Джеймс Дешнер

Бігун у Лабіринті

Присвячую Лінетт. Ця книжка виявилася трирічною мандрівкою, але ти й на мить у мені не засумнівалася

Розділ 1

Нове життя почалося з того, що він зіп’явся на ноги в темряві, серед задавнених порохів.

Метал скреготів об метал; долівка здригнулася й поїхала під ногами. Від раптового струсу хлопець упав і, відштовхуючись руками й ногами, поповз задки, і чоло попри холодне повітря вкрилося крапельками поту. Він нарешті підвівся та прихилився спиною до твердої металевої стіни; якийсь час рухався уздовж неї, аж утнувся в куток. Сповз на долівку, притиснув коліна до грудей і міцно обхопив їх руками, сподіваючись, що невдовзі очі призвичаяться до темряви.

Після чергового поштовху кімната рвонула вгору, достоту як старий підйомник у шахті.

Різкий скрегіт ланцюгів і коловоротів, що його можна було почути лише в цехах стародавнього заводу, наповнив приміщення, відбиваючись від стін гучною луною. Темний підйомник і далі повз угору, повільне похитування викликало нудоту; аж тут у ніс ударив запах горілого машинного мастила, і стало геть зле. Хотілося плакати, та не було сліз; залишалося тільки сидіти й чекати.

«Мене звати Томас», — подумав він.

Це… це було єдине, що він зміг згадати про своє життя.

Не вкладалося в голові, як це все можливо. Розум працював бездоганно, намагаючись тверезо оцінити ситуацію і знайти з неї вихід. Думки переповнювало знання: факти й образи, спогади й деталі навколишнього світу — як у ньому все влаштовано. Хлопець уявив сніг на деревах, пробіжку встеленою листям дорогою, смак гамбургера, місячне сяйво на травистій луці, плавання в озері, галасливу міську площу з сотнями людей, що займаються своїми справами.

Та звідки взявся він сам, як опинився в темному підйомнику, хто його батьки і хто він узагалі такий, бідолаха згадати не міг. Навіть прізвища свого не знав. У пам’яті спливали образи якихось людей, та він ніяк не міг зрозуміти, хто вони, бо замість облич бачив лише розпливчасті кольорові плями. Він марно намагався пригадати бодай одного знайомця чи фрагмент розмови.

Приміщення і далі піднімалося, погойдуючись; Томас уже не зважав на нескінченний скрегіт ланцюгів, що тягли його вгору. Спливло чимало часу. Хвилини розтягнулися в години, але точно визначити час було неможливо: кожна секунда тривала вічність. Але ж ні. Він не такий дурний. Покладаючись на інстинкти, можна було припустити, що рухається він півгодини.

На диво, страх здимів, наче підхоплений вітром рій мошви, і тепер його місце заступила цікавість. Надто вже кортіло зрозуміти, де він опинився і що, власне, відбувається.

З рипінням і глухим металевим бряжчанням підйомник різко загальмував, і Томаса, який сидів у кутку, наглим ривком кинуло на тверду підлогу. Зводячись на ноги, він відчув, що підйомник гойдається дедалі менше, аж остаточно завмирає. Запала тиша.

Спливла хвилина. Дві. Томас навсібіч покрутив головою, та угледів лише темряву; тоді він знову обмацав стіни, намагаючись знайти вихід, — нічого, лише холодний метал. Томас застогнав од розпачу, і луна, відбившись від стін, відгукнулася зловісним стогоном смерті. Нарешті відлуння замовкло, і знову запала тиша. Хлопець закричав, кличучи на допомогу, забив кулаками в стіни.

Нічого.

Томас позадкував у куток, обхопивши плечі руками і тремтячи, і тоді страх повернувся. В грудях небезпечно гримотіло: серце мало не вискакувало, силкуючись вирватися з тіла.

— Хто-небудь… допоможіть… мені! — крикнув він, і кожне слово аж дерло горло.

Коли над головою пролунав гучний брязкіт, Томас здригнувся й хапнув ротом повітря, а тоді звів погляд угору.

Стелю підйомника розтинала тонка смужка світла, яка дедалі ширшала. Низький рипучий звук привернув увагу до подвійних стулок, які хтось із натугою розсував. Після тривалого часу, проведеного в непроникній пітьмі, яскраве світло різало очі, і хлопець відвернувся й затулив обличчя руками.

Коли ж він почув над собою звуки — голоси, — груди стиснув страх.

— Глянь-но на цього шлапака.

— Скільки йому років?

— Чисто дрист у футболці.

— Сам ти дрист, гнилоголовий.

— Чувак, у когось ноги смердять!

— Сподіваюся, тобі сподобалася подорож в один кінець, зелений.

— Назад квитка не буде, братан.

Томаса накрила хвиля розгубленості й паніки. Дивні голоси відлунювали в голові, деякі слова він чув уперше, інші здавалися віддалено знайомими. Примружившись, він звів голову до світла, щоб зрозуміти, хто говорить. Спершу Томас зміг розгледіти лише нечіткі рухомі силуети, та невдовзі вони набули людських форм: над люком у стелі підйомника схилилися люди і, дивлячись згори вниз, тицяли в хлопця пальцями.

А тоді, наче об’єктив фотокамери сфокусувався, обличчя набули різкості. То були хлопці різного віку. Томас і сам до ладу не знав, що очікував побачити, однак чомусь здивувався. То були звичайні підлітки. Діти. Страх трохи відступив, хоча серце і далі шалено калатало.

Хтось скинув униз мотузку з великою петлею на кінці. Томас завагався, потім ступив у петлю правою ногою, міцно вхопився за мотузку, і його одразу ж потягли до неба. До нього потягнулися руки, безліч рук, вчепилися в одяг і смикнули вгору. Світ, здавалося, закрутився, навколо кружляли розмиті людські обличчя, світло, яскраві барви довкілля. Від надміру емоцій звело живіт і знудило; хотілося кричати і плакати. Гул голосів ущух, а Томасу допомогли перебратися через гострий край темного підйомника. А промовлених слів, Томас знав, він ніколи не забуде.

— Приємно познайомитися, шлапак, — мовив якийсь хлопець. — Ласкаво просимо до Глейду.

Розділ 2

Руки, допомагаючи, зусібіч підтримували Томаса, аж він нарешті спромігся стати рівно; зі штанів і сорочки йому обтрусили пил. Засліплений яскравим світлом, він хитнувся. Він згоряв од цікавості, але слабкість досі не дозволяла до ладу роздивитися довкілля. Присутні мовчки спостерігали, як він мотає головою, намагаючись увібрати все, що бачить.

Томас повільно розвернувся, і між дітей, які витріщалися на нього, прокотилися смішки; хтось тицьнув Томаса пальцем у ребра. Тут було щонайменше з півсотні дітей у брудному пропітнілому одязі, так наче вони тяжко працювали, різних за статурою, віком і національністю, з волоссям різної довжини. Томас безтямно роздивлявся то підлітків, то краєвид незвичайного місця, в якому опинився.

Вони стояли в центрі величезного майдану завбільшки з кілька футбольних полів, оточеному чотирма височенними сірими мурами, подекуди густо в’юнився плющ. Мур, не менше як кількасот футів заввишки, утворював ідеальний квадрат, й посередині кожної з його сторін зяяв прохід до самої гори, що вів, як звідси здалося Томасові, в якісь ходи і довгі коридори.

— Гляньте на зелепуша, — пролунав рипучий голос; Томас не бачив, хто це сказав. — Йому так припала до душі нова землянка, що він собі зараз гнилі в’язи скрутить.

Кілька хлопців засміялися.

— Стули пельку, Галлі! — озвався грубший голос.

Томас знову перевів погляд на дюжину незнайомців, які його обступили. Він міг уявити, який зараз має вигляд: почувався-бо так, наче його наркотиками накачали. Високий білявий хлопець із квадратною щелепою хмикнув, байдуже дивлячись на нього. Інший, дебелий, дивився на Томаса круглими від подиву очима, нервово переминаючись із ноги на ногу. Ще один, кремезний м’язистий хлопець з азіатською зовнішністю і високо закасаними рукавами, аж видно було біцепси, також уважно вивчав Томаса. А темношкірий, той, який привітав Томаса, спохмурнів. Решта витріщалися.

— Де я? — запитав Томас — і здивувався, вперше на його короткій пам’яті почувши власний голос. Звучав голос якось не так: хлопець очікував нижчого тембру.

— У кепській місцині, — відповів темношкірий. — Розслабся.

— Хто буде його наглядачем? — хтось гукнув з натовпу.

— Я ж казав тобі, гнилоголовий, — озвався пронизливий голос, — це ж дрист, от і стане помийником — без сумніву.

Натовп вибухнув дружним реготом, наче хлопців досі не чули нічого кумеднішого.

Од великої кількості незрозумілих слів Томас геть розгубився. Шлапак. Дрист. Наглядач. Помийник. Слова вилітали у хлопців з такою легкістю, що здавалося дивним, чому Томас їх не розуміє. Напевно, через втрату пам’яті він забув частину словникового запасу, а це страшенно дезорієнтувало.

Різні почуття вирували у ньому, борючись за першість. Замішання. Цікавість. Паніка. Страх. Та гору взяла безвихідь, так наче світ для нього закінчився: його стерли з пам’яті й замінили чимось жахливим. Хотілося дати драла і сховатися від людей.

— …та навіть у такому разі, закладаюся на свою печінку, — долинув той самий рипучий голос. Томас досі не бачив обличчя мовця.

— Стули пельку, кажу! — гаркнув темношкірий хлопець. — Ще слово — і наступну перерву буде скорочено наполовину!

Мабуть, це ватажок, збагнув Томас. Витрішки незнайомців дратували його, і він зосередився на огляді місця, яке хлопець назвав Глейдом.

Майдан був вимощений величезними кам’яними блоками, з тріщин і стиків яких стриміли пучки гінкої трави і бур’яну.

В одному кутку розташувалася дивна на вигляд стара дерев’яна споруда, що разюче контрастувала з сірим муром. Будівлю оточували кілька дерев, що корінням, як вузлуватими руками, чіплялися за кам’яний підмурок. В іншому кутку прозирав город — Томасові вдалося розгледіти кукурудзу, помідори, фруктові дерева.

На тому боці майдану розташувалися дощаті загони для овець, корів і свиней. Нарешті, четвертий кут приховували зарості дерев; найближчі були хирявими — здавалося, що вони от-от засохнуть. Було дуже ясно, однак сонця на блакитному і безхмарному небі Томас не побачив. Неможливо було визначити ані сторін світу, ані часу за тінями, що їх мали відкидати мури. Зараз міг бути як ранній ранок, так і пізній вечір. Томас глибоко вдихнув, силкуючись заспокоїтися, і вловив цілий букет запахів: свіжозораного ґрунту, гною, глиці, чогось гнилого і чогось ароматного. Чомусь він був певен, що саме так пахне ферма.

Томас знову подивився на людей, що поневолили його: попри зніяковіння, йому страх як хотілося засипати їх питаннями. «Поневолювачі, — подумав він. А тоді: — І чому це слово спливло в пам’яті?» Він вдивлявся в обличчя, намагаючись оцінити, з ким має справу. Очі одного з хлопців палахкотіли неприхованою ненавистю, і Томас мимоволі зіщулився. У хлопця був настільки лихий вигляд, що Томас зовсім не здивувався б, коли б той просто зараз напав на нього з ножем. Чорний чуб упав хлопцеві на очі, й він відкинув його назад різким рухом голови, після чого розвернувся і попрямував до масної металевої жердини коло дерев’яної лавиці. На вершечок жердини поповз різнобарвний прапор і мляво повис у нерухомому повітрі, тож малюнку роздивитися було неможливо.

