казах, бях с него в залата. Сър Ралф беше мрачен и пи доста.

– Беше ли пиян?

– Много.

– Ти ли му помогна да стигне до стаята си?

– Не само аз. Мастър Колбрук ми помогна. Отведох сър Ралф до горната площадка на стълбите в кулата на Северния бастион, но коридорът беше толкова тесен, че го оставих на Колбрук за останалата част от пътя.

– И ти прекара онази нощ при мистрес Филипа?

Младежът се почувства неловко и сведе поглед.

– Да. Ако сър Ралф беше разбрал, много щеше да се ядоса.

– Но нали е одобрявал това, че ухажваш единствената му дъщеря? – намеси се Ателстан.

– Мисля, че да.

– Защо? – излая Кранстън. – Както сам каза, ти не си войник.

– Не, не съм. Не съм лорд или рицар, а търговец, сър Джон, при това много добър. Аз съм един от онези, които заемат пари на краля, за да наема рицари – продавачът на пергамент посочи добре заредения си магазин. – Може да не изглежда кой знае какво, но печалбите ми са добри. Аз съм богат човек, сър Джон.

– Още нещо – усмихна се Ателстан. – Засегнахме го и преди. Отишъл си да събудиш сър Ралф. Какво стана?

– Пазачите отвориха вратата на коридора и я заключиха зад мен, както беше наредил сър Ралф. Отидох до стаята и се опитах да събудя коменданта. Не получих отговор, затова се върнах обратно. Казах на пазачите, взех ключа за стаята на Уитън. Канех се да я отключа, но размислих и отидох за Колбрук.

– Защо го направи?

Джефри направи гримаса.

– Заради тишината реших, че има нещо нередно, а и усетих студен повей под вратата на Уитън.

Ателстан си спомни цепнатината под вратата на сър Ралф и кимна. Всеки, който застанеше пред вратата, би усетил силния полъх и би разбрал, че нещо не е наред.

– Защо не отвори вратата сам? – попита Кранстън.

Младежът се усмихна слабо.

– Сър Джон, уплаших се. Много хора не обичаха сър Ралф. Като си помисля сега, явно съм се притеснявал, че в стаята може да има някой.

– А през нощта, когато умря Моубри?

– Бях при мистрес Филипа, доста пиян. Питайте останалите.

– И не си излизал?

Джефри направи гримаса.

– И аз като другите използвах нужника в коридора. Когато прозвуча сигналът, изтичах с тях навън, за да видя какво става. Не направих много. Бях пиян и мразя стъпалата до пътеката на стената. Забавих се, преструвайки се, че върша нещо и намерих Фицормонд и Колбрук над тялото на Моубри – младият човек млъкна и погледна остро Ателстан. – Знам защо сте тук. Още някой е умрял в Тауър, нали?

– Да, да – промърмори свещеникът и му разказа подробно за смъртта на Хорн.

Джефри се облегна назад и тихичко подсвирна.

– Предполагам, че искате да ме разпитате за това – каза той уморено.

– Би ни помогнало – отбеляза Кранстън – да знаем къде си бил снощи.

Парчмайнър сви рамене.

– Работих в магазина, после се напих здраво в близката кръчма "Златния грифон". Можете да питате там.

Ателстан се усмихна. Каква полза, помисли той. Хорн можеше да е убит по всяко време на нощта. Той изучаваше женственото лице на Парчмайнър.

– В Лондон ли си роден? – попита той, като се опитваше да прочете пергамента, който лежеше на бюрото на Джефри.

– Не, братко. Семейството ми е от Уелс, затова съм тъмнокос. Преместиха се в Бристъл. Баща ми търгуваше с пергамент и велен в магазин точно до катедралата. Когато умря, се преместих в Лондон – Джефри вдигна парчето пергамент.

– Сестра ми, която вече е омъжена, още живее в Бристъл. Получих писмо от нея, самопокани се за коледните празници. Ще дойде със съпруга си – изражението му стана присмехулно-тържествено – и купищата им деца – той се обърна към сър Джон. – Милорд коронер, имате ли други въпроси?

Сър Джон поклати глава.

– Не, мастър Парчмайнър, нямаме.

Те станаха, сбогуваха се и излязоха на студената, заледена улица.

– Какво мислиш, братко?

– Този младеж ще напредне много в търговията, сър Джон. Наследил е тези способности – доминиканецът се усмихна.

– Да, сър Джон, и аз като теб се питах дали би могъл да бъде синът на Бъргиш. Но съм сигурен, че не е. – Ателстан спря и погледна твърдо коронера. – Търсим убиец без роднински връзки, сър Джон. Някой, който знае за голямото предателство преди толкова години. Въпросът е кой е той?

– Е – Кранстън плесна с ръце, – няма да го открием тук, братко, но може би в Удфорд... – коронерът избърса носа си с опакото на ръката и погледна към небето. – Не искам да оставам в Лондон – промърмори той. – Лейди Мод има нужда да си почине от мен. А ти, братко?

– Мисля, че енориашите ми – отвърна сухо Ателстан – все ще преживеят малко по-продължителното отсъствие на пастира си.

Разделиха се на ъгъла на Фрайдей Стрийт и Фиш Стрийт, като се разбраха да се срещнат след два часа в кръчмата край Олдгейт на Майл Енд Роуд. Сър Джон поведе коня си към къщи, докато Ателстан продължи по Тринити до Уолбрук, а после по Роупъри до Лондонския мост. За щастие откри "Сейнт Ерконуолд" почти празна, е изключение на Уоткин, на когото даде строги нареждания да пази църквата и Ранулф, ловеца на плъхове, който беше дошъл да му напомни за обещанието, че ако създадат Гилдия на ловците на плъхове, "Сейнт Ерконуолд" ще бъде тяхна църква.

– Обещавам ти, че ще помисля по въпроса, Ранулф – отвърна Ателстан, мъчейки се да скрие колко го развеселяваше представата за църква, пълна със закачулени ловци на плъхове, които приличат на Ранулф. Върху жълтеникавото, съсухрено лице на ловеца засия острозъба усмивка и той заподскача надолу по стълбите щастлив като момченце.

– Братко – изстена скръбно Уоткин.

– Какво има?

– Ами... – Уоткин се обърна на най-горното стъпало и посочи към замръзналото гробище. – Още не сме сложили пазач.

– И защо да го правим, Уоткин? Осквернителите не се появяват вече.

Боклукчията поклати глава.

– Не мисля така, братко, и се боя, че ще стане още по-лошо.

Ателстан се усмихна насилено.

– Глупости. Виж, Уоткин ще се върна късно утре вечер. Занеси съобщение на отец Люк в "Сейнт Олав". Помоли го да бъде така добър да служи тук утре сутрин. Нали знаеш кое къде стои? Кажи на вдовицата Бенедикта да ти помогне. Ще го направиш ли?

Уоткин кимна и се отдалечи, мърморейки под нос за свещениците, които не се вслушват в разказите за тайнствени фигури, които вършат ужасни неща в църковните дворове. Докато го гледаше как се отдалечава, Ателстан въздъхна. Как да се справи с гробището, когато нямаше доказателства, че го заплашва някаква опасност? Провери дали вратата на църквата е заключена, потънал в мисли за Кранстън. Проблемът на коронера се оказа също тъй труден, както и ужасните убийства, които разследваха. Какво не беше наред с лейди Мод, питаше се Ателстан. Защо Кранстън не я попиташе направо?

Ателстан се усмихна, докато вървеше към своята къща. Странно, заключи той. Кранстън, който не се плашеше от нищо, което върви на два крака, сякаш се страхуваше от дребничката си съпруга. Ателстан провери дали прозорците и вратите на къщата са заключени, метна дисагите на гърба на протестиращия Филомел и двамата уморено тръгнаха по заледената пътека. Отби се в една пивница, за да остави съобщения при калайджията Таб за Бенедикта и Уоткин, които трябваше да заключат църквата след сутрешната литургия. Каза също да предадат на вдовицата, че ако иска, може да вземе Бонавентура у дома си. След това се върна на главния път, мина покрай манастира "Сейнт Мери Овъри" и по Лондонския мост. По средата спря да прочете една молитва за безопасно пътуване в параклиса "Сейнт Томас", после продължи.

Кранстън го чакаше в малката кръчма в Портсокън, веднага след Олдгейт, която се издигаше над вонящия градски канал. Коронерът изглеждаше в добро настроение. Ателстан реши, че е заради голямата празна чаша пред него, но сър Джон, който му намигна и се оригна, спазваше тайното си решение да не занимава повече Ателстан с грижите и тревогите си. Свещеникът изпи със сър Джон чаша подсладено вино, сгрято с нажежен ръжен и подправено с канела, после взеха конете си от конюшнята и поеха под тъмнеещото небе по пътя към Майл Енд. Кранстън още беше в добро настроение, подпомагано и приповдигнато от очевидно чудодейния мях, който никога не се изпразваше. Ателстан, уморен и натъртен от ездата, се молеше и ругаеше, докато Кранстън, който пърдеше и се олюляваше на седлото, бърбореше за какво ли не. Най-после свещеникът дръпна юздите на Филомел и хвана коронера за китките.

– Сър Джон – уморено каза той, – нямаме никакъв напредък по убийствата в Тауър. Колко време са ни отпуснали?

– Докато свършим – очите на Кранстън проблеснаха. – Стига, братко! Заповедите са си заповеди и никак не ми харесват мърморещи монаси, заледени пътища и пътувания в студа.

– Разказах ли ти за приготовленията на лейди Мод за Коледа?

Ателстан изпъшка, поклати глава и смушка Филомел, докато Кранстън го забавляваше с пиршеството, подготвяно от лейди Мод: глиганска глава, лебед, еленско, сладкиш с дюли и млечен крем с ябълки. Коронерът бърбореше като сврака, докато слабата светлина на деня угасна, здрачът се спусна като сив прашен облак и обви огромните заснежени пространства. Далечната гора изчезна в мъгливия мрак, който ги обгръщаше, пронизван само от единични светлинки, когато минаваха покрай някое село. Нямаше вятър, но беше мъртвешки тихо и убийствено студено.

– Сигурен съм – прошепна Ателстан, – че птиците ще замръзнат по дърветата, а зайците ще останат в дупките си из хълмовете.

Кранстън, чийто мях изненадващо се беше изпразнил, отвърна с кратка поредица оригвания. Минаха през кръстопът, където висеше черен, замръзнал труп с глава, извита на една страна и обезобразено лице, с което бяха пирували гарваните. Кранстън спря и посочи пътеката към светлина, която се мержелееше в далечината.

– Ще пренощуваме там, братко. Това е хубав, уютен хан – "Приятелят на бесилото" – той се наведе към Ателстан и се усмихна: – Въпреки името ще ти хареса.

Така и стана. Заведението беше чисто, добре преметено, със сигурна конюшня, а подът на пивницата беше наскоро посипан с ароматни треви, вътре гореше буен огън от натрупани цепеници. Единственото, което отблъсна Ателстан, беше идеята да сподели огромното легло с балдахин със сър Джон.

– Не, не, милорд коронер – промърмори Ателстан. – Настоявам да спиш сам.

– Защо?

– Защото, ако се претърколиш върху мен в съня си, ще ме смачкаш.

Сред шеги и смях те оставиха дисагите си там и слязоха в пивницата, където жената на кръчмаря им поднесе големи пайове е риба с хрупкава златиста коричка и вкусен сос, който прикриваше острата миризма на граниво. Ателстан тактично помоли кръчмаря да сложат допълнително легло в стаята им и яде почти така лакомо, както и Кранстън. Естествено, коронерът пи като за последно и когато се натъпка, се облегна на колоната на огромното огнище, оригна се и обяви, че е сит. Ателстан гледаше в пламъците и слушаше с едно ухо внезапно надигналия се вятър, който сега виеше и удряше по плътно затворените капаци.

– Братко?

– Да, сър Джон.

– Тази работа в Тауър може ли да е черна магия?

– Какво имаш предвид?

– Главата, която ми изпратиха.

Ателстан протегна ръка към пламъците.

– Не, не, сър Джон. Както казах, това не е работа на демон, а на нещо по-лошо – на душа, затънала в смъртен грях. Но чия? – Той погледна към сър Джон, който отново беше забил червения си нос в чашата с вино. – Това, което не мога да разбера – продължи доминиканецът, – е защо сега. Защо убиецът е избрал точно този момент? И откъде знае за ужасните събития около смъртта на Бъргиш?

– В какъв смисъл? – завалено попита Кранстън.

– Трябва да търсим мъж или жена без минало, някой, който внезапно се е появил на сцената, но всеки, с когото говорихме, си има някаква история.

Кранстън се оригна.

– Не знам – провлече той. – Все пак може да е черна магия, защото проклет да съм, ако мога да разплета тази история. Както казах на лейди Мод... – внезапно коронерът млъкна, взря се във винената си чаша и доброто настроение изчезна от лицето му.

– Хайде, сър Джон – тихо каза Ателстан. – Време е да спим.

За негова изненада Кранстън се съгласи, пресуши чашата и я тръсна на масата. Изправи се с олюляване и се усмихна доброжелателно на спътника си.

– Но вярваш ли, братко?

– В какво, сър Джон?

– В черната магия? Да вземем например тази история в гробището на църквата ти.

Ателстан се усмихна.

– Честно казано, сър Джон, повече се плаша от човешкото сърце, отколкото от зли демони. Сега ела да си починем.

Ателстан беше доволен, че е преценил добре момента, защото когато изкачиха паянтовото стълбище, Кранстън беше полузаспал и започна жално да нарежда колко му липсва лейди Мод. Доминиканецът го преведе по тъмния, студен коридор до малката стая. Положи го внимателно на леглото, свали ботушите му и го настани колкото можеше по-удобно. Коронерът се обърна, оригна се и тихо захърка. Ателстан се усмихна и зави огромното му тяло. Заспалият Кранстън приличаше още повече на огромната мечка във вътрешния двор на Тауър. Ателстан коленичи пред малкия прозорец, прекръсти се и тихичко произнесе псалма на Давид.

– "От дън душа викам към Тебе, Господи. Господи, чуй гласа ми."[20]

Когато стигна до четвъртия стих, мислите на Ателстан се отклониха. Беше ли прав сър Джон, питаше се той. Дали страшният демон, Червеният убиец, не бродеше и в неговото гробище, и в лондонския Тауър? Той затвори очи, довърши псалма и тръгна към нара си. Известно време лежа, заслушан в силното хъркане на Кранстън, и заспа в почти същата секунда, когато в тъмното гробище на "Сейнт Ерконуолд" се замяркаха сенки и се събраха над прясно изкопан гроб.

Единадесета глава

В съня си Ателстан стоеше на тъмен кораб. Бушпритът, мачтата и платната бяха покрити с черен креп. На кърмата зад него един скелет, чието лице приличаше на зловеща бяла маска, държеше руля и му се усмихваше злобно. Морето беше спокойно и прозрачно като дебело, тъмно стъкло. Беззвездното небе над тях висеше над кораба като тъмносин балдахин, докато той се носеше към хоризонта, където яркочервена светлина озаряваше портите към ада. От едната страна на мачтата някаква фигура се разтресе в спазми. Ателстан зърна почернялото, разкривено лице на копача Пайк, свален от бесило. Свещеникът се обърна, когато някой го потупа по рамото. Брат му Франсис стоеше до него: лицето му беше синкавобяло под рошавата черна коса. Тънка червена струйка, подобна на змия, се стичаше от ъгъла на устата му, гърдите му бяха открита рана, в която бълбукаше кръв – тази рана бе станала причина за смъртта му.

– Избяга ли от манастира си, братко? – гласът му звучеше глухо.

Ателстан протегна ръка:

– Съжалявам, Франсис – прошепна той. После се огледа. Беше ли Кранстън тук? Сигурен беше, че чува гласа му.

Свещеникът отиде до входа на трюма и погледна надолу. Там клечеше гола жена; лицето ѝ беше скрито с черен воал, от устата ѝ излезе отвратителна жаба; около шията ѝ се беше увила кехлибарена змия, чиито тесни очи проблясваха като диаманти. Плъх с голям корем беше застанал до нея. Ателстан заслиза по стълбите. Зад жената, суров и невъзмутим, беше коленичил рицар в пълни бойни доспехи, ръцете му бяха отпуснати върху дръжката на големия двуостър меч. Трюмът миришеше на смърт и Ателстан почувства, че някой се притиска до него. Той се задърпа яростно, когато една ръка стисна рамото му.

– Ателстан! Ателстан! Братко, за Бога!

Свещеникът отвори очи. Пълното лице на Кранстън, сбръчкано от загриженост, се бе надвесило над него:

– Братко, какво има?

Ателстан го погледна.