Збентежений Томас спостерігав, як хлопець, піднявши прапор, повернувся і сів на лавицю. Томас швидко відвів очі.

Зненацька ватажок гурту, на вигляд сімнадцятирічний хлопець, ступив крок вперед. На ньому була доволі звична одежина: чорна футболка, джинси й кросівки, на руці красувався електронний годинник. Дивно було бачити людину, вбрану в такий пересічний одяг, адже Томас чомусь вирішив, що кожен тут мусить носити щось на кшталт тюремної роби. Волосся темношкірого було коротко підстрижене, а обличчя — ретельно виголене. В його зовнішності не було нічого загрозливого, хіба незмінний сердитий погляд.

— Це довга історія, шлапак, — промовив хлопець. — Помаленьку ти все дізнаєшся — завтра я візьму тебе на екскурсію. А доти… постарайся нічого не зламати. Я — Альбі, — простягнув він руку. Чекав на потиск.

Томас на потиск не відповів. Інстинктивно він одвернувся від Альбі, мовчки побрів до найближчого дерева і сів під ним, прихилившись спиною до шорсткого стовбура. На нього знову накотив майже нестерпний страх, та він глибоко вдихнув і спробував подолати паніку. Просто змиритися. «Якщо піддасися страху, то вже не зможеш нічого з’ясувати».

— Так розкажи, — мовив Томас тремтячим голосом. — Розкажи мені довгу історію!

Альбі озирнувся на приятелів, закотивши очі, і Томас знову обвів поглядом натовп. Він не помилився — тут було п’ятдесят-шістдесят хлопців різного віку: були ще зовсім діти, були й старші підлітки, як Альбі. Той видавався одним з найстарших. І раптом Томас із жахом збагнув, що зовсім не пам’ятає, скільки років йому самому.

— Я серйозно, — запитав він, вже не приховуючи страху. — Де я?

Альбі підійшов до Томаса і сів навпроти, схрестивши ноги; за ним наблизилися й інші хлопці, збившись позаду. Всім кортіло бачити мовців краще, тому підлітки штовхалися і витягали голови.

— Коли тобі не страшно, — почав Альбі, — це означає, що ти не нормальна людина, а псих. Поводитимешся не як усі — скину зі Стрімчака.

— Стрімчака?.. — перепитав сполотнілий Томас.

— Забудь, — Альбі потер очі. — Я не можу пояснити все відразу, втямив? Ми тут не вбиваємо шлапаків, як-от ти, гарантую. Але ти мусиш постаратися не загинути, вижити — називай, як тобі заманеться.

Альбі замовк.

Томас відчув, як кров відринула від обличчя.

— Слухай, — важко зітхнув Альбі, провівши пальцями по коротко стриженому волоссю, — у таких справах я не спец: відтоді як загинув Нік, ти в нас перший зелепуш.

Від цих слів у Томаса перехопило подих.

З натовпу виступив якийсь хлопець і, підійшовши до Альбі, жартома відважив йому запотиличника.

— Альбі, дочекайся цієї гнилої Екскурсії, — промовив він хрипким голосом з незвичним акцентом. — Хіба не видно, що в хлопця зараз серцевий напад буде? Вперше чує про такі речі. — Він нахилився і простягнув Томасу руку. — Мене звати Ньют, і ми всі будемо дуже вдячні, зелений, якщо ти пробачиш нашого новоспеченого дристомозкого ватажка.

Цього разу Томас потиснув руку, Ньют йому видавався більш приязним. Трохи вищий на зріст за Альбі, він виглядав десь на рік молодшим. Довге світле волосся спадало на обтягнуту футболкою спину, на м’язистих руках проступали жили.

— Облиш, гнилоголовий, — буркнув Альбі, жестом запрошуючи товариша сісти поруч. — Він навряд чи розуміє половину з того, що я кажу.

Подекуди залунали смішки. Щоб краще чути Ньюта й Альбі, хлопці підійшли до них майже впритул.

Альбі широко розвів руками.

— Це місце називається Глейд. Тут ми живемо, їмо і спимо. Себе ми називаємо глейдерами. Це все, що…

— Хто мене сюди заслав? — вимогливо запитав Томас. Страх поступився місцем злості. — І як…

Не встиг він договорити, як рука Альбі метнулася до Томаса і вхопила його за футболку.

— Вставай, шлапак! Вставай! — Альбі скочив на ноги, потягнувши за собою Томаса.

Збентежений Томас підвівся і позадкував від Альбі, який наступав до нього, аж поки Томас спиною не вперся в дерево.

— Не смій мене перебивати, малий! — гаркнув Альбі йому просто в обличчя. — Слухай, вар’яте, якби ми розповіли тобі все відразу, ти б замертво впав, тільки спершу штанці обдристав би від страху! А потім пакувальники викинули б тебе к бісовій матері, бо вже від тебе взагалі не було б зиску, ясно?

— Не розумію, про що ти, — повільно промовив Томас, однак завважив, що нарешті голос його набув твердості.

До Альбі підскочив Ньют і обхопив за плечі.

— Альбі, охолонь, бо так тільки гірше буде. Хіба ж ти не розумієш?

Важко сапаючи, Альбі відпустив Томасову футболку.

— Не час на люб’язності, зелепушу. Немає вже старого життя. Настало нове. Хутко навчайся, слухай інших і припни язика. Затямив?

У пошуках підтримки Томас подивився на Ньюта. Всередині все вирувало, очі пекли від сліз.

Ньют кивнув.

— Чув, що він сказав, зелений?

Томас кипів од злості, страшно хотілося накинутися на кого-небудь з кулаками, та він лише відповів:

— Чув.

— Лацно, — сказав Альбі. — Перший День — це твоє сьогодні, шлапак. Невдовзі споночіє, скоро повернуться бігуни. Сьогодні Ящик прибув пізно, тож на Екскурсію часу катма. Прогуляємося взавтра, по підйомі… — він повернувся до Ньюта. — Забезпеч йому лежак. Нехай поспить.

— Лацно, — відповів Ньют.

Альбі пильно подивився на Томаса.

— За кілька тижнів освоїшся, шлапак. Насолоджуватимешся життям і нам допомагатимеш. Першого Дня кожному було тяжко, ти не виняток. Відзавтра в тебе почнеться нове життя.

Томас розвернувся, натовп розступився, і він попрямував до похилої дерев’яної споруди в кутку. Інші теж почали розходитися, кидаючи на Томаса довгі погляди наостанок.

Томас схрестив руки, заплющив очі й глибоко зітхнув. Порожнеча, що зжирала його зсередини, швидко поступилася місцем такому смутку, що аж закололо в серці. Забагато всього навалилося. Де він? Що це за місце? Щось на кшталт в’язниці? Якщо так, за що його сюди відпровадили і на який строк? Мова тутешніх мешканців незвична, а їх самих, здавалося, взагалі не турбує, житиме він чи помре.

Знову навернулися сльози, але Томас стримався.

— І за що все це? — прошепотів він, не думаючи, що його хтось почує. — Чому мене сюди кинули?

— Ми всі пройшли через це, зелений, — Ньют поплескав Томаса по плечу. — В усіх нас був Перший День, і кожного колись витягли з темного Ящика. У тебе і справді неабиякі неприємності, далі може бути ще гірше. Але згодом ти станеш справжнім бійцем. Видно, що ти не якийсь там слимак.

— Це в’язниця? — запитав Томас. У сутінках свідомості він марно намагався відшукати найменший проблиск, що дозволив би згадати минуле.

— Забагато питань, — сказав Ньют. — Нічого оптимістичного сказати не можу. Наразі. А тепер заспокойся і сприймай усе як належне — завтра буде новий день.

Томас промовчав, похнюпивши голову і роздивляючись під ногами тріщини в камінні. По краю одного з кам’яних блоків росла смужка бур’яну з дрібними листочками. Крихітні жовті квіточки пнулися вгору, наче намагалися дотягнутися до сонця, прихованого велетенськими стінами Глейду.

— Гадаю, Чак буде гарним напарником для тебе, — провадив Ньют. — Трохи гладкий шлапак, зате, як так подивитися, непоганий хлоп. Побудь тут. Я скоро повернуся.

Ледве він встиг закінчити фразу, як повітря розітнув несамовитий зойк — високий, пронизливий, майже нелюдський, він луною рознісся по брукованому майдану, змусивши обернутися всіх присутніх. На саму думку про те, що зойк пролунав з дерев’яної споруди, у Томаса кров захолола в жилах.

Навіть Ньют підскочив, як ужалений.

— От гниляк! На якихось десять хвилин відлучишся; і медчуки одразу ж починають катувати бідолаху! — він похитав головою і легенько штовхнув Томаса ногою. — Знайди Чака і перекажи, що я доручив йому подбати про твоє спальне місце.

Сказавши це, він щодуху помчав до споруди.

Томас сповз на землю по грубій корі дерева, прихилився спиною до стовбура і заплющив очі, мріючи прокинутися з цього жахливого сну.

Розділ 3

Томас просидів довгенько, не маючи сил ворухнутися. Нарешті він змусив себе подивитися в бік перехнябленої споруди. Біля неї крутився гурт хлопчаків, які раз у раз тривожно позирали на верхні вікна, ніби чекали, що ось-ось звідти з вибухом, у хмарі осколків і трісок, на них вилетить якась почвара.

Томасову увагу привернуло дивне джерґотіння. Він глянув угору — і встиг помітити блідий червоний вогник, що вмить зник у гіллі. Підвівшись, Томас обійшов дерево з другого боку, витягуючи шию і намагаючись з’ясувати, звідки лунає джерготіння, та не побачив нічого, крім голого сіро-коричневого гілля, що стирчало мов кістляві пальці, надаючи дереву подоби живої істоти.

— Це один із цих… жуків-жалюків, — промовив хтось.

Томас обернувся — поруч стояв невисокий гладун, роздивляючись його. Зовсім юний — імовірно, наймолодший з усіх, кого Томас встиг тут зустріти; на вигляд йому було років дванадцять-тринадцять. Довге темне волосся, закладене за вуха, сягало плечей, на рум’яному круглому обличчі сяяли сумні блакитні очі.

Томас кивнув йому.

— Жуків… як-як?

— Жуків-жалюків, — повторив хлопчик, вказуючи на верхівку дерева. — Якщо у тебе стане клепки не лізти до них, вони тебе не чіпатимуть, — і по паузі додав, — шлапак.

Останнє слово він сказав так, наче ще не вповні опанував сленг Глейду.

Знову почувся моторошний зойк, — цього разу протяжніший, — від якого Томаса пройняв холодний піт.

— Що там відбувається? — запитав він, показуючи на споруду.

— Не знаю, — відповів кругловидий хлопчик високим дитячим голоском. — Це Бен. Йому добряче перепало. Вони таки до нього дісталися.

— Вони?..

Томасу дуже не сподобався зловісний тон, яким хлопчик вимовив це слово.

— Еге.

— Хто вони?

— Сподіваюся, тобі не доведеться це відчути на власній шкурі, — відповів хлопчина якось аж надто спокійно і невимушено. Він простягнув руку. — Мене звати Чак. Поки не з’явився ти, я вважався зелепушем.

«То он хто повинен подбати про мій нічліг?» — подумав Томас. До відчуття цілковитого дискомфорту додалось роздратування. Від нерозуміння того, що відбувається, розболілася голова.

— Чому всі називають мене зелепушем? — запитав він Чака, коротко потиснувши йому руку.

— Бо ти найновіший з-поміж новачків, — Чак тицьнув у Томаса пальцем і засміявся.

З будинку знову долинув навісний вереск, подібний до ревіння тварини на різниці.

— Як ти можеш сміятися? — здивувався Томас, нажаханий загадковим вереском. — Там наче хтось помирає.

— З ним усе буде гаразд. Ще ніхто не помирав, якщо встигав отримати сироватку. Тут усе — або нічого. Смерть або життя. Просто дуже боляче.

— Що — боляче? — запитав Томас по короткій паузі.

Очі Чака забігали.

— Ну… коли жалять грівери.

— Грівери?

Томас дедалі більше заплутувався. Жалять… Грівери… Почувши слова, від яких віяло чимось зловісним, він уже не був певен, що хоче знати подробиці.

Чак знизав плечима і, закотивши очі, відвернувся.

Томас досадливо зітхнув і знову притулився до дерева.

— Здається, ти знаєш не набагато більше за мене, — мовив він, хоч і розумів, що це зовсім не так. Його втрата пам’яті була дуже дивною: Томас пам’ятав, як влаштований світ, але багато подробиць, таких як обличчя людей і їхні імена, геть вилетіли з голови. Це якби в новій книжці було відсутнє кожне десяте слово, від чого неможливо зрозуміти сенс. Томас не пам’ятав навіть свого віку.

— Чаку… як ти гадаєш, скільки мені років?

Хлопчик окинув його поглядом з ніг до голови.

— Я б сказав, шістнадцять. Ну, якщо тобі цікаво, зріст приблизно метр вісімдесят… шатен. А ще бридкіший, ніж обсмажений на багатті шматок печінки, — він хихикнув.

Томас був вражений настільки, що останніх слів уже не чув. Шістнадцять?! Невже йому всього шістнадцять? Він почувався значно дорослішим.

— Ти серйозно? — він замовк, силкуючись добрати потрібні слова. — Як…

Томас почувався геть кепсько.

— Заспокойся. Спершу буде погано, потім звикнеш. Як я, наприклад. Та воно ліпше, ніж жити у купі дристу, — він зиркнув на Томаса, немов чекав на нове питання. — Дристом ми називаємо лайно. Лайно з отаким звуком «дрис-с-ст» ляпає в нічний горщик.

Томас втупився в Чака, не вірячи власним вухам.

— Очманіти можна, — лишень вихопилося в нього.

Томас підвівся, пройшов повз Чака і попрямував до старого будинку; до його зовнішнього вигляду, вочевидь, найбільше пасувало визначення «халупа». Заввишки будинок був три- або й чотириповерховим, та складалося враження, що він от-от розвалиться. Судячи з безладного нагромадження балок, дощок, вікон і грубих мотузок, очевидячки, будинок збили нашвидкуруч. Перетинаючи майдан, Томас вловив виразний запах диму і пахощі смаженого на вогні м’яса. У животі забурчало. Тепер, коли Томас дізнався, що то просто кричав хворий хлопчик, йому стало легше. Певна річ, коли не думати, від чого він захворів…

— Як тебе звати? — запитав Чак, намагаючись не відставати від Томаса.

— Що?

— Твоє ім’я. Ти нам досі не сказав. Напевно, ти його пам’ятаєш.

— Томас.

Він ледве чув власний голос. Його думки потекли в новому руслі: якщо Чак каже правду, тоді Томас щойно виявив дещо спільне поміж мешканцями Глейду. Втрата пам’яті у всіх була схожою — вони пам’ятали власні імена, але чомусь не пригадували імен своїх батьків, своїх друзів, не пригадували свого прізвища.

— Радий знайомству, Томасе, — сказав Чак. — Не хвилюйся, я подбаю про тебе. Тут я вже місяць і вивчив Глейд уздовж і впоперек. Покладися на Чака, о’кей?

Біля входу до халупи, де юрмилася група хлопчаків, Томаса охопив раптовий напад роздратування. Він різко розвернувся і, підійшовши до Чака впритул, гаркнув йому просто в обличчя:

— Та ти навіть на мої питання нормально відповісти не здатен!

Здивувавшись власній рішучості й відвазі, він розвернувся і попрямував до дверей з твердим наміром увійти досередини й отримати відповіді.

Чак знизав плечима.

— А що путнього я можу тобі розповісти?! Я ж іще новачок, як і ти. Але я міг би стати тобі другом…

— Мені не потрібні друзі, — відрубав Томас.

Потягнувши на себе двері, збиті з вицвілих на сонці дощок, Томас побачив кількох хлопців. Вони стояли біля сходів з такими кривими сходинками й поруччям, що дошки стирчали на всі боки. Стіни холу і коридору були обклеєні тьмяними шпалерами, місцями обдертими. З прикрас тут був хіба стіл на трьох ніжках, на якому стояла запорошена ваза, й чорно-білий портрет якоїсь жінки, вбраної в старомодну білу сукню. Усе це скидалося на будинок з привидами. Тут навіть бракувало мостин.

Пахло пилом і цвіллю, що вельми контрастувало з приємними пахощами зовні. Зі стелі звисали мерехтливі флуоресцентні лампи, але Томасу не було коли думати, звідки в Глейді електрика. В цю мить його увага була прикута до літньої жінки на портреті. Вона тут колись мешкала? Дбала про місцевих?

— Лишень поглянь, зелепуш прийшов.

Томас здригнувся, коли зрозумів, що це вимовив той самий чорнявий хлопець, який нещодавно дивився на нього зі смертельною ненавистю. З вигляду років п’ятнадцятьох, довготелесий і худий. Ніс був завбільшки з маленький кулак і нагадував картоплину неправильної форми.

— Мабуть, шлапак штани обдристав, коли почув, як верещить друзяка Бенні. Може, тобі підгузка поміняти, гнилоголовий?

— Мене звати Томас.

Він не знав, як поводитися далі, та й не хотілося зв’язуватися, тому без слів він рушив до сходів — найближчого шляху до відступу. Заводій миттєво заступив йому шлях, виставивши руку.

— Туди не можна, зелений, — він вказав великим пальцем на стелю. — Новачкам заборонено дивитися на… гнилих. Ньют і Альбі цього не схвалюють.

— У чому проблема? — спитав Томас, намагаючись приховати страх і не думати про те, що хлопець мав на увазі під словом «гнилий». — Я навіть не знаю, де я. Мені просто потрібна допомога.

— Слухай мене, зелепушу, — підліток схрестив руки на грудях і спохмурнів. — Я бачив тебе раніше. І мені підозріло, що ти в нас тут з’явився…

— А от я тебе досі на очі не бачив, гадки не маю, хто ти такий, і мені начхати на тебе, — засичав Томас.

Хлопець коротко розсміявся, потім посерйознішав і спохмурнів.

— Я бачив тебе, шлапак. Рідко кому в цих краях траплялося бути вжаленим, — він вказав пальцем вгору. — Я один з них. Я знаю, як почувається зараз Бенні. Я був там. Я бачив тебе під час Переміни, — він тицьнув Томасові пальцем у груди. — Закладаюсь на твою першу вечерю у Казана, що й Бенні тебе бачив.

Томас і далі мовчки дивився в очі заводія. Його знову опанував страх. Невже це жахіття ніколи не закінчиться?

— Чуєш про грівера — і в штанці дзюриш? — гигикнув хлопець. — Жижки трусяться? Либонь, не хочеш бути вжаленим?

Знову це слово! Вжалений. Томас спробував відігнати від себе тривожні думки і вказав на сходи, звідки по всьому будинку відлунювали стогони.

— Якщо Ньют там, я повинен з ним поговорити.

Хлопець кілька секунд свердлив Томаса поглядом, потім кивнув.

— А знаєш, ти маєш рацію, Томмі. Мені не слід бути таким грубим з новачками. Ходи нагору. Впевнений, Альбі з Ньютом усе тобі пояснять. Серйозно, йди. І перепрошую.

Він легенько поплескав Томаса по плечу, а потім відступив на крок і жестом запросив пройти. Томас розумів: той щось затіває, — через відсутність певних фрагментів пам’яті він аж ніяк не зробився ідіотом.

— Як тебе звати? — запитав Томас, міркуючи, чи варто взагалі підніматися.

— Галлі. До речі, не дозволяй вводити себе в оману. Справжній ватажок тут — я, а не ті двоє дурних шлапаків нагорі. Добре собі затям. Якщо хочеш, можеш називати мене капітаном Галлі, — вперше він посміхнувся. Зуби пасували до жахливого носа: двох-трьох бракувало, а решту не можна було назвати білими. Сморід з рота Галлі нагадав Томасу щось огидне з минулого життя.

— О’кей, — відповів він, так утомившись від хлопця, що кортіло заверещати і затопити Галлі по мармизі. — Нехай буде капітан Галлі.

Відчувши прилив адреналіну, Томас демонстративно відкозиряв йому.

Над натовпом зірвався приглушений смішок. Галлі почервонів, обернувся, потім знову з ненавистю втупився в Томаса. Його чоло прорізали глибокі зморшки, ніздрі на величезному носі роздулися.

— Давай, піднімайся. І тримайся від мене подалі, баклан, — він знову тицьнув пальцем угору, при цьому не зводячи погляду з Томаса.

— Як скажеш.

Томас іще раз обвів очима оточуючих. Від розгубленості, збентеження і злості до обличчя прилила кров. Ніхто, крім Чака, що стояв у дверях і хитав головою, не ворухнувся, щоб його зупинити.

— Не треба, — сказав хлопчик. — Ти новачок і не маєш права туди йти.

— Ну ж бо, піднімайся! — повторив Галлі. — Чого стоїш?

Томас устиг пошкодувати, що взагалі зайшов у будинок, але бажання поговорити з Ньютом було непереборне.

Він почав підніматися сходами. Кожна сходинка загрозливо рипіла під його вагою, і якби не бажання швидше викрутитися з незручної ситуації, Томас тричі подумав би, чи варто йти далі, ризикуючи провалитися крізь гнилі дошки. Він так і піднімався, здригаючись від найменшого рипіння, досяг майданчика, звернув ліворуч і опинився в довгому коридорі з поруччям уздовж стін і декількома дверима. Тільки з-за одних з них крізь щілину пробивалося світло.

— Переміна! — крикнув Галлі знизу. — Радій, гнилоголовий!

Глузування надало Томасові сміливості, і він, не звертаючи уваги на тріск мостин під ногами й улюлюкання знизу, підійшов до входу в освітлену кімнату, повільно повернув мідну ручку і прочинив двері.

Ньют з Альбі схилилися над кимось, хто лежав на ліжку.

Томас витягнув шию, щоб краще розгледіти пацієнта, і зрозумів, що спричинило такий переполох.

Від побаченого на голові заворушилося волосся, а в горлі застрягла грудка.

Томас дивився всього лише кілька секунд, але вистачило й цього: кінцівки й голі груди хлопця були вкриті густою мережею дивно-зелених набряклих жил, що випирали з-під шкіри, наче мотузки. Тіло сіпалось і корчилося — все у багряних синцях, червоних виразках і кривавих порізах. Налиті кров’ю очі вилазили з орбіт. Картина врізалася Томасу в пам’ять — і тут перед ним виріс Альбі. Виштовхнувши хлопця з кімнати, він зачинив по собі двері, що, одначе, не змогло заглушити стогони і зойки нещасного.

— Що ти тут робиш, зелений?

Томас відчув себе геть кепсько.

— Я… я хотів дещо запитати, — пробелькотів він тремтячим голосом, бо слова застрягали в горлі. Що могло статися з тим хлопцем? Прихилившись до поруччя, Томас утупився в підлогу.

— Ану бігом на сходи, смердюк, — наказав Альбі. — Чак тобі допоможе. І якщо до завтрашнього ранку ти бодай раз трапишся мені на очі, цей день стане для тебе останнім. Я особисто скину тебе зі Стрімчака! Затямив?