– Сър Джон, просто сънувах – той вдигна ръка и избърса потното си лице. – Сънувах – повтори той.

– Явно сънят не е бил приятен.

– Не, сър Джон. Някаква нощна сукуба със силата на хиляда скорпиони покори ума ми.

Кранстън го погледи въпросително и Ателстан се усмихна.

– Шегувам се. Мисля, че кошмарът ми се дължеше повече на трапезата, отколкото на отвъдното. Прекалено много ядохме снощи.

– Вчера си е за вчера, днес си е за днес – отвърна важно Кранстън. – Хайде, братко, зазорява се.

Ателстан стана бързо, прочете една молитва и се изми с ледена вода от очуканата калаена кана. Събраха вещите си и слязоха в студената, пуста кръчма. Огънят не беше запален и помещението не изглеждаше уютно и весело като предната вечер. Бързо закусиха с топли овесени хлебчета и подсладено вино, оседлаха конете и отново поеха по пътя.

Денят като че ли щеше да бъде хубав. Бледото слънце се канеше да изгрее, превръщайки мрака в мъглива сивота. Конете им отново поеха по замръзналия път. И двамата внимаваха да избягват дупките, чиято дълбочина понякога достигаше човешки ръст и можеха да предизвикат падането и дори смъртта на непредпазливия ездач и коня му. Полето беше пусто и тихо. Ателстан потръпна, когато си спомни кошмара си и зловещата тишина в него. Живият плет от двете страни на пътя още беше покрит с дебел сняг, а полята зад него бяха сковани под ледена покривка. Ято гладни гарвани кръжеше шумно в кръг над малка дъбова горичка; клоните на дърветата бяха черни на фона на просветляващото небе.

– Ще ми се да бях в Лондон – измърмори Кранстън. – Мразя проклетата провинция, мразя тишината.

Ателстан зърна нещо цветно в канавката край пътя и приближи коня си, за да го огледа. Там лежеше труп на замръзнал старец в широка излиняла роба, която го покриваше от главата до коленете. Ателстан затвори очи и прошепна молитва, когато видя синьочерните дупки, които гладните гарвани бяха издълбали в мършавата, безкръвна плът.

– Дано почива в мир! – промърмори Кранстън. – Братко, нищо не можем да направим.

Продължиха през притихнало, спящо село, единствените признаци на живот бяха няколко облака черен дим. След час езда доближиха Лейтън. На кръстопътя съзряха група селяни, скупчили се около почернял ешафод. За радост желязната клетка, която висеше на него, беше празна. Селяните се бяха събрали около труп, а до тях двама яки работници копаеха вкаменената земя в подножието на ешафода. Мотиките и кирките им дълбаеха плитка яма, а дъхът им излизаше на облачета във въздуха. Ателстан погледна към Кранстън. Коронерът сви рамене, но ръката му се плъзна под наметката, за да се увери, че лесно може да извади камата от канията. При наближаването на ездачите селяните се обърнаха. Старица с жълто, набръчкано от възрастта лице и мършаво тяло, увито в изтъркана кравешка кожа се затътри към тях.

– Добро утро! – извика тя. – Странници по този път? – Мътните ѝ очи се усмихнаха лукаво на Ателстан. – Добро утро, отче. Рядкост е да видиш свещеник толкова рано.

– Майко! – извика Кранстън в отговор, като разхлаби шала около устата си. – Добре е да видиш какъвто и да било човек в това проклето време. Какво правите?

– Погребваме Едуиг.

– Тук ли? – попита Ателстан. – Нямате ли църква, гробище?

Старицата вдигна мършава ръка.

– Елате да видите! Елате да видите!

Те подкараха колебливо конете към нея. Конят на Кранстън се подплаши, но Филомел прояви жив интерес към групата около ешафода. Когато коронерът и спътникът му наближиха, селяните се разделиха. Ателстан зърна зачервени, мръсни лица, мазни коси без блясък и по някой изпълнен с омраза поглед към охранените им коне и топлите вълнени наметки. Кранстън хвърли един поглед към тялото на Едуиг, затвори очи и се отдръпна. Селянинът беше обесен. Лицето му беше черно, езикът – полупрехапан, още стиснат здраво между жълтите зъби. Едното му око беше изскочило от орбитата и висеше гротескно върху посинялата буза.

– Мили Боже! – въздъхна Ателстан. – Какво е станало?

– Самоуби се – изкудкудяка старицата. – А ти знаеш закона, отче.

– Да, майко, знам закона – той погледна към малкия дървен кол, облегнат на ешафода. – Сър Джон, предлагам ти да продължим.

Коронерът не чака втора покана. Те обърнаха конете, пренебрегвайки сподавения кикот зад себе си. Ателстан затвори очи и произнесе първия псалм, за който се сети, за да прогони ужасите, които присъстваха неотменно в света на хората. Зад себе си чу тихите звуци от дървен чук, който забиваше кола през сърцето на самоубиеца.

– Мили Боже! – промърмори Кранстън. – Вие, свещениците, трябва да промените това. Един Бог знае защо се е самоубил нещастникът, трябва ли самоубиецът да се погребва до бесилка на кръстопът и да забиват кол в сърцето му?

– Епископите се опитаха да спрат това – отвърна Ателстан, – но учението на Христа в някои свои части е тънко и свободно като паяжина, затова и така го тълкуват някои сърца.

Минаха през Лейтън и тръгнаха по пътеката, която заобикаляше тъмната маса на гората Епинг и ги отведе в Удфорд точно когато църковната камбана би за вечерня. Селцето не беше предразполагащо: няколко селяни, увити с наметките си и с ниско смъкнати качулки, шареха наоколо и гонеха мършави пилета далеч от конете. Момчета носеха вода от кладенеца в очукани ведра, от някои прозорци домакини изхвърляха нощните гърнета по средата на улицата. Дори кръчмата беше още заключена и със спуснати капаци.

– Като село на мъртъвци – промърмори Ателстан.

– Да, може да се каже, братко – отвърна Кранстън през шала. – Студът е прекратил всякаква работа в полето.

Малко момче, пребледняло от студ, внезапно се появи и тръгна тържествено до тях, стиснало мръсна платнена торба в костеливата си ръка. Ателстан спря Филомел.

– Какво има, момче?

Хлапето се взираше с опулени очи в опашката на Филомел.

– Кажи ми, момче, какво искаш?

– Мама каза да ви следвам. И да чакам, докато конят вдигне опашка.

Кранстън се засмя.

– Чака да вземе фъшкиите – възкликна той. – Те са отлична тор, а когато се изсушат, горят добре и топлят.

Ателстан се усмихна, отметна качулката си, бръкна в кесията и хвърли пени на момчето.

– Вземи всичко, което пуснат конете ни, момче – тържествено разпореди той. – Ето ти и пени за труда. Познаваш ли семейство Бъргиш? Имат имение наблизо.

– Всички умряха – отвърна момчето, все така втренчило поглед в опашката на Филомел. – Къщата е извън селото, близо до Бъксфийлд, но е изоставена и затворена. Отец Питър ще ви разкаже – то посочи към покрития с плочи покрив на черквата, чиято камбанария от сив камък надничаше над върховете на дърветата.

– Тогава ще спрем там! – каза Ателстан и подкара Филомел в тръс.

Минаха през страничната вратичка в оградата около църквата и поеха по пътеката, която се виеше между дървета и обрасли гробове, докато стигнаха до норманската църква, издигната на билото на малък хълм. До нея имаше скромна двуетажна къща със сламен покрив, а на прозорците имаше само дървени капаци. Ателстан погледна назад. Момчето още беше зад тях – с едната ръка стискаше торбата, а в другата, стиснало юмрук, пазеше пенито от Ателстан, сякаш то беше ключът за райските порти.

– Вътре ли е отец Питър?

– Там ще е – отвърна момчето. – А за още едно пени ще се погрижа за конете ви.

Ателстан кимна и друга монета полетя във въздуха.

– Този младеж ще стигне далеч – промърмори Кранстън, когато слязоха от конете и почукаха на вратата.

Чуха как някой дърпа резето, вратата се отвори и отец Питър надникна навън. Гладко избръснатото му лице беше весело.

– Пътници в това време?

Отец Питър имаше силен провинциален акцент, но въпреки снежнобялата коса и леко прегърбените рамене, беше още енергичен и жизнерадостен. Едва дочака да се представят и ги покани в топлата, приятно миришеща стая, разбърбори се като сврака и започна да ги разпитва. Взе плащовете им и ги покани да седнат на пейката, която доближи към огъня.

– Коронер и доминиканец идват при мен – каза отец Питър с шеговито учудване и седна на столче до тях. Извади три глинени купи от малкия шкаф до огнището и им сипа щедро супа от черното котле, което висеше на желязна кука над пламъците. – Малко риба, билки и каквото е останало от зеленчуците ми – свещеникът извърна очи нагоре. – А, да, и малко лук.

Ателстан и Кранстън поеха горещите купи и засърбаха вкусната супа, която опари устите им, но вля малко топлина в замръзналите им стомаси. Отец Питър ги гледаше, докато се хранеха. Ателстан му се усмихна и остави купата.

– В момента е твърде гореща, за да се яде, отче – прошепна извинително той. – Дори не мога да я държа.

Но Кранстън не срещаше подобни затруднения. Той сърбаше шумно като лакомо куче и обра каквото беше останало с коричките хляб, които отец Питър сложи на дървена чиния пред него. Най-накрая коронерът се оригна, облиза устни и му подаде купата.

– Най-вкусното нещо, което съм ял от много време, отче – извинително промърмори той. – Благодарим ти за гостоприемството. – Коронерът протегна големите си ръце към пламъците. – Няма да те задържаме дълго. Познаваш ли семейство Бъргиш?

Отец Питър присви очи.

– Да – отвърна той. – Познавам ги.

Ателстан започна да гълта полека от вече поизстиналата си супа.

– Ще ни разкажеш ли за тях, отче?

Свещеникът вдигна рамене.

– Какво има за разказване? Бартоломю Бъргиш и жена му живееха в имение близо до Бъксфийлд. Бартоломю беше неспокоен дух, роден да язди и да върти меча, а не да надзирава земеделската работа или да проверява сметките на управителя на имението. Замина за Лондон, където служеше при разни големци. По времето на стария крал беше в гарнизона на Тауър, после замина с другите да се бие в Светите земи.

– А жена му?

Отец Питър направи гримаса.

– Беше тиха, болнава жена. Имаха един син... как се казваше? А, да, Марк – свещеникът въздъхна. – За тях се грижеха добре. Имението имаше управител, а Бартоломю винаги пращаше злато. После, преди четиринайсет-петнайсет години, пристигна вест за смъртта на Бартоломю. Бил убит на кораб, превзет от маврите в Средното море. По онова време Марк беше вече млад мъж. Не личеше да тъгува много за смъртта на баща си, но майка му се разболя и почина година след съпруга си.

– А Марк Бъргиш?

– Той беше като баща си, главата му беше пълна е истории за герои като Роланд и Оливер, за бойни подвизи. Известно време той беше господар на имението. След победите на стария крал във Франция Марк събра пари от банкерите, купи си кон, доспехи и набра от селяните малък отряд стрелци – все хора, които споделяха страстта му към войната и странстванията – свещеникът замълча и се загледа в пламъците. – Помня сутринта, когато заминаха – продължи той замислено. – Беше прекрасен летен ден. Сър Марк яздеше черния си боен кон, тъмночервената му коса беше сресана и намазана с благоуханно масло; пред него оръженосецът носеше знаме е герба на Бъргиш, а зад него крачеха шестима стрелци със стоманени шлемове, дебели кожени жакети, дълги лъкове и колчани със стрели с гъши пера.

Красива гледка – свещеникът се полюшна леко на стола си.

– Никой от тях не се завърна – прошепна той. – Всички загинаха, потънали в кръв и кал.

Ателстан стаи дъх. Колко приличаше това на неговата история. Той и Франсис бяха постъпили точно в такъв отряд. Ателстан се беше върнал, но тялото на брат му още гниеше на някое забравено поле във Франция.

– Никой не се е върнал? – повтори Кранстън, като едва успяваше да овладее вълнението в гласа си. – Значи Марк Бъргиш може да е още жив?

Свещеникът го погледна и поклати глава.

– Не, сър Джон, изразих се грешно. Никой не се върна жив. Елате, ще ви покажа къде е Марк.

Те станаха. Отец Питър им подаде плащовете, откачи един ключ от един забит в стената гвоздей и те го последваха навън, в студа. Момчето още стоеше като войник и държеше юздите на конете, а очите му гледаха алчно към купчините димящи изпражнения, натрупани от Филомел и коня на Кранстън. Отец Питър спря.

– Момче, заведи конете в конюшнята. Ще намериш овес там. После влез и си сипи супа. Не се тревожи, конете няма да избягат.

Хлапето погледна Ателстан.

– Върви, момче – нареди доминиканецът. – Тук ще замръзнеш. Обещавам ти, фъшкиите са за теб.

Стигнаха вратата на църквата. Отец Питър я отключи и влязоха в тъмния неф. Беше студено, въздухът – леден. Ателстан огледа масивните четвъртити колони, украсени със зеленина като неговите в Съдърк, макар и не толкова красиво. Сред енориашите му няма художник, помисли си Ателстан. Отец Питър улови погледа му и Ателстан се почувства гузен от дребнавата си гордост.

– Хубава църква, отче – промърмори той.

Отец Питър се усмихна.

– Стараем се, братко. Но бих дал много за добър художник и добър дърводелец.

Минаха през скромната олтарна преграда, през ризницата и влязоха в малкия параклис в далечния ъгъл на църквата. Голяма дървена статуя на Мадоната с Младенеца стоеше на каменна плоча, а по стените имаше обикновени правоъгълни гробници, без украса и изваяния. Отец Питър отиде при една от тях и я почука леко.

– Сър Марк Бъргиш лежи тук – тихо обяви той. – Върнаха тялото му за погребение.

Кранстън разочаровано се взря в гробницата от сив камък.

– Сигурен ли си, отец Питър?

– Да – отвърна свещеникът. – Балсаматорите направиха всичко възможно да пооправят трупа. Преди да спуснат ковчега, погледнах още веднъж лицето му. Сър Марк беше получил ужасна смъртоносна рана отстрани на главата от бойна брадва или боздуган, но съм сигурен, че беше той.

Ателстан скри разочарованието си и погледна потиснато към Кранстън. Пътешествието им през ледената пустош на Есекс се беше оказало безплодно.

– Защо питате за всичко това? – попита отец Питър, докато излизаха от църквата.

– В Лондон бе извършено убийство, отче – отвърна Кранстън, хапейки устни. – Надявахме се пътуването ни дотук да донесе нови доказателства. Забелязал ли си нещо необичайно в селото?

– Какво?

– Каквото и да е – умолително каза Ателстан. – Има ли новини, носят ли се някакви слухове за семейство Бъргиш?

Свещеникът поклати глава. Ателстан и Кранстън се спогледаха отчаяно, излязоха от църквата и се върнаха в дома на свещеника, където момчето нагъваше втора купа супа, лакомо като гладно куче. Когато приближиха, то се сви в един ъгъл. Отец Питър ги покани с жест да седнат отново на местата си и им наля ейл от каната до вратата на малкия килер.

– Не – повтори той и седна на стола, стиснал чашата си. – В Удфорд е спокойно. Още по-спокойно, откакто Бъргиш ги няма.

– Какво стана с къщата им?

– Кралските пратеници я запечатаха. Оттогава никой не е влизал там – свещеникът се изкашля. – Знам го със сигурност. Шерифът на Есекс ми плаща дребна сума, за да следя дали печатите на вратите или прозорците не са счупени – той погледна към Кранстън. – И те са недокоснати. Нали вътре няма нищо. Цялата покъщнина беше изнесена, покривът се срути, околните ливади и ниви бяха продадени.

– Нямаше ли друг наследник?

– Поне аз не съм чувал за такъв – отец Питър внезапно отдръпна чашата от устните си: – Небеса! – възкликна той. – Имаше нещо. Да – прошепна той възбудено, – преди три-четири години се случи нещо много странно. Беше като в сън. Кога точно стана? О, да, в началото на коледните пости. Забравил съм точната година. Бях отслужил сутрешната литургия, закусих вкъщи и се върнах да почистя олтара – отец Питър се взря в огъня. – Влязох в нефа и с изненада видях един човек с плащ и качулка, коленичил на входа на параклиса на Девата.

– Където е погребан Марк Бъргиш?

– Да, да. Доближих се тихо и в началото мъжът не ме видя. Но когато това стана, се изправи много бързо, придърпа качулката си, мина покрай мен и излезе, без да отвърне на поздрава ми. Зърнах само сиви кичури коса и бяла, добре подстригана брада – отец Питър отпи от чашата. – Бяха минали години, откакто бях видял за последен път Бартоломю Бъргиш и го смятах за отдавна мъртъв, но ми се струва, че мъжът, когото зърнах онази студена декемврийска сутрин, беше самият сър Бартоломю. Имаше неговата походка и стойката на професионален войник.