Від приниження і страху Томас аж ніби змалів до розмірів щура. Він мовчки прошмигнув повз Альбі й майже бігом спустився по хистких сходинках. Не звертаючи уваги на дітей, що пороззявляли роти від здивування, — а надто на Галлі, — Томас вискочив надвір і схопив Чака за руку.

Томас ненавидів їх. Усіх. Крім Чака.

— Забери мене від них.

Він раптом зрозумів, що Чак — його єдиний друг на всьому світі.

— Певна річ, — бадьоро відповів той, вочевидь, у захваті від власної значущості. — Спершу зазирнемо до Казана і візьмемо для тебе поїсти.

— Не впевнений, що після побаченого я взагалі колись зможу їсти.

— Зможеш, — кивнув Чак. — Зустрінемося біля того дерева. Я буду хвилин за десять.

Томас страшенно радів, що забрався подалі від моторошного будинку, тому попрямував назад до дерева. Варто було йому уявити, як непросто буде тут вижити, — і накривало бажання тікати звідси щодуху. Хотілося згадати бодай щось із минулого життя. Найменшу деталь — матір, батька, друга, школу, хобі. Дівчину…

Він кілька разів міцно заплющив очі, намагаючись викинути з голови побачене у старому будинку.

«Переміна». Галлі назвав це Переміною.

Томас здригнувся, хоч і не було холодно.

Розділ 4

Притулившись спиною до дерева, Томас чекав на Чака. Він ще раз обвів поглядом Глейд — свою нову моторошну домівку, де він, можливо, приречений провести решту життя. Тінь від оповитої плющем стіни видовжилася настільки, що вже наповзла на край протилежної стіни.

Це допомогло трохи зорієнтуватися: дерев’яна халупа, занурена зараз у густу тінь, розташовувалася в північно-західному куті, а лісок — на південному заході. Город займав північно-східну частину Глейду. На південному сході мукали, мекали і кукурікали тварини.

Просто посеред майдану зяяв досі незачинений люк Ящика, немовби запрошував знову стрибнути в нього і повернутися додому, — а неподалік, десь за двадцять футів на південь, містилася якась приземкувата будівля, складена з бетонних блоків. У будівлі не було жодного вікна, виднілися тільки темні й важкі сталеві двері з великою круглою клямкою-колесом — отакими задраюють люки на підводних човнах. Дивлячись на будівлю, Томас і сам не розумів, щó зараз відчуває гостріше: цікавість і бажання довідатися, що там усередині, чи страх чергового жахливого відкриття.

Не встиг він переключитися на проходи по центру кожної з чотирьох стін Глейду, як підійшов Чак, тримаючи в руках двійко бутербродів, яблука і дві металеві кружки з водою. Полегшення, що охопило Томаса, здивувало навіть його самого: в цьому світі він був не зовсім самотній.

— Казан не зрадів, що я прийшов на кухню до вечері, — мовив Чак, сідаючи під деревом і жестом запрошуючи Томаса.

Хлопець сів, узяв був бутерброд, але зупинився: в пам’яті знову спливла жахлива сцена в старому будинку. Однак голод переміг, і він заходився їсти, відчувши в роті чудовий смак шинки, сиру й майонезу.

— Чувак, — зронив Томас з набитим ротом, — просто вмираю з голоду.

— А я тобі казав, — нерозбірливо підтакнув Чак, наминаючи свій бутерброд.

Зробивши ще кілька укусів, Томас нарешті поставив питання, яке давно його мучило:

— То що сталося з цим Беном? Він на людину не схожий!

Чак зиркнув на будинок.

— Я й сам не знаю точно, — пробурмотів він. — Я його не бачив…

Томас розумів, що Чак бреше, але вирішив не тиснути на хлопчака.

— І ліпше тобі його й не бачити, — сказав він, гризучи яблуко і знову переводячи погляд на величезні просвіти в мурі. Хоча звідси видно було й погано, йому здалося, що краї кам’яного муру, що ведуть у коридори, якісь дивні. Дивлячись на мур, Томас раптом відчув запаморочення, наче не сидів біля нього, а ширяв над ним.

Хитнувши головою, він запитав:

— А там що? Це якийсь замок абощо?

— Гм… — зам’явся Чак. — Ну… я звідси ніколи не виходив…

— Щось ти приховуєш, — сказав Томас, проковтнувши останній шматок яблука і відпивши ковток з кухля. Досі йому ніхто нічого як слід не пояснив, і це вже починало діяти на нерви. Подумалося навіть: якщо він таки отримає відповіді на свої питання, то чи будуть вони правдивими? — Чому тут усі такі потайні?

— Так уже повелося. У цій місцині відбуваються дуже дивні речі, й більшість із нас не знає всієї правди. У кращому разі — половину.

Чака, мабуть, це анітрохи не турбувало. Йому було геть байдуже до того, що в нього відібрали минуле. Що з цими хлопцями не так? Зіп’явшись на ноги, Томас попрямував до східного проходу.

— Ніхто мені не казав, що я не маю права тут усе дослідити.

Щоб не збожеволіти, хотілося бодай щось дізнатися про це місце.

— Агов, стривай! — гукнув Чак, наздоганяючи Томаса. — Стережися! Ці штуковини ось-ось стуляться.

— Стуляться? Ти про що?

— Та про Браму, шлапак!

— Браму? Щось я не бачу ніякої брами.

Втім, Томас був певен, що Чак просто так не лякатиме. Було ясно: Томас упускає щось очевидне. На думку про це стало не по собі, і хлопець стишив крок, уже не впевнений у тому, чи варто наближатися до муру.

— А як би ти назвав ці великі проходи? — Чак тицьнув пальцем на височенні отвори в мурах. Хлопці перебували за якихось тридцять футів од них.

— Я б назвав їх дірками.

— Так от, це двері. І на ніч вони завжди зачиняються.

Томас зупинився, міркуючи над Чаковими словами. Щось не сходилося. Він звів очі, роззирнувся і втупився у масивні мури, відчуваючи, як подив поступово переростає у відверту тривогу.

— Тобто — зачиняються?

— За хвильку сам усе побачиш. Невдовзі повернуться бігуни. Потім оті великі мури зрушать з місця, й прохід зачиниться.

— Та ти хворий на голову, — пробурмотів Томас. Як можна зрушити ці велетенські стіни? Нісенітниця. Він знизав плечима і заспокоївся, вирішивши, що Чак просто його дурить.

Нарешті хлопці дісталися величезного просвіту в мурі, що вів назовні — в довгі кам’яні коридори. Роззявивши рота, Томас глипнув у прохід — і від побаченого в нього перехопило подих.

— Східна Брама, — оголосив Чак з такою гордістю, ніби сам її звів.

Томас його майже не слухав, вражений тим, наскільки великим виявився проріз зблизька. Завширшки він був не менш як двадцять футів і здіймався високо-високо, до самісінького верху стін, чиї торці обабіч проходу були гладкими, за винятком однієї дивної деталі: з лівого боку Східної Брами виднілося безліч глибоких отворів діаметром у кілька дюймів. Отвори були просвердлені просто в камені, починалися біля основи муру і йшли вгору з інтервалом приблизно у фут. А з правого торця Брами, навпроти отворів, виступали стрижні — також кілька дюймів у діаметрі й фут завдовжки. Призначення конструкції вгадувалося безпомилково.

— То ти не жартуєш? — зронив Томас. Його знову охопило хвилювання. — Стіни справді рухаються?

— А що я ще міг мати на увазі?

Томасові треба був час на переосмислення.

— Ну, не знаю. Я гадав, тут є якісь звичайні двері, які зачиняються або висуваються з основного муру. Не збагну, як можуть рухатися такі стіни. Та цьому муру, мабуть, тисяча років!

На саму думку, що стіни можуть зімкнутися і замурувати його всередині Глейду, як у пастці, стало моторошно.

Чак, мов здаючись, підніс руки вгору.

— Та я гадки не маю! Знаю тільки, що вони рухаються, причому з гуркотом. Те ж саме відбувається і в інших кінцях Лабіринту: стіни там щоночі переміщаються.

Почуте привернуло Томасову увагу. Він обернувся до хлопчика.

— Як ти сказав?

— Тобто?

— Ти сказав — «лабіринт». Сказав: «Те ж саме відбувається і в інших кінцях лабіринту».

Чак аж почервонів.

— Я втомився від твоїх питань. З мене досить.

Він пішов назад до дерева, під яким вони щойно їли.

Томас замислився. Що там, за межами Глейду? Лабіринт? Крізь Східну Браму просто поперед себе він бачив коридори, які ведуть ліворуч, праворуч і прямо. Стіни коридорів були достоту як ті, що оточували Глейд, та й долівка була вимощена схожими масивними кам’яними блоками. Але зарості плюща там здавалися густішими. Оддалік у мурах виднілося ще кілька просвітів, що вели у нові коридори, а ще далі, десь за сотню ярдів, був прямий хід, а там — безвихідь.

— А й справді, скидається на лабіринт, — прошепотів Томас, мало не розсміявшись.

А здавалося, гірше вже й бути не може. Йому стерли пам’ять і кинули в гігантський лабіринт. Це було настільки абсурдно, аж кумедно.

І тут сталося дещо несподіване: з одного з ходів праворуч раптом вискочив якийсь хлопець і побіг центральним коридором просто на Томаса — в напрямку Брами, що веде в Глейд. Хлопчина з розпашілим обличчям, спітнілий настільки, що одяг прилип до тіла, пронісся повз, ледь глянувши на Томаса. Не збавляючи швидкості, він помчав до приземкуватої бетонної будівлі біля Ящика.

Томас провів бігуна здивованим поглядом, не тямлячи, чого той, власне, так поспішає. Хіба хлопці не роблять вилазки в Лабіринт?.. І тут він помітив, що і з інших трьох Брам повискакували хлопці, спітнілі не менше за того, який щойно прошмигнув повз нього. Коли вони отак квапливо звідти повертаються, щось недобре криється в Лабіринті!

Бігуни зібралися коло залізних дверей маленької будівлі. Крекчучи від натуги, один із хлопчаків намагався крутнути іржаве колесо. То он про яких бігунів згадував Чак! Цікаво, що вони робили в Лабіринті?

З гучним і неприємним брязкотом нарешті піддалися важкі двері. Спільними зусиллями хлопці ширше відчинили їх й одразу ж зникли всередині, з гуркотом зачинивши двері по собі. Томас дивився на все це, роззявивши рота і намагаючись бодай якось пояснити собі все, що тут відбувається. Було в цьому всьому щось таке, від чого тіло вкривалося сиротами, мов од холоду.

Хтось смикнув його за рукав, вивівши з задуми. То повернувся Чак.

Томас умить накинувся на нього:

— Хто ці хлопці? Звідки вони прибігли? Що то за будівля така? — він повернувся і тицьнув пальцем у бік Східної Брами. — Чому ви змушені жити в центрі цього чортового Лабіринту?

Від нерозуміння того, що відбувається, розболілася голова.

— Більше я нічого не скажу, — відповів Чак несподівано твердо. — Тобі треба раніше лягти і як слід виспатися. І… — тут він замовк і приклав праву руку до вуха. — Починається…

— Що?.. — здивовано запитав Томас, дивлячись на Чака, який зараз говорив як дорослий і вже не скидався на малого, що не хотів залишати Томаса на самоті.

Раптом повітря струсонув оглушливий гуркіт, що супроводжувався жахливим тріскотом і хрускотом. Томас підскочив на місці, позадкував, перечепився і впав. Довкола все заходило ходором, наче при землетрусі. Томас панічно обернувся — мури рухалися. Вони справді повзли, замикаючи його в Глейді, як у пастці. Від раптового нападу клаустрофобії забракло повітря, легені наче наповнилися водою.

— Не хвилюйся, зелений! — крикнув Чак крізь гуркіт. — Це всього лише стіни!..

Томас був настільки вражений процесом зачинення Брами, що заледве почув його. Він насилу підвівся і нетвердо позадкував, щоб як слід роздивитися все, що відбувається. То було неймовірне видовище.

Велетенський мур праворуч від хлопців, попри всі відомі закони фізики, повз по землі, викрешуючи іскри і здіймаючи клуби куряви. Від того звуку в Томаса завібрували всі кістки. І тут він збагнув: рухається тільки ця стіна. Вона прямувала назустріч тій, що ліворуч, і збиралася ось-ось замурувати прохід: стрижні були готові увійти в отвори.

Томас подивився на інші Брами: водночас у всіх чотирьох напрямках Глейду рухалися праві стіни, зміщуючись ліворуч і затуляючи проходи.

«Неможливо, — подумав хлопець. — Як це відбувається?» Він ледве подолав спокусу в останню мить проскочити у Браму, що зачинялася, і втекти подалі з бісового Глейду. Але здоровий глузд узяв гору: в Лабіринті напевно куди небезпечніше, ніж тут.

Томас спробував уявити, як працює вся конструкція. Вочевидь, величезні мури — сотні футів заввишки — ковзають по землі, як розсувні скляні двері, — промайнув у пам’яті спогад з минулого життя. Томас спробував ухопитися за цей уривок спогаду, доповнити картину обличчями, іменами, краєвидами, але все розчинилося в пітьмі. Його пройняло щемливе відчуття туги.

Стрижні правої стіни плавно увійшли в круглі отвори лівої, і мури зімкнулися. Глейдом прокотився страшний гуркіт. Усі чотири проходи зачинилися. Томасу знову стало тривожно, охопив страх, а втім, він одразу ж і зник.

Дивний спокій огорнув хлопця, і він полегшено зітхнув.

— Ого! — зронив він, розуміючи, що «ого» аж ніяк не відповідає масштабам побаченого.

— Пусте, казав би Альбі, — буркнув Чак. — 3 часом звикнеш.

Томас роззирнувся: тепер, коли вони були наглухо замуровані в Глейді, атмосфера цього місця геть змінилася. Він спробував збагнути, для чого зачинилися виходи, але припущення були одне гірше за інше: або дітей замикають усередині, або захищають від чогось зовні. Думка про те, що в тому лабіринті можуть чигати мільйони небезпек, знову порушила Томасову душевну рівновагу. Страх повернувся.

— Та ходімо вже, — сказав Чак, вдруге смикнувши його за рукав. — Повір, коли почнуться нічні кошмари, ліпше лежати в ліжку.

Томас розумів, що вибору немає. Стараючись опанувати почуття, що вирували в душі, він рушив уперед.

Розділ 5

Хлопці опинилися на задвірках Домівки (так Чак назвав триповерхову перехняблену дерев’яну будівлю з вікнами) — в густій тіні між нею і кам’яним муром.

— І куди ми йдемо? — запитав Томас, на якого досі тиснули спогади про те, як з’їжджаються стіни, і думки про лабіринт, розгубленість, страх. Щоб не збожеволіти, він наказав собі не думати про це. Щоб повернутися до реальності, зробив слабку спробу пожартувати. — Навіть не розраховуй на поцілунок на добраніч.

Чак не сповільнював кроку.

— Помовч і не відставай.

Томас глибоко зітхнув і, стенувши плечима, пішов за Чаком уздовж тильної стіни будинку. Тихо, навшпиньках, вони наблизилися до невеликого тьмяного віконця, крізь яке пробивалося м’яке світло. Всередині хтось був.

— Убиральня, — прошепотів Чак.

— І що? — Томас відчув поколювання в шкірі.

— Люблю утинати таких штук. Перед сном кращої розваги годі вигадати.

— Яких ще штук? — Щось підказувало Томасу, що Чак замислив недобре. — Мабуть, мені ліпше…

— Мовчи — і просто дивися.

Чак тихо виліз на велику дерев’яну скриню, що стояла під вікном, прихилився, щоб людина всередині не змогла його помітити, а потім витягнув руку і легенько постукав по шибці.

— Що за дурниці? — прошепотів Томас. Недоречнішої миті для такого жарту годі було вибрати: там запросто міг виявитися Ньют або Альбі. — Мені не потрібні неприємності — я щойно до вас потрапив!

Чак, затиснувши рота долонею, беззвучно сміявся. Не звертаючи уваги на Томаса, він знову постукав у вікно.

За склом майнула тінь, віконце відчинилося. Томас швидко відскочив і втиснувся в стіну будинку. Що за дурниця — якийсь молокосос підбив Томаса на ідіотську витівку!.. Поки що його не помітили, але варто буде людині у вбиральні вистромитися з вікна — і вони з Чаком зловилися.

— Хто там? — рипучим голосом хтось роздратовано гукнув з убиральні. У Томаса перехопило подих, коли він зрозумів, хто кричить, — голос Галлі він добре запам’ятав.

І тут різко, без попередження, Чак випростався перед вікном і щосили гаркнув. Судячи з гуркоту в убиральні, жарт удався, але брутальна лайка Галлі свідчила про його незадоволення. Томас відчув одразу страх і зніяковіння.

— Я тебе вб’ю, гнилоголовий! — заволав Галлі, але Чак уже встиг зістрибнути зі скрині й тепер мчав геть. Почувши, як Галлі відчиняє внутрішні двері й вибігає з убиральні, Томас похолов.

Проте він швидко опанував себе і рвонув слідом за своїм новим і єдиним другом, та не встиг завернув за ріг, як ніс до носа наскочив на Галлі, який вилетів з Домівки. Той був схожий на розлюченого дикого звіра, який вирвався на волю.

— Ходи-но сюди!.. — закричав Галлі, тицьнувши в Томаса пальцем.

У Томаса опустилося серце. Все свідчить про те, що кулаком по пиці йому не уникнути.

— Це не я! Клянуся!.. — крикнув він. Втім, змірявши противника поглядом, Томас вирішив, що боятися його, мабуть, не варто — не таким уже й дужим видавався Галлі, щоб з ним не можна було впоратися.

— Не ти?! — люто гаркнув Галлі з виряченими очима. — Тоді звідки знаєш, що трапилося, якщо не робив цього?

Томас нічого не відповів. Він уже трохи заспокоївся.

— Я не дурень, зелений, — прошипів Галлі, тицьнувши пальцем у груди Томасу. — Я бачив у вікні гладку пику Чака. Ти мусиш якнайшвидше вирішити для себе, хто твої вороги, а з ким краще не сваритися. Допетрав? Мені начхати, чия це була ідея, але ще одна така витівка — і проллється кров. Ти мене зрозумів, новачок?

Не встиг Томас відповісти, як Галлі розвернувся і пішов геть.

Однак Томасу дуже хотілося зам’яти конфлікт.

— Вибач, — пробурмотів він, розуміючи, наскільки безглуздо це звучить.

— Я тебе знаю, — кинув Галлі, не обертаючись. — Я бачив тебе під час Переміни і невдовзі з’ясую, навіщо ти тут.

Томас провів забіяку поглядом, поки той не зник у Домівці. Попри провали в пам’яті, щось підказувало йому, що досі він ще не стрічав людини, огиднішої за Галлі. Навіть дивно, як сильно можна зненавидіти людину, що її вперше в житті побачив. А Томас таки по-справжньому ненавидів Галлі. Розвернувшись, він угледів Чака, який уже стояв поряд, явно знічений.

— Дякую тобі, друже, — сказав Томас.

— Вибач… Якби я знав, що там Галлі, то нізащо б такого не вчинив. Чесно.

Несподівано для самого себе Томас засміявся, хоча всього годину тому був певен, що більше ніколи в житті не почує власного сміху.

Чак пильно подивився на нього і ніяково всміхнувся.

— Що таке?

Томас похитав головою.

— Не вибачайся. Так і треба цьому… шлапаку, хоч я і не знаю, що це слово означає. Але все одно — кумедно вийшло.

Йому трохи стало легше.

За кілька годин Томас лежав поруч із Чаком у м’якому спальному мішку на траві поруч з городом. Тут був просторий моріжок, якого він раніше не помітив. Багато хто вибрав його місцем для ночівлі, що Томасу здалося дивним. Хоча, з іншого боку, всім у Домівці однак забракло б місця. А тут принаймні було тепло, і це вкотре змусило Томаса подумати про те, в якій частині світу вони перебувають. Він зовсім не пам’ятав ні географічних назв, ні назв держав, не мав гадки про ключові події в світі. Мешканці Глейду, вочевидь, також нічого цього не відали, а як щось і знали, то вважали за краще мовчати.

Томас довго лежав у тиші, дивлячись на зорі й дослухаючись до чужих неголосних розмов. Спати зовсім не хотілося: його не відпускали відчай і безвихідь, а полегшення, викликане Чаковим жартом над Галлі, здиміло. Це був нескінченний і дуже дивний день.

Усе було так… незвично. Томас пам’ятав велику кількість дрібниць з минулого життя — щось про їжу, одяг, навчання, розваги. Та все це не складалося в цілісну картину. Він наче дивився крізь товстий шар каламутної води. Понад усе, мабуть, він відчував… смуток.

— Ну, зелений, Перший День ти пережив, — урвав Чак його роздуми.

— То й що?

Дуже хотілося сказати: «Не зараз, Чаку. Я не в гуморі».

Чак підвівся на лікті й уважно подивився на Томаса.

— За декілька днів ти дізнаєшся набагато більше. Почнеш потихеньку звикати. Лацно?

— Ну, так… здається, лацно. До речі, звідки взялися всі ці дивні слівця?

Здавалося, ніби мешканці Глейду запозичили їх з чужої мови.

— Не знаю, — Чак знову плюхнувся на землю. — Якщо пам’ятаєш, я тут усього місяць.

Цікаво, Чак і справді нічого не знає — чи воліє тримати язика за зубами? Цей кмітливий і веселий хлопчисько на вигляд — сама невинність, та чи хто поручиться за нього? Як усі в Глейді, для Томаса він залишався загадкою.

Минуло кілька хвилин, і Томас відчув, що втома після тривалого дня нарешті перемогла — його долав сон.

І тут хлопця немов струмом ударило — настільки несподіваною була раптова думка.

Глейд, мури, Лабіринт — усе це раптом здалося якимось… рідним і затишним. Приємне відчуття тепла і спокою розлилося в грудях, і вперше відтоді, як Томас опинився тут, він подумав, що Глейд — не найгірше місце у всесвіті. Він завмер, широко розплющивши очі й затамувавши подих. «Що це зі мною? — подумав він. — Що змінилося?» Дивно, але на саму думку, що все буде добре, стало якось не по собі.

Він уже знав, щó повинен робити, хоч і не розумів, звідки взялася така впевненість. Це осяяння було дивним — чужим і знайомим водночас, але прийняте рішення здавалося правильним.

— Я хочу стати одним з тих хлопців, які вибираються назовні, — голосно сказав він, не певен, що Чак досі не спить. — У Лабіринт.

— Що? — перепитав Чак. Томас вловив у сонному голосі Чака нотки роздратування.

— Я про бігунів. Хай що вони там роблять, я хочу в цьому брати участь, — пояснив він.

«Цікаво, — подумав він, — що це таке на мене найшло?..»

— Ти гадки не маєш, про що говориш, — пробурчав Чак і відвернувся. — Спи вже.

Хоч Томас і справді не розумів, про що говорить, та він був налаштований рішуче.