Ателстан развълнувано се приведе напред, питайки се дали сър Бартоломю беше жив. Той ли беше кървавият убиец, дебнещ жертвите си?

– Продължавай, отче – каза той тихо.

– Не споменах за това пред никого. Селяните щяха да помислят, че пия или че губя ума си – той се усмихна на Ателстан. – Ти знаеш, братко, как овцете обичат да клюкарстват за пастира си.

Ателстан му се усмихна в отговор и хвърли кос поглед към Кранстън, който беше застинал с отворена уста при разкритието на отец Питър.

– Година по-късно – продължи свещеникът, – на Вси светии бях в селската кръчма. Есента беше дошла, времето застудя, стана по-сурово. Говорехме за смъртта и си разказвахме страшни истории за духове. Кръчмарят, Бог да го прости – междувременно почина – изведнъж се обади и каза, че е видял духа на Бартоломю Бъргиш. Разбира се, другите му се изсмяха, но той настоя и каза, че горе-долу по онова време, когато на мен ми се стори, че видях сър Бартоломю, някакъв странник пристигнал в селото късно вечерта и спрял да хапне и пийне в кръчмата. Бил с плащ и ниско спусната качулка, и почти не говорел, освен за да си поръча яденето – отец Питър притвори очи. – Кръчмарят каза, че човекът явно искал да го оставят сам. Все пак, Удфорд е на пътя за града. Много от пътниците не обичат да разговарят с местните хора. Както и да е, странникът се канел да си тръгне, когато прислужницата изпуснала една чаша. Мъжът се обърнал и за миг кръчмарят видял лицето му. Кълнеше се, че бил Бартоломю Бъргиш.

Отец Питър въздъхна:

– Разбира се, аз премълчах това, което бях видял, но бях заинтригуван. Отидох до старото имение близо до Бъксфийлд. Помислих си, че ако е бил Бъргиш, сигурно щеше да влезе в стария си дом. Но открих, че нищо не е пипано – той вдигна рамене и разпери ръце. Само това мога да ви кажа. Един Бог знае дали човекът, когото сме видели с кръчмаря, е бил сър Бартоломю. Не съм чувал други слухове за внезапното му завръщане от чужбина или от гроба, та бях забравил за това.

– Отче – настоя Ателстан, – моля те, спомни си кога се случи това. Преди три или четири години?

Свещеникът се вгледа в огъня.

– Да, преди три години – отвърна той. – Но не мога да ви кажа нищо повече – допълни той с усмивка.

Кранстън се приведе напред и го хвана за ръката:

– Отче, гостоприемството ти може да се сравни само с ценността на това, което ни каза – коронерът погледна Ателстан и се усмихна. – Хайде, братко, още няма обяд. Ако яздим по-бързо, може да стигнем обратно в града, преди да падне мрак – той погледна отец Питър. – Благодаря за гостоприемството, отче – обърна се и хвърли монета на момчето, което още стоеше в ъгъла. – А ти, момче, ще станеш добър оръженосец или търговец.

Те станаха, взеха плащовете си и начаса напуснаха Удфорд. Минаха през Лейтън, покрай ужасния ешафод с пресния гроб в подножието му, после излязоха отново на Майл Енд Роуд. Кранстън, който се беше отбил в една кръчма, за да напълни чудодейния си мях, не спираше да бърбори и размишлява.

– Възможно е, братко – изръмжа той за пореден път с устни, зачервени от гроздовия сок, – съвсем възможно е сър Бартоломю да е още жив и да се крие в Тауър или някъде наблизо, за да води своята мълчалива война на отмъщение.

– Сър Джон – отвърна Ателстан, – бих се съгласил, но къде би се скрил Бъргиш? Член на гарнизона ли е? Кухненски прислужник? Търговец, който има право на достъп?

Кранстън изпухтя.

– Или – продължи той – сър Бартоломю се крие като черен паяк в града, а други изпълняват ужасните му заповеди?

Кранстън спря коня си.

– Слушай, това е Странно – промърмори той.

– Кое?

– Преди три години Уитън бил разтревожен, разстроен, сякаш бил видял призрак. По същото време загадъчна фигура с плащ и качулка била забелязана в кръчмата близо до Тауър, същата личност, вероятно Бъргиш, била видяна и в Удфорд.

– Смяташ, че тревогата на Уитън е била предизвикана от повторната поява на Бъргиш?

– Разбира се.

– Но ако е така, какво е станало после с Бъргиш?

Двамата с Кранстън все още спореха, обсъждайки теориите си, когато стигнаха Олдгейт, дълго след като беше паднал мрак, и влязоха през малка портичка, изрязана в градската порта. Кранстън, пълен с вино и собствени теории, сега беше сигурен, че са стигнали до истината. Ателстан не му възрази. В крайна сметка, заключи той, пътуването им до Удфорд поне беше отклонило ума на коронера от постоянните терзания заради загадъчното поведение на лейди Мод.

*

Докато Ателстан и Кранстън се връщаха в града, хоспиталиерът Фицормонд още стоеше на двора на Тауър и гледаше огромната мечка, която гълташе остатъци от кухнята на Тауър. Подобно на Ателстан, Фицормонд беше очарован от звяра и тайно се възхищаваше на лудия Ред Хенд – единственият човек, който смееше да се доближи до животното. Въпреки че беше пътувал много, Фицормонд не беше виждал такъв огромен звяр. Повечето мечки бяха дребни и черни – понякога не по-високи от човек, но това огромно рошаво животно му напомняше на историите, които беше чувал от рицари, служили на тевтонския орден в дивите, мрачни гори на север. Как били виждали елени, два пъти по-големи от тези в Англия и зверове като този, който би могъл да счупи гръбнака на кон с мускулестите си лапи.

Внезапно мечката спря да яде и погледна рицаря с малките си свински очички, зачервени от омраза. Отвори уста и изръмжа гърлено, показвайки ужасните си, остри зъби. Големият звяр опъна тежката желязна верига, закрепена за нашийника му. Фицормонд отстъпи и мечката се върна при яденето, като го струпа на мръсна купчина, сякаш подозираше, че Фицормонд иска да ѝ го открадне. Рицарят потропа с крака, за да се стопли. Помисли си, че на другия ден ще напусне Тауър. Вече го беше казал на мистрес Филипа, когато се беше срещнал с нея и доста женствения ѝ годеник.

Фицормонд погледна към жестоките лица на водоливниците на църквата "Сейнт Питър ад Винкула". Да, каза си, утре щеше да плати на капелана да отслужи още една литургия за мъртвите му другари, после да се върне в града и да помоли да го изпратят на мисия далече от тази мрачна крепост.

Стресна се, дочул някакво свистене във въздуха. Вдигна поглед. Гарван? Не. Какво ли беше? Внезапно хоспиталиерът отстъпи назад в паника, защото мечката се надвеси над него, размахвайки огромните си лапи. Тя изрева яростно, черната муцуна и огромните челюсти бяха покрити с бяла пяна. Ръката на Фицормонд посегна към камата, докато мечката танцуваше като демон и дърпаше голямата верига, закрепена за стената. Какво му ставаше на това животно? Какво се беше случило?

Фицормонд се накани да избяга, но когато се обърна, чу как голямата верига се изтръгна и видя мечката да тича към него. Посегна към ножа, но успя да го извади едва наполовина, когато огромните лапи смазаха главата му като гнила ябълка. Ревяща от гняв, мечката впи нокти в незащитения гръб на умиращия рицар и го повлече по калдъръма, възвестявайки победата си с яростен рев.

Дванадесета глава

Ателстан беше бесен. Усети как гневът изгаря вътрешностите му, докато сърцето му се блъскаше в гърдите и кръвта пулсираше в главата му. За миг доминиканецът не даваше пет пари за нищо – и за учението на ордена му да бъде смирен, и за наставленията на Евангелието да бъде добър. Единственото, което имаше значение, беше гневът, който го разтърсваше, докато стоеше сред гробището на "Сейнт Ерконуолд". Снегът вече се беше превърнал в ледена сива киша, която се стичаше по гробовете от дърветата, храстите и ниската стена на гробището, докато продължаваше да се топи под синьото небе и слабото утринно слънце. Ателстан изруга, използвайки всяка мръсна дума, която беше научил от Кранстън. Удари с тоягата, която носеше, по разклатените тухли, достатъчно бесен, за да ги превърне в прах.

Беше намерил всичко в ред при завръщането си: Бонавентура беше заспал, свит на кравай в църквата като дебел епископ, докато Сесили чистеше и метеше нефа. Бенедикта и Уоткин бяха подредили яслата на една от пътеките, използвайки фигурки, издялани от Хъдъл. Художникът беше довършил и картината "Христос в яслата", точно над купела до вратата на църквата. Дори свинята на Урсула не беше предприела редовните си набези в градината му, а копачът Пайк беше почистил посипаната с чакъл пътека пред църквата.

Ателстан беше обявил, че е доволен и беше побъбрил с енориашите си за разни техни проблеми, докато прибираше Филомел в конюшнята, поеше го и го хранеше. Но дори тогава беше забелязал безпокойството по лицата на онези, които бяха дошли да го поздравят: Бенедикта, Пайк, Уоткин, Сесили и калайджията Таб. Бяха го следвали из църквата и отговаряли на въпросите му, докато си разменяха скрито разтревожени погледи.

Отначало Ателстан беше решил, че става дума за някакъв дребен проблем. Дали Сесили пак флиртуваше, а може пък някой от синовете на Пайк да се беше изпикал в църквата? Може би Ранулф беше взел назаем Бонавентура или някое от децата на Уоткин отново беше пило от купата със светена вода? Членовете на енорийския съвет се суетяха край него като подплашени кокошки. Накрая, точно преди да заключи църквата, Ателстан се умори от потайността им.

– Хайде! – настоя той, изправен срещу тях. – Какво е станало?

Те запристъпваха на място, отбягвайки погледа му. Бенедикта внезапно се загрижи за някакво петно на роклята си.

– Гробището, отче! – избъбри Уоткин. – Гробът на Смукача е бил осквернен.

– Кога?

– През нощта, докато те нямаше.

Ателстан така се беше ядосал, че беше използвал език, който би накарал дори копача Пайк да пребледнее.

– Може би сега сър Джон ще направи нещо – тактично се намеси Бенедикта. – Или да подадем жалба до местния общински съветник?

– Да! – рязко каза Ателстан. – А може би прасетата ще започнат да летят и утре сутрин ще намерим свинско по дърветата. Хората, които вършат тези ужасни неща, са негодници! Те са безбожници и не се боят нито от Бога, нито от хората. Дори езичниците почитат телата на мъртвите. И куче не би направило това!

Енориашите му се бяха разотишли, по-уплашени от гнева на своя благ свещеник, отколкото от ужасните новини, които бяха донесли. Ателстан беше изтичал до къщата си и беше изпил чаша вино със скорост, на която Кранстън би се възхитил. Тази нощ спа неспокойно, изобщо не му хрумна да се качи на камбанарията и да изучава звездите. Мята се и се въртя в леглото, кипящ от гняв заради греховното оскверняване на гробището. На другата сутрин стана рано, отвори църквата, нахрани небрежно Бонавентура, претупа утринния ритуал, опитвайки се да се съсредоточи върху богослужението. Като хитър котарак, какъвто си беше, Бонавентура усети промяната в настроението на покровителя си и тихо се измъкна. В края на службата, преди последната благословия, Ателстан заговори рязко и отсечено.

– Гробището ни отново беше осквернено – заяви той. – Аз, Ателстан, свещеник на тази енория, се заклевам пред Бога, че повече няма да погреба никого, докато земята не бъде осветена отново и този проблем – решен! – Той огледа свирепо малкото си паство. – Ще отида при най-видните личности в страната, ако се наложи, при младия крал или кентърбърийския архиепископ. Ще бъдат сложени стражи и – прости ми, Боже – ще се погрижа тези злодеи да бъдат обесени!

Енориашите се бяха разотишли тихо и докато постепенно се успокояваше, Ателстан се почувства виновен, гледайки опустошения гроб на Смукача.

– Не си обуздал гневливия си нрав, свещенико – промърмори си той, – същият е, като преди двайсет години. И езикът ти е остър, както винаги.

Той си пое дълбоко дъх. Да, беше се държал твърде сурово, твърде рязко с Бенедикта и другите, помисли си той, но особено с вдовицата. Тя беше останала няколко секунди след службата, не за да клюкарства, а да му каже, че главният пристав, мастър Бледърсниф, я причакал по пътя ѝ към църквата. Искал да говори с Ателстан по спешен въпрос.

– Да – промърмори Ателстан, – мастър Бледърсниф, както обикновено, затваря конюшнята, след като конят е избягал!

Той почувства нов пристъп на гняв. Ако "Сейнт Ерконуолд" беше една от богатите градски църкви, веднага щяха да сложат стража и това никога нямаше да се случи. Дори Кранстън, дебелият коронер, не беше помогнал, затънал като някаква ревлива девойка в собствените си грижи. Ателстан отново огледа гробището – беше толкова студено, толкова мрачно. Спомни си отец Питър и завидя на спокойния му живот.

– Проклетият Кранстън! – промърмори той. – Проклето убийство! Проклетият Тауър! Проклетите сърца на хората и техните злини! – Той ритна ледената кал и просъска: – Аз съм свещеник, не помощник на шерифа!

– Отче! Отец Ателстан?

Доминиканецът се обърна и погледна гневно младия вестоносец, който стоеше зад него, увит в наметката си.

– Какво има, човече?

– Сър Джон Кранстън ме праща от Тауър. Иска да те види в кръчмата "Светият агнец", близо до Чийпсайд.

– Кажи на коронера – отвърна Ателстан, – че ще дойда, когато дойда и най-добре да е трезвен!

Младежът изглеждаше изненадан и обиден. Свещеникът направи гримаса и разпери ръце.

– Господи, човече, съжалявам. Кажи на сър Джон, че ще дойда, когато мога.

Той пристъпи по-близо и забеляза бледото, изпито лице на младежа и зачервения му нос.

– Премръзнал си – промърмори Ателстан. – Иди в дома ми. На масата има кана вино, налей си една чаша. Чашите са на рафта над огнището. Стопли си стомаха с малко греяно вино, преди да се върнеш.

Вестоносецът се обърна и хукна като хрътка.

– Между другото – извика Ателстан след него – говорех сериозно – сър Джон не бива да пие твърде много.

Доминиканецът бавно тръгна към църквата и се изкачи по стълбите.

– Отче!

Той трепна, когато главният пристав, мастър Люк Бледърсниф, се появи от сенките. Слабото му жълтеникаво лице и рядката руса коса бяха почти скрити под износена шапка от боброва кожа.

– Добро утро, мастър Бледърсниф.

Ателстан внимателно го огледа: сближените му очи бяха обградени с тъмни кръгове и приличаха още повече на дупки от пикня в снега, както уместно ги описваше Кранстън. Свещеникът открай време намираше носа му за особено забавен. Счупен и леко закривен, той придаваше на Бледърсниф доста комичен вид, който не съответстваше на обичайната му надутост. Ателстан уморено го покани в църквата.

– Мастър Бледърсниф, предполагам, че си дошъл да поговорим защо гробището ми е осквернено и гробовете обрани, докато ти и съветът не правите нищо по въпроса.

Бледърсниф поклати глава, докато се взираше над рамото му към тъмното преддверие на църквата.

– Какво става? Какво има там?

Приставът отваряше и затваряше уста като риба на сухо. Ателстан се вгледа в него. Човекът сякаш щеше да повърне. Бледото му лице имаше зеленикав оттенък, а тъмните очи бяха овлажнели, сякаш беше повръщал с всичка сила.

– За Бога, човече, какво има?

Приставът отново погледна към мрака зад Ателстан.

– Смукача – промърмори той.

– Какво?

– Смукача или поне част от него – отвърна Бледърсниф и му направи знак да го последва.

Ателстан взе една свещ и отиде при пристава, който стоеше над мръсен вързоп в един тъмен ъгъл. Бледърсниф го разгърна и свещеникът се извърна с ужас. В него имаше човешки крак или поне част от него, отрязана над коляното сръчно и гладко като парче плат от опитен шивач. Ателстан се вторачи в кървавия крайник и обсипаната с петна кожа.

– Мили Боже! – той ахна и усети миризмата на разложение от леко подпухналата плът. – Покрий го, човече! Покрий го!

Той угаси свещта и застана на най-горното стъпало, вдишвайки с пълни гърди свежия утринен въздух. Чу Бледърсниф да застава зад него.