— Я хочу стати бігуном.

Чак знову повернувся до нього і підвівся на лікті:

— Можеш просто зараз розпрощатися з цією думкою.

Реакція Чака трохи здивувала Томаса, та він не вгамовувався:

— Не намагайся мене…

— Томасе. Новачок. Друже мій новий. Забудь про це.

— Поговорю завтра з Альбі.

«Бігун, — подумав Томас. — Я ж навіть не знаю, хто вони такі. Може, я і справді збожеволів?»

Чак зі сміхом відкинувся на спину.

— Ну ти й шматок дристу! Спи давай!

Однак Томас не міг заспокоїтися.

— Щось є в Лабіринті таке… Все здається до болю знайомим…

— Та спи вже ти, кажу!

Томас раптом відчув, що в його мозку склалися воєдино кілька фрагментів мозаїки. Він не уявляв, що то зрештою буде за картинка, але наступні слова прийшли до нього ніби ззовні, немов за нього говорив хтось сторонній:

— Чаку, мені здається, я вже тут бував.

Він почув, як приятель різко сів і якось рвучко зітхнув, але Томас повернувся на бік, не зронивши більше ні слова, побоюючись, аби не розгубити рішучості, аби його не полишило відчуття душевного спокою, який наповнив серце.

В сон він поринув легше, ніж очікував.

Розділ 6

Хтось потрусив Томаса за плече. Він розплющив очі й угледів чиєсь обличчя, що схилилося над ним у досвітніх сутінках. Томас уже розтулив був рота, але холодна рука вмить затиснула йому вуста. Накотила хвиля паніки — і тут він роздивився, хто ж це.

— Ш-ш-ш, зелений. Правда ж ми ж не хочемо збудити Чака?

То був Ньют — здається, він був другим по старшинству; в повітрі завис його несвіжий подих.

Томас здивувався, але страху вже не відчував. Стало цікаво: захотілося довідатися, що від нього потрібно Ньютові. Томас кивнув, очима показуючи: згода, і Ньют прибрав руку й відхилився на п’ятках.

— Ходімо, зелений, — сказав він, спинаючись на ноги і простягаючи руку, щоб допомогти Томасу звестися. Ньют, здавалося, мав таку силу, що міг запросто відірвати йому долоню. — Хочу до підйому дещо тобі показати.

Рештки сну як рукою зняло.

— Гаразд, — з готовністю озвався Томас, розуміючи, що треба бути насторожі, бо тут нікому довіряти не можна, але цікавість узяла гору. Він швидко схопився і взув черевики. — А куди ми йдемо?

— Просто йди за мною. І не відставай.

Вони навшпиньках простували моріжком, переступаючи через сплячих. Кілька разів Томас мало не перечепився. Потім наступив на чиюсь руку, аж сплячий скрикнув од болю, і Томас миттю отримав стусана в ногу.

— Вибач, — прошепотів він, не звертаючи уваги на сердитий Ньютів погляд.

Перетнувши моріжок й опинившись на кам'яних плитах двору, Ньют побіг у напрямку західного муру. Якийсь час Томас вагався, не розуміючи, навіщо йому бігти, потім махнув рукою і помчав слідом.

У тьмяному світлі кожна перешкода на шляху чорніла тінню, тому Томасу не доводилося сповільнювати бігу. Ньют зупинився просто перед височезним муром, що здіймався над ними, як хмарочос, — ще один нечіткий образ з минулого промайнув у закамарках спустошеної пам’яті.

Томас помітив маленькі червоні вогники, які де-не-де спалахували на поверхні муру: вони хаотично рухалися і завмирали, загорялися і раптово згасали.

— Що це? — стурбовано прошепотів він. Миготливі червоні вогники чаїли в собі якусь загрозу.

Ньют стояв за кілька футів од стіни, що потопала в густих заростях плюща.

— Все дізнаєшся, зелений, коли прийде час, чорт забирай.

— Як на мене, безглуздо посилати мене туди, де все здається незрозумілим, і при цьому не відповідати на питання… — Томас замовк, здивувавшись власній рішучості. — Шлапак, — додав він, вкладаючи в незнайоме слово весь сарказм, на який був здатний.

Ньют коротко гмикнув.

— А ти мені подобаєшся, зелений. Я збираюся тобі дещо показати. Гаразд. Мовчи і дивися.

Він підступив до муру, запустив руки в зарості плюща і відсунув убік кілька лозин: під ними виявилося квадратне вікно кілька футів завширшки, вкрите товстим шаром пилу. Зараз воно видавалося геть чорним, наче зафарбоване.

— І куди дивитися? — прошепотів Томас.

— Тримай штани, хлопче. Один ось-ось з’явиться.

Минула хвилина, друга. Потім ще кілька… Томас переступав з ноги на ногу, не розуміючи, чому Ньют нерухомо стоїть і вдивляється у вікно, за яким немає нічого, крім темряви.

Аж раптово щось змінилося.

У вікні з’явилося дивне світіння; проникаючи крізь шибку, воно мінилося всіма барвами веселки на обличчі й на тілі Ньюта, наче той стояв на краю водойми, підсвіченої зсередини. Томас застиг і примружився, намагаючись розгледіти щось потойбіч скла. До горла підступив клубок.

— Що це в біса таке?

— Там, за мурами, Лабіринт, — шепнув Ньют. Очі його були вибалушені, наче у трансі. — Все, що ми робимо в житті, геть усе, пов’язане з Лабіринтом, зелений. Кожен день свого життя ми присвячуємо лише одному — розгадати цю гнилу таємницю, яка не має розгадки. Я хочу, щоб ти дізнався, з чим маєш справу і чому ці гнилі мури щовечора зсовуються. Сподіваюся, після цього ти збагнеш, що тобі ніколи і за жодних обставин не варто вистромлювати туди свою дупу.

І далі притримуючи лози плюща, Ньют відступив на крок і жестом запропонував Томасу стати на його місце і зазирнути у вікно.

Томас нахилився вперед і тицьнувся носом у холодну шибку. За кілька секунд крізь шар пилу і бруду він розрізнив нечіткий рухомий силует: заради цього Ньют і привів його сюди. Від побаченого Томасові перехопило подих, наче крижаний вітер увірвався в легені та скував їх льодом.

Якась кругляста істота завбільшки з корову, але безформна, крутячись і пульсуючи, повзла коридором. Піднявшись на протилежну стіну, вона раптом стрибнула просто на вікно, з гучним глухим звуком ударившись об товсте скло. Томас мимоволі скрикнув і відсахнувся, наче ошпарений, але істота відскочила, не пошкодивши шибки.

Томас двічі глибоко вдихнув і знову припав до вікна. У пітьмі важко було як слід роздивитися істоту, але вона випромінювала дивне світіння, що дозволяло бачити блискучу слизьку шкуру зі сріблястими шпичаками, що стирчали з неї. Замість кінцівок з тіла чудовиська стирчали дивні й моторошні механічні пристосування з усякими інструментами на кінцях: дискова пилка, ножиці, якісь довгі стрижні, про призначення яких можна було лише здогадуватися…

Істота виявилася моторошним гібридом тварини і машини. Вочевидь, вона розуміла, що за нею спостерігають, знала, що перебуває за стінами Глейду, і їй, мабуть, дуже кортіло проникнути всередину і поласувати людським м'ясом. Страх, наче пухлина, розростався в Томасових грудях, утруднюючи дихання. Попри провали в пам'яті, хлопець не сумнівався, що досі не бачив такого жахіття.

Він відійшов од вікна. Добрий гумор, що був у нього минулого вечора, здимів без сліду.

— Що це таке? — запитав Томас, відчуваючи, як від страху зводить живіт. Хлопець знову подумав, що ніколи більше не зможе їсти.

— Ми називаємо їх гріверами, — відповів Ньют. — Огидне видовище, еге ж? На щастя, вони вилазять тільки поночі. Коли б не Брами…

Томас уже засумнівався, що колись узагалі зможе втекти звідси. Десь випарувалася колишня рішучість стати бігуном. І все ж він не мав вибору. Так чи так, а зробити це доведеться. Дивна думка, якщо брати до уваги щойно побачене.

Ньют відчужено подивився у вікно.

— Тепер, друже, ти знаєш, яка чортівня водиться в Лабіринті. Це все не жарти. Та коли вже ти опинився в Глейді, ми розраховуємо, що ти постараєшся вижити і допоможеш виконати те, заради чого нас сюди послали.

— Що саме? — запитав Томас, не сподіваючись почути нічого втішного.

Ньют зазирнув йому в очі. Перші проблиски зорі освітили його, і Томас міг як слід роздивитися Ньютове обличчя — натягнуту шкіру і наморщене чоло.

— Знайти звідси вихід, зелений, — промовив Ньют. — Розгадати таємницю цього гнилого Лабіринту і відшукати дорогу додому.

За кілька годин двері знову відчинилися, гуркочучи, буркочучи та струшуючи землю, а Томас тим часом сидів за старим перехнябленим столиком неподалік Домівки. Він досі думав про гріверів і про те, що вони вночі роблять в Лабіринті. І як воно — бути атакованим цими жахливими тваринами?

Він спробував відкинути думки про гріверів і зосередитися на чомусь іншому. На бігунах. Томас повсякчас думав про них. Бігуни, не сказавши нікому жодного слова, вже покинули Глейд і помчали в Лабіринт, швидко сховавшись у його коридорах. Томас знехотя длубав виделкою яєчню з беконом, ні з ким не розмовляючи, навіть із Чаком, який сидів поруч і мовчки їв. Бідолаха спершу силкувався зав'язати з приятелем бесіду, а той уперто не відповідав. Зараз Томасу хотілося лише одного — щоб йому далі спокій.

Розум відмовлявся вірити в реальність. Ситуація видавалася просто неможливою. Невже Лабіринт такий величезний, що дюжині підлітків не вдалося вивчити його за всі численні вилазки? І як узагалі можна побудувати таку велетенську споруду? І головне: навіщо? Яке в неї може бути призначення? І для чого сюди закидають дітей? Давно вони тут?

Попри всі спроби не думати про грівера, думки про огидну істоту поверталися знову і знову. Щоразу як Томас заплющував або протирав очі, йому здавалося, ніби на нього накидається примарна звірюка.

Томас шостим чуттям знав, що сам він далеко не дурень. Одначе тут усе було незрозумілим. За винятком одного — йому судилося стати бігуном. Цікаво, подумав Томас, а чому він так у цьому впевнений? А надто вже тепер, коли знає, які почвари живуть у Лабіринті…

Хтось ляснув його по плечу, вивівши із задуми. Томас обернувся: за спиною, схрестивши руки на грудях, стояв Альбі.

— Щось ти не дуже виспався? — промовив він. — І як тобі зранку був краєвид з вікна?

Томас підвівся, сподіваючись, що незабаром з’ясує щось важливе або, щонайменше, розвіє похмурі думки.

— Гарний настільки, що захотілося дізнатися про цю місцину детальніше, — відповів він, побоюючись, аби його слова знову не викликали в Альбі спалаху гніву, як напередодні.

— Ходімо зі мною, шлапак, — кивнув Альбі. — Екскурсія починається просто зараз… — Ступивши кілька кроків, він раптом зупинився. — І жодних питань аж до завершення, ясно? Я не маю часу з тобою весь день панькатися.

— Але… — Томас загнувся, побачивши, що Альбі насупив брови. Невже цей хлопець не може бути бодай трішки привітнішим? — Розкажи мені. Я хочу знати про це місце все.

Вночі він вирішив нікому поки що не зізнаватися, що відчуває, наче бував тут раніше, і багато речей здаються йому знайомими. Йому здавалося, такі думки озвучувати не варто.