– Защо мислиш, че е на Смукача?

– Нали помниш, отче, той винаги забавляваше клиентите в кръчмата с разкази за старата си рана от войната – стрела го улучила в крака. Непрекъснато показваше белега си като свята реликва.

Ателстан кимна.

– Да – отвърна той. – Винаги го правеше, щом се напиеше.

– После погледна пристава. – И на този крак има такъв белег?

– Да, отче, точно над пищяла.

– Къде са го намерили?

– Искаш ли да видиш?

– Да.

Бледърсниф го поведе по Бридж Стрийт, после по уличката Лонгфиш, която водеше до един от кейовете на реката. Докато вървяха, Ателстан не отрони и дума, а хората, които го познаваха, се отдръпваха от пътя му при вида на яростното, решително изражение на обикновено благото му лице.

Свещеникът не забелязваше почти нищо освен калната киша по улиците, които прекосиха. Не отвръщаше на поздравите и сякаш не забелязваше търговците зад сергиите, които викаха, за да привлекат клиентела. Дори престъпниците, оковани в прангите, не предизвикаха обичайното му съчувствие, а Бледърсниф сякаш изобщо не съществуваше. Сърцето на Ателстан беше свито. Кой би сторил това с трупа на бедния пияница, питаше се той. Какво би постигнал? Стигнаха до кея. Бледърсниф хвана доминиканеца за ръката и посочи към тинестата ивица, оголена от отлива, където чайки и гарвани се бореха за изхвърлените боклуци. Ателстан погледна към другия бряг. Водата изглеждаше мръсна и мрачна като настроението му. Забеляза, че големи парчета лед още се въртяха във водата и се блъскаха в подпорите на Лондонския мост.

– Къде го намери?

– Там долу, отче – рязко отвърна Бледърсниф. – Върху тинята, увит в това парче платно. Едно хлапе, което търсело въглища, го намерило и го занесло на един от търговците, който разпознал белега на стария Смукач – приставът нервно се изкашля. – Чух за набезите над твоето гробище.

– Така ли? Това е хубаво – усмихна му се престорено Ателстан. – Мислиш ли, че кракът е бил изхвърлен от реката?

– Да. По друго време реката щеше да го отнесе, братко, но дебелият лед забавя течението и вързопът е бил изхвърлен обратно на брега.

– Смяташ, че е бил хвърлен оттук?

– Да, отче, или от някое близко място.

Ателстан погледна наляво към тинестия бряг и стените, които се простираха до Лондонския мост. Прекалено открито е, размишляваше той. Никой престъпник не би се заел да реже трупа на място, откъдето могат да го видят. Погледна надясно към дългата редица големи къщи, чиито градини стигаха чак до реката. В ума му проблесна пресен спомен...

– Питам се – измърмори той под нос, – наистина се питам...

– Какво, отче?

– Нищо, мастър Бледърсниф. Вземи останките на нещастния старец и накарай да го погребат, както намериш за добре.

– Отче, не е моя...

– Направи го! – изръмжа Ателстан. – Веднага или ще отговаряш пред градския коронер сър Джон Кранстън!

– Той няма правомощия тук.

– Да, но може да ги получи! – отвърна Ателстан. – За Бога, човече, направи го заради мен. Заради бедния покойник, моля те.

Бледърсниф го изгледа, кимна и се отдалечи.

Ателстан се върна в "Сейнт Ерконуолд". Беше разпознал една от къщите близо до брега и си спомни колко чисто и точно беше отрязан кракът. Това му навя спомени от собствената му военна служба в импровизираните лечебници при походите на стария крал във Франция. Свещеникът се замисли за гробището. Къде ли бяха прокажените? Защо не бяха забелязали нищо? Ателстан си спомни прокажените, които беше видял край "Сейнт Пол" в деня, когато с Кранстън бяха посетили Джефри Парчмайнър. Просешките панички!

Ателстан спря насред улицата.

– Боже! – прошепна той. – да му се не види!

Мазилката, полепнала по пръстите му след литургията, когато двамата с малкия Крим бяха подали нафора през процепа за прокажени. Свещеникът внезапно почувства слабост и се облегна на опиканата стена. Нахлуха и други спомени.

– Разбира се! – прошепна той. – Затова известно време на гробището беше спокойно. Заради леда. Докато реката е била замръзнала, не са можели да се отърват от телата – лицето му се ожесточи. – Негодници! – изсъска той. – Отвратителни негодници!

Тръгна обратно към една от оживените улици, която вървеше успоредно на речния бряг. Момченце, тичащо след топка, се блъсна в него и се подхлъзна в ледената киша. Ателстан го стисна за рамото така силно, че то примигна от болка.

– Отче, отче, не исках! Честно, не беше нарочно!

– Извинявай – меко каза той. – Не исках да те заболи. Ето ти едно пени, заведи ме до къщата на доктор Винсентий. Познаваш ли лекаря?

Момчето поклати глава – не познаваше Винсентий, но изтича при един от местните търговци, който му даде ясни указания. После поведе Ателстан по една тиха уличка с големи къщи, облицовани с дърво, чиято боя се лющеше, а неизмитите им фасади бяха тъжни, неми свидетели на по-добри, по-славни времена. Момчето посочи третата поред. Капаците на прозорците бяха спуснати, голямата входна врата беше прясно боядисана и подсилена с блестящи стоманени ленти. Ателстан даде обещаната монета на хлапето и зачука на вратата, докато не чу бързи стъпки и шума от дърпането на резетата. Вратата отвори млад мъж с дълга, рядка коса, облечен в син жакет с гарнитура от катерича кожа. Очите му тревожно се разшириха, когато видя свещеника.

– Брат Ателстан!

– Откъде знаеш името ми, негоднико?! – извика свещеникът и го блъсна в стената. – Къде е доктор Винсентий?

– В стаята си.

Ателстан не изчака да го заведат, а тръгна по варосания коридор и отвори вратата в другия му край. Винсентий седеше зад голямо дъбово писалище в топлата и мрачна стая с ламперия. Свещеникът забеляза рафтовете, отрупани с ръкописи, зодиакалната карта на стената, аромата на билки и подправки и малките цепеници, които припукваха весело в огнището. Лекарят стана и се усмихна, но погледът му показваше, че е нащрек.

– Братко Ателстан! Какво има? Какво мога да направя...?

– За начало това! – Ателстан блъсна лекаря с все сили и той залитна към стената, като блъсна малката масичка и един жълтеникав череп се стовари върху покрития със звездни карти под. Лекарят се изправи и потърка раната в ъгълчето на устата си с опакото на ръката. Сега очите му гледаха подигравателно свещеника.

– Изглеждаш ядосан, отче.

Ателстан чу младежа да се приближава зад него.

– Всичко е наред, Гидо – каза тихо Винсентий. – Но май трябва отново да стягаме багажа.

Когато вратата тихо се затвори зад младия човек, Ателстан хвърли свиреп поглед на лекаря.

– Трябваше да бъдеш по-внимателен, Винсентий. Вземал си труповете и когато си приключвал с тях, си хвърлял остатъците в Темза. Но реката е бавна. Тази сутрин грозните останки от твоята касапска работа изплуваха отново на брега.

Лекарят още се подпираше на стената и внимателно наблюдаваше свещеника.

– Много си наблюдателен, свещенико. Бенедикта ме предупреди.

Ателстан се сепна от погледа на лекаря.

– Да – отвърна той и седна на един стол, – но трябваше да бъда още по-наблюдателен. След като подадох нафора през процепа за прокажени, открих мазилка по пръстите си. – Гневният му поглед изгаряше лекаря. – Знаеш ли, че това е светотатство? Да вземаш нафора като прикритие за богохулните си дела – Ателстан се огледа. – Да, трябваше да бъда по-наблюдателен. Не те видях с просешка паничка, не помня и да си обикалял улиците край църквата – той се изправи. – Ти наруши и Божиите, и кралските закони. Тръгвам си, но ще се върна с градската стража. Довечера ще бъдеш в Нюгейт и ще се готвиш да бъдеш съден от кралския съд в Уестминстър.

– Бенедикта каза също, че си свободомислещ свещеник. Няма ли да ме попиташ защо съм постъпил така, отче? – каза меко Винсентий.

Погледът му внезапно стана напрегнат и предпазлив.

– Прегреших – прошепна той и се облегна на стола си. – Но каква вреда съм причинил? Не, не – той махна с ръка към Ателстан. – Чуй ме! Учил съм медицина в Болоня, при арабите в Испания и Северна Африка, и в голямата школа по медицина в Салерно. Но лекарите не знаят нищо, отче, освен как да слагат пиявици, които изсмукват цялата кръв на човека – Винсентий сплете пръсти и опря лакти на писалището. – Единственият начин да изучим човешкото тяло е да го разрежем. Да проучим всяка част; да изследваме положението на сърцето или пътя на кръвта, или устройството на стомаха. Но Църквата го забранява – той вдигна отрупаната си с пръстени ръка. – Кълна се, че не исках да проявя неуважение, но аз жадувам за медицински знания, отче, както ти – да спасяваш души. Къде можех да отида? На местата за екзекуция или на бойните полета, където телата са така обезобразени, че не могат да се разпознаят? Затова дойдох в Съдърк, извън границите на столичната юрисдикция. Да, да – той видя раздразнението в погледа на Ателстан. – В бедна енория, където никой не го е грижа за гладните деца, които обикалят улиците около църквата ти – Винсентий си играеше с малко ножче. – Престорих се на прокажен, за да следя какво става в гробището и вземах само трупове, към които никой нямаше претенции.

– Аз имах! – извика Ателстан. – Бог имаше! Църквата имаше!

– Да, аз вземах труповете – продължи Винсентий – и ги подлагах на дисекция. С Гидо ги хвърляхме нощем в реката, но спряхме заради големия студ – той поклати глава. – Сгреших, но нима ще ме преследваш за това? Свърших добра работа тук, отче. Излез на улиците на Съдърк, говори с майката с изрязаната киста в слабините. С момчето, чиито очи вече са чисти. С работника, чийто крак наместих правилно. И ако ме обесят, какво от това, братко? Какво ще се промени? Бедните ще продължават да умират, а лекарите от Чийпсайд, които изцеждат и здравето, и парите на пациентите си, ще се зарадват да видят как танцувам на въжето.

Ателстан се отпусна уморено на стола.

– Не искам смъртта ти – отвърна той. – Искам мъртвите в гробището ми да почиват така, както иска Бог. Искам да си заминеш, докторе – Ателстан стана и отупа расото си. – Съжалявам, че те ударих – той погледна Винсентий в очите, – но трябва да се махнеш оттук. Не знам къде ще отидеш и не ме интересува, но до седмица искам да си напуснал града. – Внезапно Ателстан почувства умора и слабост и осъзна, че от доста време не е хапвал. Спомни си, че Кранстън го чака и погледна отново към лекаря. – Затова – добави той – ми дължиш услуга.

Винсентий се облегна.

– Каква е тя, отче?

– Всъщност са две. Първо, имал си посетителка – лейди Мод Кранстън. Защо беше дошла тя?

Винсентий се усмихна.

– Въпреки че е в трийсетата си година, лейди Мод е enceinte.

Ателстан го зяпна невярващо.

– Носи дете?

– Да, свещенико. От около два месеца. И тя, и детето са здрави, но се бои, че сър Джон няма да ѝ повярва. Не иска да го разочарова. Мисля, че са загубили дете преди години.

Ателстан кимна и лекарят се наслади на слисаното му изражение.

– Тя ми каза за сър Джон и аз деликатно ѝ препоръчах да се откаже от удоволствията на плътта. Доколкото знам, съпругът ѝ е мъж като планина.

– Да – отвърна Ателстан, все още изумен от откритието си. – Сър Джон определено е такъв.

– А втората услуга, отче?

– Служил ли си в Светите земи?

– Да. Известно време практикувах в болниците в Тир и Сидон.

– Ако срещнеш някого там, как го поздравяваш?

Сега лекарят изглеждаше изненадан.

– Шалом – отвърна той. – На езика на семитите означава "Мир вам".

Ателстан вдигна ръка.

– Доктор Винсентий, сбогом. Не очаквам да се видим пак.

– Свещенико?

– Да, лекарю.

– Заради това, което направих ли се радваш, че си тръгвам, или защото няма да видя пак вдовицата Бенедикта? Ти я обичаш, нали? Ти, който бързаш да обвиниш другите!

– Не, не я обичам – отсече Ателстан.

Но още докато затваряше вратата след себе си, знаеше, че подобно на свети Петър се отрича от истината.

*

Сър Джон Кранстън, градски коронер, седеше с мътен поглед, обзет от самосъжаление, в един ъгъл на "Светия агнец" и гледаше към Чийпсайд. Беше изпил цяла кварта ейл. Ателстан още го нямаше, затова реши да се прибере. Щеше да се разправи с жена си като мъж на място – със сурови обвинения и изненадващи въпроси – но му се искаше доминиканецът да беше дошъл. Нуждаеше се от съветите му за толкова много неща.

Той се облегна на стената и огледа кръчмата. Последното убийство в Тауър беше ужасно. Беше отишъл да види осакатеното тяло на Фицормонд: половината му лице беше откъснато, а трупът така обезобразен, че не би било възможно да се разпознае. Той потърка страната си. Отначало Колбрук беше решил, че е било злополука.

– Току-що се беше смрачило – съобщи му помощникът. – Фицормонд, по обичая си, беше отишъл да гледа мечката. В един миг всичко беше спокойно, в следващия сякаш Сатаната изскочи от ада. Мечката се освободи и разкъса безпомощния хоспиталиер. Повиках стрелци и убихме мечката – Колбрук вдигна рамене. – Сър Джон, нямахме избор.

– Случайно ли се е освободила мечката? – попита коронерът.

– Отначало мислехме така, но когато огледахме звяра, открихме това в един от задните му крака – помощник-комендантът подаде на Кранстън малка стрела, като от арбалет, с какъвто би ловувала дама.

– Кой беше в Тауър по това време?

– Всички – отвърна Колбрук. – Аз, мистрес Филипа, Растани, сър Фулк, капеланът Хамънд – всички освен мастър Джефри, който се беше върнал в магазина си в града.

Кранстън беше му благодарил и беше отишъл в занемарената, влажна постройка до "Сейнт Питър ад Винкула", където лежаха обезобразените останки на Фицормонд, чакащи да бъдат зашити в саван. Трупът беше ужасна гледка – просто една кървава купчина месо. Кранстън си беше тръгнал колкото се може по-бързо, разпита всички, които намери и заключи, че стрелата е била изстреляна от някой скрит стрелец. Това бе вбесило мечката, тя бе изтръгнала халката и нападнала Фицормонд.

Кранстън огледа още веднъж кръчмата, въздъхна и притвори очи. Няма ли начин да разрешим това убийство, помисли си. И къде, по дяволите, е Ателстан?

– Милорд коронер?

Кранстън отвори очи.

– Къде беше, свещенико? И защо се хилиш?

Ателстан се усмихна и извика на кръчмаря:

– Две чаши от най-хубавото ти бордо! Говоря сериозно – той седна, без да престава да се усмихва на сър Джон. – Милорд коронер, имам новини за теб.

Тринадесета глава

Сър Джон Кранстън седеше на стола с висока облегалка в голямата си, настлана с каменни плочи кухня, и гледаше влюбено лейди Мод, която стоеше до масата и пълнеше гърненца със захаросани ядки. Не можа да повярва на новините от Ателстан, поне отначало. Осъзна истината едва след още три чаши бордо и повторния разказ на Ателстан какво беше научил от доктор Винсентий. Най-после всичко се изяснява, помисли си Кранстън...

Той хвърли крадешком поглед към талията на жена си и разбра, че пищните поли на лейди Мод прикриват всяко възможно разширяване. Дори нощниците ѝ бяха подплатени. А и никога не му беше минавала мисълта, че може да имат друго дете. След като Матю умря едва тригодишен от чума преди много време, Кранстън беше загубил надежда за наследник. Той потропа с пръсти по облегалката на стола. Лейди Мод улови погледа му и помириса едно гърненце, за да скрие изненадата си от внезапната промяна в настроението на сър Джон. Трябваше ли да му каже сега, питаше се тя. Или да изчака до Коледа, както беше замислила?

Лейди Мод беше смаяна, когато месечното ѝ кръвотечение спря и приятелка ѝ препоръча доктор Винсентий. Лекарят потвърди надеждите ѝ, даде ѝ разумни съвети какво да яде и пие и ѝ препоръча да не се преуморява. Трябваше да се откаже от любовните нощи със сър Джон, но не можеше да му каже причината. Трябваше да бъде сигурна. Лейди Мод прехапа устни. Имаше и друга причина: когато сър Джон разбереше истината, нямаше да я остави на мира. Щеше да се навърта край нея като голямо куче-пазач, да наблюдава всяко нейно движение и непрекъснато да ѝ повтаря, че трябва да се пази и да се грижи за себе си. Лейди Мод сведе глава и се помоли наум детето да бъде здраво. Нямаше да забрави как изглеждаше сър Джон, когато Матю умря. Той, който притежаваше куража на лъв, седеше и като малко момченце беззвучно лееше потоци сълзи.