— Я розповім тільки те, що вважатиму за потрібне, зелений. Ходімо.

— А мені з вами можна? — запитав Чак з-за столу.

Альбі схопив хлопчика за вухо.

— Ай!.. — скрикнув Чак.

— У тебе що, нема роботи, баклан? — гаркнув Альбі. — Помиї вже виніс?

Чак закотив очі, а потім подивився на Томаса.

— Розважайся.

— Постараюся.

Раптом Томасу стало шкода Чака — тут, мабуть, його не надто поважали. Хай там як, а зараз хлопчиську нічим не зарадиш — треба йти.

І він пішов собі з Альбі, сподіваючись, що екскурсія офіційно почалася.

Розділ 7

Почали біля Ящика, де зараз люк затуляли дві металеві стулки, зімкнені на рівні землі; біла фарба на них давно потьмяніла і потріскалася. Було вже доволі ясно, і тіні від предметів падали в інший бік, ніж учора. Сонця ще не було видно, але здавалося: воно щохвилини може з’явитися над східним муром.

Альбі вказав на стулки.

— Це Ящик. Раз на місяць — обов’язково — він привозить новачка, на кшталт тебе. У цьому ж Ящику раз на тиждень сюди доставляють деякі речі — одяг і харчі. Багато нам не треба. В Глейді ми і своїм чудово обходимося.

Томас кивнув. Йому так і кортіло розпитати. «Хоч рота собі скотчем заклеюй», — подумав він.

— Ми гадки не маємо, як працює Ящик, звідки прибуває і хто ним керує. Жоден з прибулих шлапаків нічого про нього розповісти не зміг. У нас є електрика, одяг нам присилають, а їжею ми здебільшого забезпечуємо себе самі. Якось ми спробували відіслати одного новачка назад, та поки він у Ящику сидів, той і з місця не зрушив.

Томас хотів був запитати, що там, за стулками, коли немає Ящика, але передумав. Почуття його змішалися — цікавість, розгубленість, подив; до всього цього додавався непереборний страх перед зловісними гріверами.

— Глейд розділений на чотири ділянки, — провадив Альбі. На Томаса він не дивився. — Город, Різниця, Домівка, Могильник. Запам’ятовуєш?

Томас повагався, потім невпевнено кивнув головою.

В Альбі затріпотіли повіки; він був наче роздратований тим, що в нього до біса невідкладних справ, а він змушений гаяти час на якогось новачка.

— Город, — він указав на північний схід, де розташовувалися сади й городи. — Там ми вирощуємо їжу. Вода надходить через прокладені під землею труби — водогін був тут з самого початку. Якби не він, ми б давно вже передохли з голоду. Дощів тут не буває. Ніколи.

Далі він махнув рукою в бік загонів для худоби в південно-східному куті Глейду.

— Різниця. Там ми вирощуємо і ріжемо худобу… А ось це — Домівка. Нині ця вбога халупа вдвічі більша, ніж була, коли тут з’явилися перші з нас. Ми її поступово добудовуємо, коли Ящик привозить дошки й інший будівельний мотлох. Вигляд у неї жахливий, але жити там можна. Хоча більшість однаково спить просто неба.

Від надміру інформації і непоставлених питань у Томаса розколювалася голова. Він ніяк не міг зібратися на думці.

Альбі тицьнув пальцем у південно-західний кут Глейду, прихований густими заростями. Біля кволих дерев скраю гайка виднілися лавки.

— Он те місце ми називаємо Могильником. Крім цвинтаря — це де густіший ліс — більше немає нічого. Там можна посидіти й відпочити або просто потинятися. Словом, роби, що хочеш, — він кашлянув і замовк, ніби хотів змінити тему. — Щодня впродовж наступних двох тижнів ти працюватимеш під орудою кількох наглядачів. Так ми дізнаємося, яка робота тобі пасує найкраще — помийник, каменяр, пакувальник, землероб. Тут у всіх є фах. Ходімо.

Альбі рушив до Південної Брами, розташованої між Могильником і Різницею. Томас побрів слідом. Він поморщився, коли з боку загонів для худоби в ніс йому вдарив сморід гною. «Цвинтар? — думав він. — Для чого цвинтар, коли тут живуть самі підлітки?» Це турбувало його навіть дужче, ніж велика кількість незрозумілих слів на кшталт «помийник» і «пакувальник». Томас буквально згорав од цікавості, й він мало не перебив Альбі, але вчасно схаменувся і змусив себе мовчати.

Цілком збентежений, він переключив увагу на Різницю.

Кілька корів меланхолійно жували зеленкувате сіно, у брудній калюжі неподалік нерухомо лежали кілька свиней, і якби вони час до часу не ворушили хвостиками, можна було б подумати, що вони поздихали. Крім того, Томас побачив кошару з вівцями; ще там були клітки з індиками і курник. Де-не-де ділянкою діловито снували якісь хлопці; вигляд вони мали такий, немов провели все життя на фермі.

«Чому я пам'ятаю цих тварин?» — здивувався Томас. Для нього в них не було нічого нового і цікавого. Він чудово знав, як вони називаються, чим харчуються і який вигляд мають. Чому ця інформація залишилася в його в мозку, а те, де і з ким він раніше їх бачив, геть забулося? Вибіркову амнезію ніяк не можна було пояснити.

Альбі вказав на великий хлів. Колись червоні його стіни давно вицвіли і набули похмурого іржавого відтінку.

— Отут працюють різники. Брудна у них робота. Брудна. Втім, якщо любиш кров, можеш стати різником.

Томас похитав головою. Його зовсім не приваблювала перспектива стати різником. Хлопці рушили далі, й Томас звернув увагу на протилежний бік Глейду, на ту його частину, яку Альбі назвав Могильником. Ближче до кутка, де розташовувався цвинтар, дерева росли густіше, листя їхнє видавалося здоровішим, наповненим життям. Здається, там панувала постійна напівтемрява. Заплющивши повіки, Томас звів очі вгору і нарешті побачив сонце — правда, вигляд воно мало дивний: більш помаранчеве, ніж зазвичай. Томас знову здивувався незвичайній вибірковості своєї амнезії.

Він знову перевів погляд на Могильник, але вогненний диск сонця досі стояв перед очима. Томас часто закліпав, щоб позбутися світляної плями, і раптом знову помітив червоні вогники, що виблискують глибоко в темних кронах дерев. «А це що таке?» — здивовано подумав він, гніваючись на Альбі за те, що той не відповідає на запитання. Оця надмірна потаємність дратувала.

Альбі зупинився, і Томас із подивом виявив, що вони опинилися біля Південної Брами: обабіч здіймалися величезні мури. Плющ майже цілком оповив подекуди потріскані гігантські блоки з сірого каменю. Дивлячись на них, Томасу подумалося, що, скоріше за все, досі він нічого старішого за ці стіни ще не бачив. Він захилив голову, намагаючись збагнути, як високо вони здіймаються, та з подивом відчув, ніби позирає не вгору, а вниз, у бездонну прірву. Запаморочилося в голові: Томас, похитуючись, відступив назад, знай дивуючись небаченій архітектурі свого нового прихистку. Він повернувся до Альбі; той стояв спиною до проходу.

— Там Лабіринт, — Альбі тицьнув великим пальцем через плече і замовк. Томас подивився в просвіт поміж стінами, який правив за вихід із Глейду. Коридори, що тягнулися за ним, були достоту як ті, що їх він уранці побачив крізь вікно біля Східної Брами. На саму думку про те, що на них щохвилини може напасти грівер, кинуло в жар. Інстинктивно Томас позадкував. «Спокійно!» — осмикнув він себе.

— Я вже два роки в Глейді. Довше за решту. Всі, хто з’явився тут до мене, вже мертві, — промовив Альбі. По цих словах у Томаса закалатало серце. — Ми два роки б’ємося над розгадкою таємниці, та марно. Ночами ці гнилі мури в Лабіринті рухаються, точно як Брами, тож скласти карту Лабіринту збіса складно. Практично неможливо.

Він кивнув у бік присадкуватої бетонної будівлі, в якій минулої ночі зникли бігуни.

Знову розболілася голова — Томас насилу міг перетравити почуте. Альбі тут уже два роки? Мури в Лабіринті рухаються? А скільки людей загинуло? Він ступив уперед, воліючи поглянути на Лабіринт власними очима, немов усі відповіді були написані на його стінах.

Альбі виставив руку і зупинив Томаса, легко відштовхнувши назад.

— Туди не можна, шлапак.

Томас стримався і лише запитав:

— Чому?

— Гадаєш, я задля розваги вранці підіслав до тебе Ньюта? У Правилі Номер Один ідеться, що ніхто — абсолютно ніхто! — крім бігунів, не має права виходити в Лабіринт. Це єдине правило, за порушення якого не буває пощади. Посмієш його порушити — і якщо доти тебе ще не прикінчать грівери, за них це зробимо ми, ясно?

Томас знехотя кивнув, подумавши, що Альбі напевно перебільшує. Принаймні хотілося б у це вірити. Хай там як, та коли після нічної розмови з Чаком ще були якісь сумніви, то нині вони зникли: Томас хоче стати бігуном. І він ним стане. Він зобов’язаний потрапити в Лабіринт. Попри все, що Томас довідався і побачив на власні очі, його магнітом тягло туди.

Раптом його увагу привернув ледь вловний рух у верхній частині лівої стіни. Він швидко обернув голову і встиг помітити, як у заростях плюща щось майнуло і враз зникло, зблиснувши сріблястим.

Томас тицьнув пальцем у тому напрямку.

— Що то було? — не стримався він.

Альбі навіть не озирнувся.

— Скільки разів повторювати — жодних питань до закінчення, шлапак! — він помовчав, потім глибоко зітхнув. — Жуки-жалюки. З їхньою допомогою за нами спостерігають Творці. Тобі ліпше не…

Раптом його урвало пронизливе виття сирени, що пролунало по всьому Глейду. Від несподіванки Томас присів, затулив вуха долонями й очманіло закрутив головою: серце мало не вискочило з грудей. Але, поглянувши на Альбі, він заспокоївся.

Альбі, здається, зовсім не злякався, а лишень… збентежився. Здивувався. А сирена все ревіла.

— Що відбувається? — запитав Томас. У нього відлягло від серця: його «екскурсоводові» не здавалося, що настав кінець світу, — втім, якщо і настав, то Томасу вже набридло повсякчас чогось боятися.

— Дивно, — промовив Альбі та примружився. Томас подивився у бік Різниці: люди, що працювали в загонах, вочевидь, теж вельми здивувалися, бо всі роззиралися навсібіч. Один з них, низенький худий хлопчина, крикнув Альбі, чомусь при цьому дивлячись на Томаса:

— У чому справа?

— Гадки не маю, — сухо кинув Альбі у відповідь.

Томасові урвався терпець.

— Альбі! Що відбувається?

— Ящик, гнилоголовий! Ящик! — кинув Альбі на ходу.

— А що з ним? — не вгавав Томас, намагаючись встигнути за ним. Йому хотілося закричати: «Відповідай мені негайно!»

Альбі не відповів і навіть не збавив кроку, і, наблизившись до Ящика, Томас побачив, що з усіх кінців Глейду збігаються підлітки. Серед них був і Ньют. Намагаючись стримати наростаючий страх і переконуючи себе, що все буде гаразд і всьому цьому є логічне пояснення, Томас гукнув його:

— Ньюте, що відбувається?!

Побачивши Томаса, Ньют кивнув і пішов назустріч йому на диво спокійним — як на таку метушню — кроком. Підійшовши, він поплескав Томаса по спині.

— Це означає, що до нас прибуває черговий чортів новачок, — Ньют замовк, спостерігаючи за реакцією Томаса. — Просто зараз.