Мислите на сър Джон клоняха в същата посока: той тържествено беше обещал на Ателстан да не обсъжда въпроса с жена си, а да изчака тя да го направи. Както и да позволи на Винсентий да напусне свободно Лондон. Но Кранстън присви очи, щеше да си помисли пак за това. Може би през новата година трябваше да разпрати писма до всички шерифи в Англия за доктор Винсентий и незаконните му действия из гробищата? Коронерът се размърда и погледна към Ателстан, който разговаряше оживено с просяка Лейф.

– Братко, ще останеш ли за вечеря?

– Не, сър Джон, трябва да тръгвам. Може би по-късно.

– А работата в Тауър?

Ателстан се изправи.

– Не знам, сър Джон. Може би е най-добре да хапнеш и да обмислиш спокойно това, което вече знаем. Ще го обсъдим друг път – той погледна с интерес гърненцата, които пълнеше лейди Мод. – Гости ли очаквате за Коледа?

– Така мислех, отче – отвърна тя. – Роднините ми от Тивъртън в Девън – лейди Мод хвърли престорено ядосан поглед към сър Джон, който изсумтя недоволно. – Трябваше да дойдат, но пътищата са непроходими, дори пратениците не могат да преминат. Разговарях с жената на един от съветниците. Каза, че търговията на съпруга ѝ много пострадала. Всички пътници, отиващи на югозапад, трябвало да се върнат.

Ателстан се усмихна, а лейди Мод се върна към захаросаните плодове. Тя се опита да прикрие тревогата си, когато брат Ателстан уведоми сър Джон, че един от енориашите му, доктор Винсентий, напускал Съдърк и нямало да се върне. Лейди Мод извърна лице. Съжаляваше, че лекарят заминава. Беше много опитен. Тя въздъхна и погледна към масата. Сега трябваше да си потърси друг лекар, по-добър от некадърниците, които живееха около Чийпсайд.

Ателстан намигна тайно на Кранстън, сбогува се и излезе на притъмнялата улица. Взе Филомел от конюшнята на "Светия агнец" и пое обратно в мрака, усмихвайки се при спомена за реакцията на сър Джон на новината. Надяваше се лейди Мод да е чула, че Винсентий заминава. Може би, заключи Ателстан, така беше най-добре за всички.

Внезапно Филомел се подхлъзна върху леда. Ателстан изпъшка примирено, слезе, хвана юздите и внимателно поведе стария кон по тъмната улица между високите, мрачни къщи. Пред всяко от големите имения в Чийпсайд гореше маслена лампа, но когато свещеникът зави на ъгъла при "Сейнт Питър" на Корнхил и тръгна по Грейсчърч към Бридж Стрийт, улицата стана по-тъмна. Трябваше да се движи внимателно между купчините боклук, изпражненията и остатъците от храна, край които пируваха плъхове. Зад него се тръшна врата, нощна птица, гнездеща под стряхата, излетя, пърхайки с черните си криле и го накара да подскочи. Просяци хленчеха за милостиня. На ъгъла стоеше проститутка и заради оранжевата перука изглеждаше още по-бледа на светлината на свещта, която държеше в ръка. Тя се изкикоти, видяла Ателстан, и направи груб жест. Той очерта във въздуха кръстния знак към нея. Градски побойник, облегнат на вратата на кръчма, видя самотната фигура и стисна дръжката на ножа си. Но когато съзря тонзурата на Ателстан и разпятието на врата му, размисли.

Свещеникът продължи напред и се зарадва при вида на войниците, които пазеха Лондонския мост, осветени от факли. Вратите бяха затворени, но градските стрелци разпознаха "капелана на коронера", както наричаха Ателстан и го пуснаха.

Свещеникът пресече моста, копитата на Филомел отекваха кухо по дървените греди. Безмълвието беше злокобно. Обикновено мостът беше оживен, но сега тънеше в тишина, обвит от гъстата речна мъгла. Ателстан имаше чувството, че пресича бездната между рая и ада. Чайките, които гнездяха на дървените подпори отдолу, излетяха и закрещяха възмутено от това неочаквано нашествие. Ателстан си спомни гарваните в Тауър. Още една смърт, помисли си, две – ако броеше мечката. Беше му мъчно за животното.

– Може би така е било най-добре – промърмори си той. – Не съм виждал толкова нещастно животно.

Спомни си за поученията на някои францисканци, които, следвайки основателя на ордена си, твърдяха, че всички животни са Божии създания и не бива да бъдат държани в плен, нито подлагани на жестокост.

Ателстан отмина тихия, тъмен параклис на свети Томас от Кентърбъри в средата на моста. Пазачите от страната на Съдърк се развикаха, някои дори се чудеха дали не е дух. Той им каза името си и те го пропуснаха, шегувайки се с него за неочакваната му поява.

Свещеникът поведе Филомел по тъмните алеи. Тук се чувстваше по-спокоен. Познаваха го и никой не би дръзнал да го закачи. Мина край една кръчма, пред която едно момче звънко пееше коледна песен с надеждата да спечели някоя пара. Ателстан спря и се заслуша в думите, напомнящи за уют, топлина и вкусна храна. Потупа Филомел по врата.

– Къде ще прекараме Коледа, стари приятелю? – попита го той, преди да продължи. – Може би лейди Кранстън ще ме покани, щом роднините ѝ от западните земи няма да дойдат.

Той рязко спря.

– Роднините на лейди Мод! – прошепна на тъмната тиха улица и почувства как по гръбнака му пропълзя тръпка. – Странно, нещо толкова дребно, толкова встрани от събитията на деня.

Той потърка страната си. Думите на лейди Мод му припомниха нещо друго, което беше чул.

Затегли Филомел към "Сейнт Ерконуолд" така нетърпеливо, че конят изцвили ядосано. Там го прибра в конюшнята, увери се, че в църквата всичко е наред и гузно си припомни гнева си през деня. Бонавентура изглежда се беше отдал на ухажвания, затова Ателстан влезе в къщата, запали огъня и бързо задъвка парче хляб. След няколко хапки го хвърли в огъня, защото беше стар, и си наля чаша вино с вода. Почисти грубата повърхност на масата и седна да описва всичко, което знаеше за убийствата в Тауър или около него.

Мисълта, проблеснала в ума му на улицата, можеше да се окаже ключ към целия проблем. Усмихна се, като си спомни аксиомата, която старият отец Анселм често повтаряше на лекциите си по логика: "Щом има проблем, трябва да има и решение. Въпросът е да намериш пътя. Понякога е нужен само малък проблясък." След това Анселм поглеждаше към него. "Винаги помни това, млади Ателстан. То се отнася както за сферата на метафизиката, така и за обикновените, всекидневни събития."

Свещеникът затвори очи.

– Още го помня, отче – прошепна той. – Почивай в мир.

Той извади писмените си принадлежности, подреди мислите си, опита се да натопи сивото гъше перо в мастилото и изруга, когато откри, че то е замръзнало. Сложи мастилницата над свещта, за да го стопли и набързо препрочете бележките, които беше нахвърлял в Тауър. Щом мастилото се стопли, той внимателно записа заключенията си.

Primo – макар да е бил добре охраняван, сър Ралф Уигън бил убит в кулата на Северния бастион. Спял зад заключена врата, ключ от която имали само той и пазачите отвън. Вратата към коридора, в който се намира стаята му, също била заключена; ключове от нея отново имали само той и доверените му охранители. Но всички тези предпазни мерки не довели до нищо. Очевидно убиецът му е влязъл в стаята, прекосявайки замразения ров, и е изкачил импровизираните стъпала по стената, отворил е прозореца, влязъл е и е убил сър Ралф.

Secundo – убиецът трябва да е познавал добре Тауър, за да използва тези стълби, но защо шумът от отварянето на капаците и влизането му в стаята не са събудили сър Ралф? Токата от ботуша на сър Фулк беше намерена на леда. Беше ли това следа към възможния убиец?

Tertio – младият Парчмайнър е бил първият, опитал се да събуди сър Ралф, но стаята била отключена от помощник-коменданта мастър Колбрук. Дали вторият по чин след сър Ралф е имал пръст в убийството му?

Ателстан погледна онова, което беше написал, поклати глава и се усмихна.

– Не, не – прошепна той. – Всичко това трябва да почака.

Quarto – Моубри е умрял при падането от стената, но кой стои зад това? Кой е бил сигналната камбана? Кой е отсъствал от покоите на мистрес Филипа? Само двама: Фицормонд и Колбрук.

Ателстан отново поклати глава.

Quinto – убийството на съветник Хорн. Свещеникът направи гримаса. За него нямаше никакви следи.

Sexto – смъртта на Фицормонд? С Кранстън бяха видели, че веригата на мечката не е закрепена достатъчно добре, а Фицормонд е имал навика да наблюдава звяра. Но кой е бил убиецът, изстрелял стрелата и предизвикал убийствения гняв на мечката?

Septimo – сър Ралф и другите бяха умрели заради ужасното си предателство към сър Бартоломю Бъргиш. Умрял ли е той на кораба преди много години или се е върнал в Англия? Викарият от Удфорд твърдеше, че го е видял, както и местният кръчмар. Това ли е бил загадъчният човек, когото беше видял и собственикът на кръчмата "Златната митра"? Ако е така, Бъргиш е бил видян поне от трима души по време на коледните пости преди три години, по същото време, когато сър Ралф Уитън бил много разстроен. Но ако Бъргиш е оцелял и се е върнал в Англия, как и къде се криеше сега? И още един проблем: очевидно тревогата на сър Ралф е намаляла. Това едва ли би станало, ако Бъргиш беше оцелял. Сър Ралф би се успокоил, само ако той се е появил преди три години и е умрял.

Octavo – онзи, който беше изпратил злокобните бележки на Уитън и другите, трябваше да има достъп до Тауър. Дали Бъргиш или синът му, скрити в града, са пращали съобщенията и съучастниците си в Тауър?

Nono – кой печелеше от тези убийства? Колбрук? Той искаше да го повишат и добре познаваше Тауър. Беше присъствал, когато и тримата бяха умрели. Сър Фулк? Той също беше облагодетелстван от смъртта на брат си; токата му беше намерена върху леда пред кулата на северния бастион. И той познаваше добре Тауър и е бил там, когато двамата хоспиталиери са загинали. Растани? Потаен, ловък човек, който може би се беше заклел лично да отмъсти на сър Ралф и другарите му. Той познаваше крепостта добре и е бил там, когато хоспиталиерите бяха загинали.

Ателстан поклати глава. Същото важеше за Хамънд, този доста мрачен капелан. А може би – мистрес Филипа в заговор с любимия си? Ами Ред Хенд, лудият, който може и да беше по-нормален, отколкото изглеждаше?

Ателстан вдигна поглед и рязко си пое дъх. Ред Хенд! Гърбавият албинос беше споменал нещо за зазидани тайни тъмници, а и дърводелецът Саймън беше промърморил нещо подобно.

Доминиканецът остана известно време така, подпрял глава на ръцете си. Взе перото, огледа тъмната кухня и зърна китка зеленика в далечния ъгъл. Коледа е след няколко дни, помисли си той. Стана, стопли пръстите си на мангала и му се прииска Бенедикта да беше при него и да пият по чаша греяно вино. Спомни си думите на доктор Винсентий за любовта му към вдовицата и се загледа в огъня. Толкова ли е явно, зачуди се. Дали и другите му енориаши бяха отгатнали чувствата му? Той поклати глава, за да прочисти ума си. Не, трябваше да се съсредоточи над сегашния проблем. Един капак изтрака и Ателстан трепна, когато една тъмна сянка скочи на застлания с тръстика под.

– Бонавентура! – промърмори той. Котаракът приближи безшумно и величествено се отърка в крака му. – Е, мастър котарако, да хапнеш ли си дошъл?

Котаракът се протегна и изви гръб. Ателстан отиде в килера, напълни една пукната калаена купа с мляко и загледа как Бонавентура го излочи, а после се изтегна пред огъня. Доминиканецът прекоси стаята и спусна резетата на капаците: прозорци, врати и коридори, помисли си той, припомняйки си още веднъж мърморенето на Ред Хенд и мрачните предупреждения на дърводелеца Саймън. Погледна завистливо котарака.

– Има някои, на които всичко им е наред – измърмори той и седна пред записките си, за да продължи работа. Написа всяко име и описа аргументите си, сякаш се подготвяше за теологичен диспут.

Часовете минаваха. Ателстан потърка уморено очи. Само един път оставаше отворен: онзи, показан от невинните забележки на лейди Мод, които така го бяха стреснали на връщане в Съдърк. Ателстан начерта груб план на Тауър и продължи да проверява заключенията, до които беше стигнал. Точно преди да се зазори, той реши, че е доволен. Беше открил убиеца, но почти нищо друго. За това щеше да му трябва Кранстън.

*

На другата сутрин сър Джон мина с коня си като млад рицар по Чийпсайд до кръчмата "Златната митра" край Тауър. Коронерът имаше чувство, че лети. Дори студеният утринен вятър му се струваше топъл и нежен като ласката на млада жена.

Тази сутрин, преди да стане от леглото, Кранстън беше прегърнал пламенно лейди Мод. Тя се беше притиснала разплакана до гърдите му и беше промърморила, че скоро ще му каже нещо. Той ѝ беше отвърнал с нежни думи, беше я погалил по главата. После се беше облякъл и слязъл долу, ревейки да му донесат чаша херес, докато конярят оседлаваше коня му. Сър Джон се чувстваше горд като паун при мисълта, че отново ще става баща. Възнагради се с глътка от "чудодейния мях", както го наричаше Ателстан, наслаждавайки се на бистрата, червена течност. Огледа се с широка усмивка. Прекрасно беше да си жив в такъв хубав ден!

Сър Джон хвърли няколко пенита пред група просяци, които трепереха на ъгъла на Мърсъри. Подвикна шеговити обиди на птичарите, които чистеха и кормеха кокошки и други пилета за Коледа в големите си казани. По улицата водеха проститутка с оголени рамене и обръсната глава под конусовидна бяла шапка. Пред нея вървеше гайдар, а върху мръсния ѝ корсаж беше забодена бележка, която публично я обявяваше за уличница. Кранстън спря процесията и накара да я освободят.

– Защо, сър Джон? – попита приставът с лице, подобно на миша муцуна.

– Защото идва Коледа! – изрева коронерът в отговор. – И Христос, младенецът от Витлеем, отново ще бъде с нас!

Приставът се канеше да възрази, но Кранстън посегна към дръжката на ножа си и той побърза да разреже въжетата на жената. Тя се оплези на пристава, направи мръсен жест към Кранстън и хукна по уличката. Сър Джон навлезе в Пети Уелс. Пристигна в кръчмата, хвърли юздите на конярчето и влезе наперено в приятно ухаещото помещение.

– Свещенико, къде си, по дяволите! – изрева той и уплаши до смърт другите клиенти, а кръчмарят с широко ококорени очи хукна да го обслужи.

– Сър Джон, доволен ли си?

– Като муха на конски задник през лятото! – изрева в отговор сър Джон и му хвърли чудодейния мях. – Напълни го! Монахът ми каза да се срещнем тук – промърмори той.

Огледа се през дима и видя Ателстан, полузаспал на една маса.

– Донеси ми чаша херес – нареди Кранстън на кръчмаря. – С пресни овесени питки и парчета пушен бут! – Той облиза устни. – За монаха задушена змиорка и, макар че са пости, ще пийне ейл с вода.

Коронерът прекоси помещението и потупа полузаспалия Ателстан по рамото.

– Събуди се, братко! – извика той. – Защото дяволът се разхожда, реве като лъв и се чуди кого да погълне!

– Надявам се, че ръката му е по-лека от твоята, Кранстън – измърмори Ателстан, отвори очи и погледна уморено нагоре.

Кранстън се наведе към него.

– Добро утро, монахо.

– Аз съм свещеник.

– Добро утро, свещенико. Защо не си изпълнен с радост от наближаващата Коледа?

– Защото, сър Джон, ми е студено, уморен съм и съм напълно обезкуражен – Ателстан щеше да продължи с оплакванията, когато видя дяволитите пламъчета в очите на Кранстън. – Радвам се да те видя щастлив, сър Джон. Предполагам, че си поръчал храна.

Кранстън кимна, свали голямата боброва шапка от главата си и се стовари на пейката срещу него.

Бяха изяли всичко и Кранстън беше погълнал две чаши кларет, преди Ателстан да довърши историята си. Коронерът поклати глава, зададе няколко въпроса и подсвирна тихичко.

– Да му се не види, сигурен ли си, братко? И всичко това заради една невинна забележка на лейди Мод?

Ателстан вдигна рамене.

– Забележките на лейди Мод предизвикаха голямо смайване през последните дни, сър Джон.

Кранстън се оригна, стана и поиска меха си, хвърляйки монети на кръчмаря.

– Направи ли, каквото ти поръчах, сър Джон? – попита Ателстан.

– Да – коронерът се протегна и прозя. – Всичките ни заподозрени чакат в Тауър, макар че Парчмайнър ще закъснее. Нали първо искаш да се видиш с Колбрук?

– И с Ред Хенд.

– Да, Ред Хенд.

– Носиш ли заповед, сър Джон?

– Не ми трябват никакви заповеди! Аз съм Кранстън, кралски коронер в града и те или ще ми отговарят, или ще си носят последствията.

Излязоха от кръчмата, където оставиха конете си, минаха по няколко улички и влязоха през зеещата порта на Тауър. Колбрук ги чакаше при къщичката на вратаря. Ателстан забеляза, че е сложил доспехите си.

– Проблеми ли очакваш, мастър помощник?

– Нарежданията на сър Джон са много строги – отвърна Колбрук.

– Къде е Ред Хенд?

– Защо ви е този смахнат?

– Защото аз наредих – отвърна Кранстън.

Пресякоха двора, където под широките ивици сива киша вече се виждаше рядка тревица. Двама войници вървяха зад тях. Колбрук изпрати единия при малката врата в основата на Бялата кула. Ателстан погледна натъжено към далечния ъгъл, където беше седяла голямата мечка, сега пуст и тъжен. На земята още се виждаха следи от лапи и няколко жалки парчета храна, разпръснати върху заледения калдъръм.

– Бог да дари покой на душата на мечката – промърмори Ателстан.

Кранстън се обърна.

– Имат ли мечките души, братко? Отиват ли в рая?

Ателстан се усмихна.

– Ако раят ти има нужда от мечки, сър Джон, тогава ще има мечки! Но предполагам, че в твоя случай раят ще бъде пълен с кръчми.

Кранстън се плесна по бедрото с бронираната си ръкавица.

– Харесваш ми, братко – и се усмихна на изненадания Колбрук.

Внезапно вратата на Бялата кула се отвори и войникът се появи отново, влачейки за мършавия врат Ред Хенд.

– Пусни го! – извика Ателстан. Приближи се, приклекна и стисна ръката на гърбавия. Погледна в мътните очи на лудия и видя следи от сълзи по зачервените му бузи.

– За мечката ли скърбиш, Ред Хенд?

– Да. Няма го приятеля на Ред Хенд.

Ателстан погледна войника и му даде знак да се отдръпне.

– Знам, Ред Хенд – прошепна свещеникът. – Мечката беше величествен звяр, но сега ще бъде щастлива. Духът ѝ е свободен.

Влажните очи на Ред Хенд се втренчиха в Ателстан. Лудият се усмихна.

– Ти приятел ли си на Ред Хенд?

Ателстан огледа лицето на гърбавия, рядката му бяла коса и гротескните шарени дрипи. Спомни си други мъдри думи на отец Анселм: "Винаги помни, Ателстан, у всеки човек има Божия искра. И пламъкът гори еднакво силно и в счупено гърне, и в най-изящната лампа."

– Приятел съм ти – отвърна свещеникът, – но ми трябва помощта ти.

Погледът на Ред Хенд стана предпазлив.

– Искам да ми покажеш тайните си.

– Какви тайни, мастър?

– Какво, по дяволите, правиш, братко?

Ателстан хвърли предупредителен поглед на коронера.

– Виж, Ред Хенд – прошепна свещеникът. – Ти ми говореше за стаи, за зазидани тъмници.

Лудият се опита да измъкне пръстите си от ръката на Ателстан, но свещеникът го държеше здраво.

– Моля те – продължи той. – Имаше ли сър Ралф такива тайни килии? Ако ми кажеш, мога да заловя човека, който е виновен за смъртта на мечката.

Лудият нямаше нужда от друго поощрение. Той се обърна.

– Чакай! Чакай тук! – помоли и затича обратно през малката врата на Бялата кула. Появи се след няколко секунди с малко звънче, което разлюля.

– Следвайте Ред Хенд! – извика той. – Следвайте Ред Хенд!

Кранстън погледна невярващо Ателстан. Колбрук изглеждаше ядосан.

– Какво е намислил дребният негодник? – промърмори Кранстън, когато тичащият луд ги поведе през вътрешния двор към една ръждясала врата в подножието на кулата Уейкфийлд. Ред Хенд спря пред вратата, поклони се три пъти и издрънка със звънчето.

– Какво има вътре?

Колбрук вдигна рамене.

– Тъмници, изкопани дълбоко в земята.

– Отвори!

– Нямам ключове.

– Не възразявай! – излая Кранстън. – Отвори проклетата врата!

Колбрук се обърна, сложи ръце на кръста си и закрещя заповеди. Дотичаха войници. Под нарежданията на Колбрук те дотъркаляха голям таран и заудряха с желязната му глава вратата, докато тя се изкриви и падна от пантите.

– Факли! – нареди Кранстън.

Донесоха ги и ги запалиха бързо. Ред Хенд заподскача надолу под покритите със слуз стълби, които потъваха в ледена тъмнина. В подножието им започваше малък коридор – тесен, влажен и вонящ. Отдясно нямаше нищо освен влажни стени, отляво – две врати на килии с ръждясали ключалки. Ателстан застина, чул скърцане и шумолене, обърна се и съзря лъскаво кафяво телце да се отдалечава в мрака.

– Разбийте вратите! – изрева Кранстън.

Войниците се хвърлиха върху дебелото, но изгнило дърво и пробиха голяма дупка. Ателстан взе факла и влезе вътре. Нямаше нищо освен плъхове, които цвърчаха върху гниеща купчина слама в далечния ъгъл.

– По дяволите! – изсъска Кранстън. – Нищо!

Измъкнаха се през разбитата врата. Кранстън взе факела и огледа стената между вратите.

– Виж, Ателстан! – възкликна той.

Доминиканецът внимателно огледа стената.

– Това е друга врата – продължи Кранстън, – но е била зазидана. Виж, още се очертава и мазилката е по-прясна от тази на останалата част от стената.

– Намерихте я! Намерихте я! Намерихте я! – Ред Хенд пляскаше с ръце и подскачаше като немирно дете. – Те намериха тайната врата! – запя той. – Спечелиха играта! – После спря да вика. – Аз направих това – гордо каза той. – Сър Ралф Уитън ми поръча. Вратата беше заключена и аз я зазидах.

– Кога? – попита Ателстан.

– Преди години. Години!

Кранстън щракна с пръсти.

– Съборете тази стена!

Войниците заблъскаха с големите чукове и скоро коридорът се напълни с гъст бял прах.

– Има врата! – възкликна един от тях

– Разбийте и нея! – нареди Кранстън.

След няколко минути изгнилото дърво зад разрушената зидария поддаде и войниците направиха достатъчно голяма дупка, през която да минат Ателстан и Кранстън.

– Мили Боже! – прошепна Кранстън, вперил поглед в разлагащия се скелет, проснат върху купчина боклуци. – Кой е този човек? И кое адско изчадие го е обрекло на такава ужасна смърт?

– Ще ти отговоря, сър Джон. Подозирам, че това са тленните останки на сър Бартоломю Бъргиш. Уитън, затънал в греха на убийствата, е наредил да го зазидат.

– Виж! – изсъска сър Джон, грабна факела и го вдигна към стената, където беше опряна бялата костелива ръка. Ателстан се вгледа в грубата рисунка на тримачтов кораб, издълбана в камъка – същата, която беше видял на бележките, изпратени на сър Ралф и останалите. Кранстън се опули от изумление.

– Братко, прав си.

– Да, сър Джон. Сега нека видим дали и останалата част от теорията ми е вярна.

Казаха на Колбрук да остави пазачи при килията и бързо излязоха на чист въздух във вътрешния двор.

– Какво открихте? – неспокойно попита помощник-комендантът, който излезе след тях.

– Търпение, мастър помощнико. Елате, ще ви искам още услуги.

Ателстан го поведе за лакътя встрани от другите. Кранстън видя, че двамата разговарят тихичко.

– Трябва ли ви Ред Хенд?

Гърбушкото се появи внезапно и заподскача нагоре-надолу.

Кранстън се усмихна, бръкна в кесията, пъхна две сребърни монети в ръката му и леко го потупа по бузата.

– Засега не, Ред Хенд. Но имаш моите благодарности, благодарностите на регента, на кмета и на град Лондон.

Очите на гърбушкото заискриха от удоволствие. Той се отдалечи бегом, подскачайки от радост, като лудуваше и се смееше на черните гарвани, които грачеха шумно над него.

– Ред Хенд е герой! Ред Хенд е герой! – крещеше той.

Ателстан се върна при сър Джон.

– Дадох нареждания на помощник-коменданта – каза той.

– Хайде, милорд коронер, драмата е на път да започне.

Останалата част от обитателите на Тауър, свързани с убийствата, чакаха в покоите на Филипа. Сър Фулк беше облечен много елегантно, с тъмнолилава роба, обточена със златен кант. Филипа, която беше в пълен траур и косата ѝ бе покрита с черен воал, седеше до прозореца, свела глава над бродерията си. Растани беше приклекнал край огнището, капеланът седеше на стол срещу него. Всички освен Филипа погледнаха намръщено Ателстан и Кранстън.

– Чакаме вече час – извика сър Фулк.

– Браво! – отвърна сър Джон. – И ако пожелая, ще чакате още един час! Тук сме по кралски дела. Четирима души са мъртви, а един от тях е сър Ралф Уитън, кралски служител и пълен негодник!

Мистрес Филипа вдигна поглед, лицето ѝ беше пребледняло от гняв. Ателстан стисна клепачи, макар че сър Джон ѝ се извини веднага най-тържествено.

– Е, ще започваме ли? – извика сър Фулк.

– След малко, след малко – каза Ателстан. – Чакаме мастър Колбрук и младия Джефри.

Кранстън се отпусна на седалката до прозореца до Филипа, но тя му обърна гръб. Ателстан приближи един стол до масата и подреди принадлежностите си за писане пред себе си. Задъхан, Колбрук отвори вратата.

– Всичко е готово, сър Джон – помощникът отиде при Ателстан. – Ето, братко.

Ателстан стисна ръката му и прикри зад широкия си ръкав това, което му даде помощникът. После огледа смълчаната стая. Тук, помисли си той, ще заловим убиеца.

Четиринадесета глава

Кранстън въртеше палци и се усмихваше широко на всички. Ателстан с мълчаливо удивление забеляза, че под наметалото сър Джон носеше жакет и панталон в тъмнозелено със сребърни пискюли и копчета. Една от най-хубавите му премени – сигурен знак, че е в добро настроение. Останалите бяха доста смълчани: Хамънд гледаше в пода, Растани – в огъня. Сър Фулк хапеше устни и потропваше нетърпеливо с крак. Колбрук се суетеше, а Филипа забиваше яростно иглата в бродерията. Отвън прозвучаха стъпки и влезе Парчмайнър. Ателстан зърна стражите отвън и се зарадва, че Колбрук се е сетил да постави войници наблизо. Джефри беше зачервен и задъхан. Усмихна се на Филипа, прекоси стаята и нежно я целуна по устните, после се огледа очаквателно.

– Сър Джон! Братко Ателстан! Какво е толкова спешно?

Доминиканецът се изправи.

– Шалом, Джефри.

– Мир и на теб, братко – внезапно лицето на младежа поруменя още по-силно.

Ателстан се усмихна:

– Откъде знаеш семитската дума за "мир"?

Джефри вдигна рамене:

– Купувам и продавам. Знам не един език.

– Вдигни си ръкавите, мастър Парчмайнър!

Младежът изглеждаше объркан:

– Защо?

– Вдигни ги!

– Не разбирам...

– Вдигни ги веднага! – нареди Кранстън.

Парчмайнър разкопча бродираните си маншети и Ателстан видя бледите ивици кожа на китките му.

– Защо имаш следи от робски окови? – попита доминиканецът. – От търговия ли? – той бързо извади ножа на Парчмайнър от колана му и го хвърли на Кранстън. – И как са роднините ти в Бристъл? Имаш ли новини от тях?

Очите на младежа се присвиха и Ателстан забеляза волевата уста и брадичка. Маската падаше. В бъдеще, помисли си Ателстан, трябва да изучавам по-задълбочено лицата.

– Не лъжи, Джефри. Нямаш роднини в Бристъл. Не си получавал писма от там. Западната част на страната е откъсната заради снега. Как би могъл да общуваш с хора от Бристъл, когато пътищата дотам са непроходими? – Ателстан се усмихна мрачно на Кранстън. – Не е ли Странно как една невинна забележка изкара наяве толкова много неща?

Свещеникът пристъпи по-близо, долавяйки внезапната промяна на настроението в стаята. Филипа се бе изправила и притискаше юмрук до устата си. Останалите бяха напрегнати, но неподвижни като статуи.

– Името ти не е Парчмайнър, нали? – излая Кранстън.

Ателстан пристъпи още по-близо.

– Кой си ти? – тихо попита той. – Марк Бъргиш?

На лицето на младежа проблесна усмивка и той опита да се защити.

– Що за глупост е това? – попита той рязко. – Филипа, познавам те от две години. Аз съм от Бристъл. Сестра ми живее там. Ще пристигне след няколко дни.

Ателстан поклати глава.

– Не, няма, младежо. Пътят е затворен – във всяко отношение. Освен това – продължи той – още не си ни разказал за белезите на китките ти.

Младият мъж отмести поглед.

– Дълго време носех гривни – излъга той хладнокръвно.

– Това са глупости! – намеси се Филипа. – Нима ще обвините Джефри в убийството на баща ми?

– Точно така – заяви Ателстан.

– Но някой се е изкатерил по стената!

– Не, не е вярно – свещеникът погледна Колбрук. – Мастър помощник-комендант, готово ли е всичко?

Колбрук примигна нервно и кимна.

– Тогава да започваме – нареди Кранстън. – Мастър Колбрук, имаш ли стражи и стрелци в коридора и долу?

– Да, сър Джон.

– Добре. Нека наблюдават всички. Ако някой се опита да избяга, убийте го.

Начело с Кранстън те излязоха от стаята, слязоха по стълбите, пресякоха вътрешния двор, насочвайки се към самотния и мрачен Северен бастион. Влязоха и спряха в преддверието, където двамата войници ги очакваха. На отсрещната стена имаше дъска с метални куки, от които висяха ключове.

– И тъй – каза Ателстан на пазачите, – на сутринта, когато сър Ралф е бил открит мъртъв... Разкажете ми пак какво се случи.

Един от войниците направи гримаса.

– Заведох младия Парчмайнър горе – каза той. – Не, първо взех ключа от куката. Заведох го горе. Отключих вратата към коридора, пуснах го, заключих и слязох.

– И после?

– Ами – прекъсна го вторият войник – чухме мастър Джефри да вика сър Ралф.

– Какво стана после? – попита Ателстан.

– Той се върна и почука на вратата – човекът посочи към горната площадка на стълбите. – Отключихме я, той слезе и отиде да повика помощника.

– Не – прекъсна го Ателстан. – Имало е и още нещо или поне така ни казахте.

Войникът почеса наболата си брада.

– А – обади се другарят му, – сещам се. Младият Джефри каза, че лично ще събуди сър Ралф и ние му дадохме ключа. Той се качи горе, явно размисли, защото пак слезе, върна ключа и отиде да търси мастър Колбрук.

– Добре – усмихна се Ателстан. – Сега, сър Джон, ще повторя действията на Парчмайнър.

Той хвърли бърз поглед на младежа, чието лице беше бледо, а присвитите му очи гледаха зорко. Мистрес Филипа го гледаше като дете, което не може да си обясни неочакваната промяна в поведението на родител. Сър Фулк и капеланът изглеждаха слисани, но Ателстан забеляза, че немият Растани се беше доближил до Парчмайнър и ръката му беше близо до ножа в капията.

– Милорд коронер – каза доминиканецът, – преди да продължим, всички трябва да предадат оръжията си с изключение на мастър Колбрук.

Чуха се слаби протести, но Кранстън повтори нареждането на Ателстан и ножовете и мечовете със звън се струпаха в неспретната купчина на пода.

– Да не губим повече време – каза Ателстан. – Сър Джон, ще започнеш ли да броиш?

Ателстан кимна на един от пазачите.

– Отключи горната врата.

Кранстън започна да брои на висок глас, когато свещеникът тръгна нагоре. Вратата се отвори и заключи зад него. Кранстън спря за няколко секунди на числото 20, когато чу, че Ателстан вика името на сър Ралф, после продължи. Беше малко след 50, когато чу Ателстан да тропа на вратата. Един от пазачите изтича и отвори. Свещеникът се появи и слезе по стълбите след войника.

– Сега – извика Ателстан – искам ключа за стаята на сър Ралф!

Той взе един ключ от куката, измина половината път до стълбите, поклати глава и се върна.

– Като си помисля – каза, – най-добре да повикаме мастър Колбрук – после върна ключа на войника. – Кажи ми, забавих ли се повече от младия Джефри?

– Не, почти колкото него. Той се забави малко повече в коридора, но не много.

Сър Фулк си проби път напред.

– Какво означава всичко това? – попита той.

Ателстан се усмихна.

– Сега ще ви покажа. Мастър помощник, отвори вратата горе и нека всички влезем.

Колбрук изтича да отвори вратата и всички го последваха по студения сводест коридор. Помощникът отключи стаята на Уитън и те го последваха. Сър Фулк изруга. Филипа извика рязко. Стаята беше леденостудена, капаците – широко разтворени, а възглавницата върху леглото беше жестоко разрязана и гъшите пера се показваха от нея, като зловещо напомняне за убийството на сър Ралф.

– Кой направи това? Що за глупост? – обади се капеланът Хамънд.

Ателстан не му обърна внимание и се обърна към Парчмайнър.

– Ти знаеш какво направих – каза му тихо. – Точно това, което си направил ти сутринта, когато си убил сър Ралф и сега ще ти кажа как. Първо, когато сър Ралф се е преместил в северния бастион, ти си играл ролята на раболепния бъдещ зет. Помогнал си му да премести някои вещи. Стаята е била пазена, когато сър Ралф се е преместил, но не и преди това, така че си успял да смажеш добре пантите и ключалката на вратата, което обяснява мазните петна в коридора. Второ, горният етаж е зазидан, а в края на коридора има купчина нападала мазилка. Скрил си кама под нея, както помолих Колбрук да направи с тази на сър Джон. След като заклах възглавницата, отново я скрих там. Вечерта, преди сър Ралф да умре, си седял на масата с него. Подтиквал си го да пие много, сигурно си добавил и силна отвара за сън, за да му се доспи. Трето, помогнал си на сър Ралф до стълбите, пазачите го отвели до стаята му и вероятно тогава си разменил ключовете. Взел си онзи, който сър Ралф е оставил там за пазачите и си закачил друг на куката. Помолих Колбрук да направи същото. Той ми даде истинския ключ, когато бяхме в покоите на мистрес Филипа – Ателстан замълча за миг. – На другата сутрин си дошъл, пазачите те претърсили, но не си носел нищо освен безобидните си лични вещи – Ателстан докосна внимателно младежа отстрани, – които като при всеки търговец включват и връзка ключове. Качил си се по стълбите, пазачите са отворили и си отишъл до стаята на сър Ралф. Докато си тропал и викал, си отключил вратата безшумно, защото ключалката била добре смазана. Останалото било лесно.

– Но... – обади се Колбрук.

– Не още – отсече Ателстан и впи поглед в очите на Парчмайнър. – Щом си влязъл, си действал много бързо. Отворил си капаците, нахлул леден въздух. Отишъл си до леглото на Уитън и си отметнал главата му. Сър Ралф, който бил още твърде замаян, може би е отворил очи за няколко мига, когато си му прерязал гърлото. Избърсал си ножа в завивките, заключил си вратата, върнал си го в скривалището му и си почукал на вратата в другия край на коридора.

Ателстан съзря леко смайване в очите на Парчмайнър, макар че лицето му остана студено и безизразно.

– Тогава – продължи свещеникът – си извадил ключа за стаята на сър Ралф от връзката си. Слязъл си долу, поискал си фалшивия ключ, върнал си се по стълбите и си го сменил с истинския, докато си бил с гръб към пазачите. После си им го върнал. Както стана ясно току-що, два ключа трудно могат да бъдат различени. После си отишъл да търсиш Колбрук.

– О, не! – Лицето на Филипа беше бледо и измъчено, когато се облегна на сър Фулк, вперила поглед в Джефри. – Моля те, Боже, не! – повтори тя.

– Така е станало – обяви безгрижно Кранстън. – Мангалът и огънят бяха угаснали, затова си помислих, че Уитън е бил упоен. Убиецът е отворил капаците на прозорците и вътре нахлул студен въздух. Спомнете си, че сутринта беше мразовита, а и тъй като мастър Парчмайнър се забавил да повика Колбрук, никой не се замислил за угасналия огън.

Ателстан внезапно забеляза с ъгълчето на окото си някакво раздвижване.

– Сър Джон! Растани!

Въпреки масивната си фигура коронерът се движеше бързо. Той улови немия, точно когато щеше да скочи върху убиеца на господаря си. Кранстън го вдигна за предницата на жакета, като че ли беше малко дете.

– Стой на мястото си – каза тихо коронерът, – докато приключим! – Той разтърси Растани така, сякаш беше парцалена кукла. – Разбра ли?

Немият хвърли злобен поглед на Парчмайнър.

– Разбираш ли? – Кранстън стегна хватката си.

Устата на немия се отвори и затвори, после той кимна бавно. Кранстън го свали внимателно на земята и двама от стражите на Колбрук обградиха мавъра.

– Наблюдавайте го! – нареди отсечено Кранстън. – Хайде, извадете мечовете си!

По време на цялата сцена Парчмайнър не трепна, гледаше хладно Ателстан, който съзнаваше, че е в присъствието на закоравял убиец, възползвал се от възможността да осъществи ужасното си отмъщение.

– Мастър Колбрук! – извика Ателстан, без да изпуска от очи убиеца. – Искам да вържете ръцете на мастър Парчмайнър, а освен това да го завържете и през кръста.

Колбрук отсечено изкомандва, един от пазачите изви ръцете на Джефри зад гърба и върза заедно китките му. Друг свали колана си, промуши единия край под този на търговеца и нави другия здраво около ръката си. Ателстан се отпусна. Огледа стаята, ледена като смъртта.

– Не е нужно да стоим тук – заяви той. – Можем да се върнем в покоите на мистрес Филипа.

Девойката не каза нищо, само изстена, когато чичо ѝ я прегърна през раменете. Групата излезе от северния бастион. Докато пресичаха вътрешния двор, Колбрук, който вече беше наясно с опасността, нареди на един от барабанчиците да бие сигнала за бойна готовност. Дочуха се заповеди, портите бяха затворени и докато групата се изкачваше към покоите на Филипа, Ателстан чу как стрелците и мечоносците заемат позиция долу. Обърна се и се усмихна на Кранстън.

– Трябва да ти се извиня. Камата ти е още в купчината в северния бастион.

– Не се тревожи – измърмори коронерът. – Това, което видях, заслужава повече от хиляда ками.

В стаята Парчмайнър остана между двамата пазачи. Ателстан го погледна любопитно, защото сега младежът се усмихваше, сякаш се наслаждаваше на шега, известна само на него. Останалите бяха притихнали като увлечена от действието публика. Мрачен и затворен, Растани седна на един стол между двама яки войници. Филипа стенеше тихо, потънала в мъката си, седнала между чичо си и капелана. Кранстън си наля чаша вино. Ателстан се наведе над огъня, за да стопли ръцете си.

– Останалите убийства са били лесни – продължи той спокойно. – През нощта, когато загина, Моубри се качил на стената близо до Солната кула, докато вие, останалите, сте вечеряли тук, в покоите на Филипа. Предполагам, че мастър Парчмайнър е дошъл последен. Виждате ли, като всеки войник – той се обърна и се усмихна на Колбрук, – Моубри е бил човек на навиците. Да приемем твърдението на мастър Парчмайнър, че се страхува от височини, за лъжа. Той е знаел, че Моубри е на другия край на стената, на обичайното си място, затова се промъкнал и препречил пътеката с дръжката на копие, заклещвайки я между двата парапета. После дошъл в покоите на мистрес Филипа и вечерята започнала.

– Но той не е излизал – прекъсна го сър Фулк. – Не е можел да бие сигналната камбана.

– Естествено – отвърна Кранстън. – Мастър Колбрук, готови ли са всички? Предупреден ли е гарнизонът? Е – Кранстън остави с трясък бокала си на масата, – трябва да се облекча. Разбрах, че в коридора има нужник.

Сър Фулк кимна, гледайки го недоумяващо. Кранстън излезе през страничната врата. Останалите от групата останаха неподвижни като фигури от стенопис. Внезапно всички подскочиха при звука на голямата сигнална камбана, последван от заповеди и шум от тичащи крака, след който звъненето спря. Усмихнат до ушите, Кранстън бавно влезе в стаята.

– Кой би камбаната? – изписука капеланът.

– Аз – отвърна сър Джон.

– Как?

– Сър Джон – отвърна тихо Ателстан, като се обърна с гръб към огъня – трябваше само да отиде в нужника. С него имаше стрелец с малък арбалет. Забелязах, че прозорчето там гледа към вътрешния двор. Иззад завесата, която скрива нужника, стрелецът отправи стрела и улучи камбаната – доминиканецът сви рамене. – Знаете, че щом се залюлее дори съвсем леко, камбаната започва да звъни.

– Но тогава беше тъмно – обади се сър Фулк.

– Не, сър Фулк. Ако си спомняте, онази нощ около камбаната е имало факли.

– Но не намериха стрела.

– Разбира се. Снегът около сигналната камбана беше дебел и недокоснат. Стрелата е паднала в него. Когато войници те от гарнизона проверявали защо звъни камбаната, те са търсили следи от стъпки, а не стрела, не по-голяма от дланта ви, забита дълбоко в снега.

– А арбалетът? Обади се Парчмайнър за пръв път, гласът му беше дрезгав и отривист.

Ателстан поклати глава.

– Също като камата, може да си го оставил в коридора и когато си свършил, да си го преместил или да си го хвърлил в нужника. Кой би забелязал? Когато си излязъл бързо и си изтичал в стаята, всички са се суетели заради сигнала. Никой не би видял връзка между твоето излизане и биенето на камбаната. Останалото било лесно – продължи тихо свещеникът. – В суматохата и мрака си изтичал до стената и си хвърлил копието през стената в рова. Ако някой те беше видял на стълбите, винаги си можел да кажеш, че търсиш причината за смъртта на нещастния Моубри – Ателстан погледна Кранстън. – Когато сър Джон ми каза за стрелата от арбалет, намерена в мечката, разбрах как е забила сигналната камбана.

Внезапно свещеникът се почувства уморен и потърка лицето си.

– Бог знае – изръмжа коронерът, застанал с разкрачени крака пред затворника – как си подмамил горкия Хорн към смъртта му, но той е бил толкова уплашен, че е било лесно да го подведеш – Кранстън хвана главата на Парчмайнър и я стисна между дланите си, повдигайки лицето му нагоре. – Видях зловещите останки от делото ти.

Младежът се отдръпна, усмихна се и плю в лицето на коронера. Сър Джон избърса бузата си с долната част на робата, после замахна и зашлеви силно Парчмайнър. Обърна се и погледна към Ателстан, докато Джефри се бореше с пазачите си.

– Не се тревожи – каза Кранстън, – няма да го удрям повече, но си заслужи плесницата.

Той отиде и отново напълни чашата си. Предложи я на Филипа, която седеше до чичо си, но тя дори не вдигна глава. Сър Фулк извърна поглед, затова Кранстън отиде в средата на стаята, отпивайки.

– И най-накрая, смъртта на Фицормонд – той направи гримаса. – Било е лесно – коронерът посочи Парчмайнър. – Нашият млад убиец се престорил, че напуска Тауър и защото толкова много хора влизаха и излизаха, след като ледът започна да се топи, никой не забелязал как се е промъкнал обратно. Може би е сменил наметката си. В крепостта има достатъчно тъмни ъгълчета, за да се скрие цяла армия. Всяка вечер Фицормонд ходел да гледа мечката и Парчмайнър се възползвал от тази възможност. Отново въоръжен с арбалет, той стрелял. Разяреното животно се нахвърлило върху Фицормонд. Зле закрепената верига се изтръгнала и хоспиталиерът загинал. Джефри използвал хаоса, за да се измъкне през главната порта или през някоя от страничните и да избегне каквито и да било обвинения.

– Нямате доказателства – грубо каза Парчмайнър. – Никакви доказателства!

– Не, но мога да намеря! – отвърна Ателстан. – Първо, мога да докажа, че човек може да изкачи Северния бастион посред нощ и в мразовита зима. Но би ли могъл да слезе? Мога да огледам мазилката пред стаята на сър Ралф за петна от кръв от камата, която си скрил там, но несъмнено си прибрал по-късно. Мастър Колбрук може да разпита кой е смазал ключалката и пантите на вратата към стаята на сър Ралф. Сигналната камбана може да бъде огледана за следа от стрела, а земята под нея – старателно претърсена, защото несъмнено стрелата още е скрита в снега и леда. Можем да разпитаме кой къде е бил през нощта, когато е умрял Адам Хорн – Ателстан отиде до пребледнелия младеж. – Можем и да те държим в тъмницата, докато снегът се стопи и да изпратим да търсят твоите приятели и роднини в Бристъл.

– Но защо? Защо? – Измъченото лице на Филипа издаваше страдание, под зачервените ѝ очи имаше тъмни сенки. – Защо? – извика тя.

– Преди петнадесет години отвърна Кранстън, като избягваше да я погледне от съжаление – баща ти и другите, убити от Парчмайнър, служили като рицари в Светите земи под командата на сър Бартоломю Бъргиш. Баща ти – продължи коронерът, без да изчака отговор – и останалите вероломно предали сър Бартоломю, за да заграбят съкровището, което той откраднал от халифа на Египет. Сър Бартоломю отпътувал от Кипър за Генуа, но останалите, насъсквани от сър Ралф, тайно съобщили на халифа и корабът, с който пътувал Бъргиш, бил нападнат – Кранстън се почеса по главата. – Смятало се, че Бартоломю е загинал на кораба, но както вече знаем, преди три години, малко преди Коледа, Бъргиш дошъл да види баща ти в Тауър. С хитрост или сила сър Ралф пленил сър Бартоломю и го затворил в тъмницата под тази кула. Накарал лудия Ред Хенд да зазида килията. Кой би се заслушал в бръщолевенето на един луд?

Сър Джон се завъртя, когато младежът се задърпа от пазачите си.

– Тук ли е той? – извика Джефри. – Тук ли е тялото на Бартоломю? – Внезапно тялото на Парчмайнър се отпусна. – Боже! – прошепна той. – Само да знаех!

Ателстан отиде до него. Омразата и арогантността бяха изчезнали от лицето на убиеца и свещеникът изпита съчувствие, видял сълзите в очите му.

– Кой си ти? – прошепна доминиканецът. – Кажи ми! Обещавам ти, че ще видиш къде е умрял Бартоломю.

Парчмайнър сведе очи към пода.

– Бъргиш не ми беше баща – отвърна той е отнесен глас. – Но се кълна в Бога, че ми се иска да беше. Пътувах с него на кораба, когато го превзеха. Бях сирак и се залепих за сър Бартоломю – Джефри се усмихна леко. – Той ме защити. Накара ме да застана зад него и се би като истински паладин, докато маврите не обещаха, че ще ни пощадят живота, ако се предаде – младежът вдигна очи и примигна. – Удържаха на думата си, но биха Бартоломю по стъпалата, докато не ги превърнаха в кървава пихтия. После ни продадоха за роби на един търговец в Александрия. Сър Бартоломю се грижеше за градината, а аз работех в скрипториума – режех и подреждах пергаменти. Годините минаваха. Сър Бартоломю не губеше надежда. Грижеше се за мен, държеше се с мен като със син, защити ме от онези, които искаха да ме третират като жена. Една нощ преряза гърлото на господаря ни и опразни съкровищницата му. Избягахме през пустинята до Дамета, подкупихме един търговец и взехме кораб до Кипър, оттам до Генуа и през цяла Европа стигнахме до Саутхамптън.

– Преди колко време беше това?

– Преди три години. Сър Бартоломю ми беше разказал за Уитън и съкровището – гласът на младежа почти секна, – но господарят ми беше добър и честен човек. Не можеше да приеме, че другарите му – той произнесе думата с презрение, – другарите му са го предали! – Младежът поклати глава и измърмори някакви проклятия. – Отидохме до Лондон. Сър Бартоломю беше съхранил парите, които беше откраднал от търговеца в Александрия – златни и сребърни монети, тъй че заживяхме богато в един хан близо до Барбикан Стрийт – Джефри погледна Ателстан. – Можеш ли да повярваш, братко? Той не искаше да приеме, че е бил предаден. Остави ме в кръчмата и отиде в Удфорд, но се върна безутешен. Жена му и синът му били мъртви, а имението му – изоставено. Останахме още малко, докато сър Бартоломю не узна, че другарите му се срещат преди всяка Коледа близо до Тауър – младежът облиза устни. – Разпита какво е станало с всеки от тях. Двама бяха хоспиталиери, един – търговец. – Джефри се разсмя. – Сър Бартоломю, Бог да даде мир душата му, дори се зарадва, че Уитън сега е комендант на Тауър и ми разказа всичко за крепостта, описа всяка ниша и коридор.

Убиецът се размърда, потънал в спомените си.

– Бартоломю отиде на среща с Уитън. Каза, че ще открие истината на всяка цена – младежът направи гримаса. – Но не се върна и подозренията ми се оказаха правилни. Уитън, който го беше предал преди петнадесет години, беше използвал положението си, за да накара да го убият – той хвърли гневен поглед към Ателстан. – Радвам се, че ги убих! Предупредих ги честно. Използвах същия знак, който си разменяхме при нужда с Бартоломю, докато бяхме в плен – тримачтовият кораб, който ни събра.

– Ами аз? – попита Филипа. – Какво ще кажеш за мен?

– Какво да кажа?

– Не ме ли обичаше?

Младежът се разсмя.

– За да обичаш, е нужно сърце, Филипа. Аз нямам нито сърце, нито душа. Бартоломю беше моят живот – той я погледна презрително. – Използвах те – продължи Джефри, без да обръща внимание на хлипането ѝ. – Използвах златото на Бартоломю, за да подготвя смъртта на Уитън. Разбирах от пергамент и велен, затова станах Джефри Парчмайнър. Между другото, малкото ми име е наистина Джефри. Можете да ме наричате Джефри Бъргиш. Продавах на гарнизона в Тауър най-хубавия пергамент на нищожна цена. Сприятелих се с дъщерята на Уитън и спечелих сърцето ѝ – убиецът се усмихна на себе си.

– Изучавал си коменданта, навиците му, настроенията му?

– Да, братко. Знаех, че всяка година преди Коледа той и другите убийци се събират, за да пируват и да се наслаждават на спечеленото с цената на греха. Превърнах се в онова, което той искаше да бъда – богат млад търговец, влюбен в грозноватата му дъщеря. Когато си прекарал младостта си като пленник на маврите, братко, се научаваш да се преструваш. Налага се, ако искаш да оцелееш.

– Защо сега? – излая Кранстън. – Защо не преди година?

Младежът поклати глава.

– Сър Джон, трябваше ми време да се подготвя. Трябваше да проуча жертвата си и когато Темза замръзна, нанесох удара си. О, как се наслаждавах. Щях да успея, ако не беше ти, братко. Изпратих главата на Хорн на сър Джон, за да му покажа, че е била въздадена справедливост.

Младежът се усмихна на Кранстън, сякаш разказваше нещо приятно и Ателстан осъзна за първи път, че умът на Джефри беше помрачен.

– Разбира се – продължи той, – плановете ми можеше да се провалят, но тогава щях да измисля нещо друго. Все пак, не само един път води към ада. Чаках, защото, както всички знаете, отмъщението е най-вкусно студено.

– Негодник! – извика сър Фулк.

– Дяволско изчадие! – изврещя капеланът.

– Може би – отвърна Парчмайнър. – Но всички те заслужаваха да умрат.

– Не, не всички – тихо каза Ателстан. – Постъпили са зле но поне двама от тях искрено се разкайваха. Можеше да подадеш жалба срещу тях в кралски съд. Дори само обвинението щеше да съсипе сър Ралф.

– Аз съм изпълнител на Божията присъда! – извика Парчмайнър и яростно огледа всички. – Аз съм тяхната гибел! Хорн го разбра, когато ме видя в броня, подобна на тази на сър Бартоломю – той се извърна и плю към сър Фулк. – Проклети да сте, ти и цялото ти семейство. Дори взех токата ти и я оставих на леда. Щеше да е хубав обрат, а? Да те обесят за убийството на собствения ти брат.

Сър Фулк му обърна гръб.

– Останалото беше много лесно – продължи Джефри. – Изпратих писмата. Сър Ралф се премести в северния бастион. Смазах пантите и ключалката на вратата му и скрих една кама под купа мазилка в коридора. Размених ключовете, когато помагах на пияния негодник да стигне до мястото, където щеше да умре.

– А другите? – попита Ателстан.

– Моубри беше лесен, стоеше там и се блещеше в мрака. Бях се качвал на пътеката и преди, той никога не ме забелязваше. Скрих малък арбалет в коридора и стрелях по сигналната камбана, после го хвърлих в нужника. – Джефри се разхили.

– Хорн стана жертва на собствените си страхове, доверчив глупак, а за мечката бях предупредил Фицормонд – убиецът прехапа устни. – Можеше да ги убия и по друг начин, но след като Уитън ме прие, трябваше да изиграя ролята си.

Кранстън застана пред него.

– Джефри Парчмайнър – произнесе той, – познат още като Джефри Бъргиш, арестувам те за убийство. Ще бъдеш отведен в затвора Нюгейт и когато дойде време, ще отговаряш за ужасните си престъпления пред кралския съд – той се озърна и каза на Колбрук: – Отведете го.

– Искам да видя къде е умрял Бартоломю!

– Да, ще видиш – отвърна Ателстан. – Мастър Колбрук, позволи му да погледне това, което открихме сутринта, но го пазете добре.

Убиецът хвърли свиреп поглед на Фулк, преди помощникът и войниците му да го избутат през вратата. Ателстан въздъхна и се огледа.

– Сър Фулк, мистрес Филипа, съжалявам.

Филипа зарови лице в рамото на чичо си и заплака тихичко. Сър Фулк просто извърна поглед.

– Сър Джон – каза свещеникът, – приключихме тук.

Той прибра писмените си принадлежности в платнената торба, поклони се на сър Фулк и последва коронера по стълбището, вече потънало в мрачни сенки.

Навън Кранстън си пое дълбоко дъх.

– Слава Богу, че всичко свърши, братко!

Минаха под заплашителния силует на кулата Уейкфийлд, където изчакаха, докато един слуга изтича до кулата на Северния бастион за камата на Кранстън.

– Истински убиец – тихо каза сър Джон.

– Да! – отвърна Ателстан. – Луд или обсебен, тласкан от омраза и отмъщение – той вдигна поглед към гарваните, които грачеха шумно над тях. – Ще се радвам да се отърва от това място, сър Джон. Тази крепост е пропита с миризмата на смърт.

– Наричат я Дома на Червения убиец.

– Името ѝ подхожда – отвърна Ателстан.

Те се отдръпнаха, когато Колбрук мина покрай тях. Парчмайнър, вече здраво окован, почти не се виждаше между пазачите си. Прислужникът се върна с камата на Кранстън и те тръгнаха към най-близката кръчма.

Разбира се, сър Джон поиска да се подкрепи след онова, което нарече "мъчителни усилия". Ателстан пи заедно с него, после се разделиха. Сър Джон се прибра, за да се отдаде отново на радостта си, а Ателстан поведе протестиращия Филомел през Билингсгейт и Лондонския мост към мрачната и самотна "Сейнт Ерконуолд".

*

Няколко дни по-късно, на Бъдни вечер, Ателстан седеше на пейката зад олтарната преграда и държеше доволно мъркащия Бонавентура в скута си. Свещеникът огледа храма. Всичко беше готово за Коледа. Олтарът имаше нова покривка, поръбена със златисти конци, църквата беше преметена и украсена със зеленика и бръшлян. Зеленината и кървавочервените ѝ плодове блестяха на светлината на свещите. Децата бяха репетирали пантомимата си. Ателстан тихо се засмя, когато си спомни как Крим, който играеше Йосиф, беше прекъснал репетицията за кратък юмручен бой с един от ангелите. Сесили беше помела кораба и почистила прахта от первазите, утре той щеше да служи три пъти: призори, към десет часа и на обяд. Ателстан притвори очи. Щеше да си спомни покойниците – родителите си, брат си Франсис, мъжете, убити така жестоко в Тауър, както и младия Парчмайнър, който сигурно щеше да бъде обесен.

Епископът му беше позволил да освети наново гробището, а копачът Пайк беше съобщил, че доктор Винсснтий е заминал. Бенедикта беше разстроена и Ателстан още се чувстваше разкъсван от вина. Той целуна разсеяно Бонавентура между ушите. Беше се извинил на всички засегнати за лошото си настроение сутринта, когато беше узнал, че гробът на Смукача е бил осквернен. Ателстан въздъхна. Всичко изглеждаше наред, но беше ли така? Коледа щеше да мине, щеше да дойде Богоявление и с него – нови проблеми. Може би трябваше да организира пиршество за енорийския съвет и да им благодари за добрината? Уоткин му беше подарил нова рогова лъжица; свинарката Урсула – резен бекон; копачът Пайк – нова мотика за градината; ловецът на плъхове Ранулф – ръкавици от къртича кожа, а Бенедикта – Бог да я благослови – дебело вълнено наметало за суровата зима. И все пак утре, след литургията, той щеше да е сам. Ателстан се взря в пламъчетата на свещите. Дали Бог, който е навсякъде, се крие и в огъня, зачуди се той. Затвори очи.

– Боже на скрития пламък – въздъхна той, – защо е толкова ужасно да си сам? – После трепна и се усмихна, когато църковната врата се отвори с трясък. – Мили Боже – ахна Ателстан, – чувал съм за силата на молитвите, но това е наистина чудо!

– Брат Ателстан! – извика Кранстън, застанал като колос, облечен в роба, в дъното на църквата. – Знам, че си тук. Къде си се скрил така добре? По дяволите, още е много рано за проклетите ти звезди!

Ателстан стана и излезе иззад олтарната преграда.

– Сър Джон, много се радвам да те видя – той внимателно изгледа коронера. – Надявам се да няма ново убийство.

– И аз се надявам! – изрева Кранстън и тръгна през църквата, пляскайки с ръце. – Трябва да се подкрепя, братко. Ще дойдеш ли с мен?

– Разбира се, сър Джон, но този път аз черпя.

– Свещеник, който си плаща питието – пошегува се Кранстън. – Да, трябва да е Коледа.

Ателстан взе наметката си и двамата излязоха в студения следобеден въздух.

– Да отидем в "Шарения кон"! – предложи Кранстън. – Чаша хубав кларет и малко гореща яхния ще направят чудеса с телата и душите ни!

Те тръгнаха по улицата и влязоха в приятно затоплената кръчма. Едноръкият кръчмар се спусна да ги посрещне.

– Сър Джон – поздрави той. – Брат Ателстан.

Отведе ги до маса близо до огъня, докато Кранстън го уведомяваше на висок глас за поръчката си. Сър Джон седна на пейката и огледа кръчмата.

– Зает ли си, сър Джон?

– Още търся Роджър Дроксфорд, който уби господаря си в Чийпсайд. Чух, че се крие в някаква кръчма близо до Льо Риол^21, тъй че може да мина оттам на път за вкъщи. Но, братко, да забравим за убийствата. Лейди Мод те кани на обяд утре – в три следобед. Теб и мистрес Бенедикта.

Ателстан поруменя, а Кранстън се усмихна дяволито.

– Не се тревожи, тя ще дойде. Бях у тях, пих чаша кларет и я целунах от твое име.

– Сър Джон, подиграваш ми се.

– "Сър Джон, подиграваш ми се" – имитира го Кранстън.

– Стига, братко, не е грях да харесваш едно Божие създание. Ще дойдеш ли? – Той добави: – Имам подарък за теб.

Ателстан кимна, а Кранстън се зачуди дали астролабията, която беше купил, щеше да зарадва този странен свещеник-звездоброец. Кръчмарят донесе чашите им и две чинии горещо овнешко с подправки.

– Сър Джон, всичко се подреди. Убиецът на сър Ралф е заловен, доктор Винсентий замина, гробището ми е в безопасност, утре е Коледа и всичко е наред.

Кранстън сръбна от чашата си и облиза устни.

– Да, братко, но пролетта ще донесе нови проблеми. Червеният убиец отново ще удари. Хората винаги ще убиват своите ближни – той въздъхна. – Трябва да се грижа и за лейди Мод, тя и детето трябва да бъдат в безопасност – сър Джон сведе глава и погледна Ателстан. – Детето ще е момче – заяви той категорично. – Ще го нарека Франсис, на името на загиналия ти брат.

Дъхът на Ателстан секна и той остави чашата.

– Сър Джон, това е много мило.

– Той ще стане рицар – продължи Кранстън сърдечно. – Или съдия, човек на закона – той млъкна. – Мислиш ли, че ще прилича на мен, братко?

Ателстан се усмихна.

– През първите няколко месеца – да, сър Джон.

Кранстън долови закачката в гласа му.

– Какво искаш да кажеш, братко? – попита той заплашително.

– Разбира се, че ще изглежда като теб, сър Джон. Ще бъде плешив, червенобузест, ще пие много, ще се оригва и пърди, ще реве и ще говори глупости!

Другите посетители на кръчмата прекъснаха заниманията си и с удивление загледаха как сър Джон Кранстън, кралски коронер на Лондон, се облегна на стената и се смя, докато по лицето му потекоха сълзи.

Ателстан се усмихваше, докато не се замисли какво ли ще е да се справя с двама кранстъновци. Тогава затвори очи.

– Боже мили – прошепна той, – ами ако са близнаци?

* * *

БЕЛЕЖКИ

1

Голям ветроходен кораб от XIII-XIV в., използван както за търговски, така и за военни цели. – Б. Пр.

2

Свети Христофор е считан за покровител на пътниците. – Б. Р.

3

Petty Wales (англ.) " Малкият Уелс " – име на улица в Лондон и района около нея. – Б. Пр.

4

Парафраза на стих 17. 8 глава, Евангелие от Лука 8:17 – " Понеже няма нищо тайно, което да не стане явно, нито пък скрито, което да не стане известно и да не излезе наяве. " – Б. Р.

5

29 декември – Св. четиринадесет хиляди младенци-мъченици, избити от Ирод във Витлеем; по католическия календар се отбелязва на 28.12. – Б. Р.

6

Описание на начин за определяне позициите на планетите, според някои недоказани твърдения може да е било писано от Чосър. – Б. Р.

7

Традиция, възникнала през Средновековието – в навечерието на Коледа да се избира момче, най-често от църковните хористи, което символично поема за кратко функциите на епископа, който отстъпва мястото си като напомняне за това, че Бог сваля силните от престолите им и издига смирените. – Б. Р.

8

Бесилките често били издигани на кръстопътища, за назидание на преминаващите; на тях не само били изпълнявани екзекуции, но били окачани и трупове на престъпници в окови, а до края на XVII в. – и живи хора в клетки, осъдени на бавна смърт. – Б. Пр.

9

(лат.) Голяма мечка. – Б. Пр.

10

Кулата, строена около 1190 г., е служела за склад, известно време там се е намирала и канцеларията на коменданта на Тауър. – Б. Р.

11

Общинска длъжност от епохата, изпълняващите я контролирали качеството и цените на ейла и бирата. – Б. Пр.

12

От Матея св. Евангелие, 24:28. – Б. Р.

13

(лат.) Заглавие и начални думи от средновековно богослужебно песнопение. – Б.р.

14

(пат.) в смъртна опасност, заплашен от смърт. – Б. Р.

15

Първо послание на св. an. Павла до Тимотея, 5:23 – Б. Р.

16

Бертран дю Геклен (1320 – 1380) – бретонски рицар, прочут военачалник от Стогодишната война, конетабъл на Франция през периода 1370-1380 г. – Б. Р.

17

"А Ионатан сключи съюз с Давида, понеже го обикна като душата си" , Първа книга Царства, 18:3 – Б. Пр.

18

poultry – (англ.) букв. домашни птици, уличките в този район, Поултри, Милк Стрийт, Бред Стрийт, носят и досега името на различните продукти, които са били предлагани на пазара Чийпсайд. – Б. Пр.

19

Според преданието свети Юлиан хоспиталиерът бил прокълнат да убие майка си и баща си. – Б. Р.

20

Псалтир, пс. 129 – Б. Р.

21

Сега несъществуваща уличка, носеща името (неправилно изписано и произнасяно) на град Лa Peoл близо до Бордо, тъй като там били магазините на много търговци на вино. – Б. Р.

Content

Пол Дохърти
Домът на червения убиец
( книга 2 от " Скръбните мистерии на брат Ателстан")

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

БЕЛЕЖКИ

1