— І що?

Уважніше придивившись до Ньютового обличчя, Томас зрозумів: те, що він помилково прийняв за спокій, насправді було розгубленістю; судячи з усього, його новий приятель здивований, а може, навіть зрадів.

— Що? — вигукнув Ньют, навіть трішки роззявивши рота. — Зелений, до нас іще ніколи не надсилали двох новачків упродовж одного місяця, не кажучи вже про два дні поспіль.

Сказавши це, він помчав до Домівки.

Розділ 8

Просигналивши повні дві хвилини, сирена врешті замовкла. За той час цілий натовп зібрався у центрі майдану навколо сталевих стулок, крізь які — з подивом згадав Томас — він потрапив сюди лише вчора. «Вчора? — подумав він. — Невже це було тільки вчора?»

Хтось постукав його по ліктю; обернувшись, він знову побачив Чака.

— Як справи, зелепушу? — запитав той.

— Чудово, — відповів Томас, хоча це була чистісінька брехня. Він кивнув на стулки. — Чому всі так сполошилися? Адже всі ви потрапили сюди саме так.

Чак знизав плечима.

— Не знаю, просто завжди все відбувалося чітко за розкладом. Раз на місяць, в один і той самий день. Можливо, керівники вирішили, що послали тебе сюди з великої дурості й тепер відпровадили когось на заміну, — Чак штовхнув Томаса ліктем у бік і по-дитячому хихикнув, що, на диво, викликало в Томаса ще більшу симпатію до хлопчика.

Він підкреслено суворо подивився на нового приятеля.

— Часом ти просто нестерпний. Серйозно кажу.

— Еге ж, але ми тепер друзі, правда? — тепер Чак аж захрюкав од сміху.

— Здається, ти не залишаєш мені вибору.

Томасові й справді потрібен був друг, і Чак був найкращою кандидатурою.

Хлопчик задоволено схрестив руки на грудях.

— Радий, що питання залагоджено. В такій дірі кожен потребує приятеля.

Томас жартівливо схопив Чака за комір і сказав:

— Гаразд, приятелю. Тоді будь ласкавий називати мене на ім’я. Томас! Запам’ятав? Бо скину тебе в шахту, коли поїде Ящик…

Його раптом осінило; він відпустив Чака.

— Стривай-но. Ви ніколи не…

— Пробували, — відповів Чак, не встиг Томас і договорити.

— Пробували — що?

— Залізти в Ящик після того, як нам доставили посилку, — сказав Чак. — Не спрацьовує. Ящик не рушить з місця, поки в ньому хтось є.

Томас згадав, що те саме йому розповідав Альбі.

— Я знаю, та що як…

— Пробували.

Томас ледве стримався, щоб не заричати від досади.

— Хлопче, з тобою важко говорити. Що саме пробували?

— Проникнути всередину, коли Ящика не було. Марно. Стулки відчинити можна, але за ними нічого — порожнеча і непроглядна темрява. І ніяких тросів, nada.[1] Спуститися не вийде.

Як таке можливо?

— А якщо…

— Пробували.

Цього разу Томас гучно й незадоволено зітхнув.

— Гаразд. Кажи.

— Кидали в шахту різні предмети. Але так і не почули, щоб вони об щось стукнулися. Шахта йде казна на яку глибину.

Томас помовчав, перш ніж заговорити, побоюючись, щоб Чак і цього разу не перебив його.

— Ти що — думки читати вмієш? — саркастично запитав він.

— Просто я дуже розумний, от і все, — підморгнув Чак.

— Слухай, Чаку. Ніколи мені більше так не підморгуй, — невдоволено промовив Томас. Чак і справді трохи його дратував, та все ж таки у хлопцеві було щось, від чого навколишній світ здавався не таким похмурим. Томас глибоко зітхнув і знову перевів погляд на натовп, що оточив люк.

— А скільки часу займає підйом Ящика?

— Зазвичай приїжджає через півгодини після сирени.

Томас замислився. Напевно повинно бути щось, чого вони ще не випробували.

— Ти певен щодо шахти? Ви не намагалися… — він зробив паузу, але цього разу Чак змовчав. — Ви не намагалися самі зробити мотузку?

— Еге ж, намагалися. Сплели з плюща найдовшу, яку тільки змогли. Скажімо так, експеримент виявився невдалим.

— Тобто?

«Цього разу що за прикрість?» — подумав Томас.

— Мене тут ще не було, але я чув, що хлопець, який зголосився злізти по ній, не встиг спуститися і на десять футів, як знизу щось вилетіло і перерубало його навпіл.

— Та ну? — засміявся Томас. — Нізащо не повірю.

— Мабуть, вважаєш, що ти найрозумніший? Я особисто бачив рештки цього бідолахи. Його розрізало точно навпіл — як ножем збиті вершки. Те, що залишилося, виставили напоказ у спеціальній труні, щоб іншим не кортіло.

Прийнявши слова Чака за черговий жарт, Томас очікував, що той зараз засміється чи бодай усміхнеться. Хіба можна перерубати людину навпіл? Та Чак був серйозний.

— Ти не жартуєш?

Чак спокійно подивився Томасові в очі.

— Я не брешу, зеле… е-е-е, Томасе. Ходімо, глянемо, кого до нас закинули. Повірити не можу, що ти всього лише день проходив у зелепушах. Гнилоголовий.

Дорогою Томас поставив ще одне питання, яке його мучило.

— А з якого такого дива ви вирішили, що Ящик привіз людину, а не речі?

— У такому разі сирена не виє, — просто відповів Чак. — Речі доставляються раз на тиждень у визначену годину. Агов, глянь-но!

Чак зупинився і показав пальцем на когось у натовпі. З неприхованою ненавистю на них дивився Галлі.

— От гниляк, — вимовив Чак. — Ти явно йому не подобаєшся.

— Так, — пробурмотів Томас. — Я це встиг помітити.

Чак штовхнув Томаса ліктем, і приятелі пішли далі. Підійшовши до інших хлопців, вони зупинилися і мовчки стали чекати. Зустріч з Галлі відбила у Томаса бажання продовжувати бесіду.

А от Чак, вочевидь, не наговорився.

— Пішов би ти ліпше з’ясував з ним стосунки відразу, не відкладаючи, — мовив він, намагаючись говорити твердо. Томасу хотілося вірити, що у нього стане відваги підійти до Галлі, та зараз це було б чистим глупством.

— Почнімо з того, що в нього набагато більше друзів, ніж у мене. Тож Галлі — не та людина, з якою варто привселюдно сваритися.

— А й правда, але ти розумніший. І спритніший. Я впевнений, тобі до снаги впоратися і з ним, і з усіма його приятелями.

Один з підлітків, що стояли перед ними, кинув сердитий погляд через плече. Томас подумав, що то, мабуть, якраз і є один з приятелів Галлі.

— Помовч ліпше, гаразд? — прошипів він. За його спиною гримнули двері. Томас обернувся — з Домівки вийшли Альбі з Ньютом. Обидва вигляд мали вельми втомлений.

У пам’яті спливла жахлива картина — як Бен звивався на ліжку.

— Друже, ти маєш мені розповісти, що таке Переміна і що там робили з бідолахою Беном.

— Та я, — стенув Чак плечима, — не дуже в курсі. Знаю тільки, що грівери щось таке роблять з людиною, від чого та потім довго мучиться. А коли все закінчується, людина стає… іншою.

Томас відчув, що в нього з’явився шанс нарешті отримати бодай одну чітку відповідь.

— Іншою? В якому сенсі? Яким чином грівери можуть змінити людину? Галлі саме це мав на увазі, коли говорив про «ужалених»?

— Ш-ш-ш, — приклав Чак палець до губ.

Від досади Томас мало не заверещав, але стримався. Він твердо вирішив повернутися до цієї розмови пізніше, захоче Чак того чи ні.

Альбі з Ньютом протиснулись крізь натовп у центр і зупинилися біля люка, що вів до Ящика. В тиші Томас розчув скрегіт і гуркіт підйомника і згадав власну страхітливу подорож напередодні. Йому стало зле, наче він заново переживав жахливі хвилини по пробудженні в темній кабіні. Хай хто б там зараз перебував в Ящику, Томас щиро йому співчував, розуміючи, як йому тяжко.

Пролунав приглушений стукіт: підйомник прибув.

Згоряючи від нетерплячки, Томас спостерігав, як Ньют з Альбі зайняли позиції обабіч люка, взялися за прості гакуваті клямки, закріплені на кожній зі стулок, і водночас потягнули їх. З гучним гуркотом стулки впали на землю, піднявши в повітря клуби пилу.

Запанувала напружена мовчанка. Десь іздаля долинуло мекання кози. Ньют нахилився, щоб краще розгледіти новачка, і Томас теж гойднувся вперед, наскільки було можливо, намагаючись побачити людину в кабіні.

Раптом Ньют різко випростався; на його обличчі читався подив.

— Святий… — видихнув він, дико роззираючись навсібіч.

Реакція Альбі, який встиг доти теж зазирнути до кабіни, була такою самою.

— Не може бути… — пробурмотів він, як у трансі.

Натовп жваво загомонів і кинувся до невеликого отвору люка. «Що такого вони там побачили, — здивувався Томас. — Що там?!» У душу закрався огидний страх: відчуття було схоже на те, що його він пережив уранці при вигляді таємничого світіння у вікні.

— Стривайте! — голосно наказав Альбі. — Стривайте!

— Хто там? — крикнули в натовпі.

Альбі випростався.

— Два новачки за два дні, — ледь чутно прошепотів він. — І тепер ще це… Два роки ніяких змін, і ось — будь ласка…

Тут він чомусь подивився на Томаса.

— Що відбувається, зелений?

— А я звідки знаю? — відповів Томас, ніяково дивлячись на Альбі. Щоки залив рум’янець, а в животі неприємно стиснулося.

— Може, просто скажеш нам, що там за шлапак сидить унизу? — крикнув Галлі. По цих словах підлітки зашуміли і знову подалися вперед.

— Стуліть пельки, шлапаки! — заревів Альбі. — Ньюте, скажи їм!..

Ньют іще раз зазирнув у Ящик, потім повернувся до натовпу.

— Там дівка, — похмуро промовив він.

Всі збуджено заговорили; до Томаса долинали лише окремі уривки фраз:

— Дівка?

— Моя буде.

— Гарненька?

— Скільки їй років?

Томас був геть збентежений. Дівчина?.. Досі він чомусь не замислювався, чому в Глейді живуть самі хлопці. Втім, досі він і не мав часу над цим замислюватися. «Хто вона? — міркував він. — Чому…»

Ньют жестом закликав хлопців до тиші.

— Але це ще в біса не все, — сказав він і кивнув у бік Ящика. — Здається, вона мертва.

Щоб витягти тіло дівчини з Ящика, кілька хлопців підхопили мотузки, сплетені з лози плюща, і спустили вниз Альбі з Ньютом. Натовп притих. Глейдери з серйозними обличчями переминалися з ноги на ногу, подеколи про щось неголосно перемовляючись. Ніхто не зізнавався, що йому нетерпеливиться подивитися на дівчину, але Томас був певен, що всі не менше за нього згоряють від цікавості.

Серед тих, хто тримав мотузки, щоб витягнути з Ящика Альбі, Ньюта і тіло, був і Галлі. Томас пильніше придивився до нього: очі хлопця потемніли, і в них читалося якесь нездорове збудження. Дивлячись на нього, Томас відчув, що починає побоюватися Галлі сильніше, ніж буквально хвилину тому.

З глибини шахти почувся крик Альбі, й Галлі з кількома підлітками заходився тягнути мотузку. За хвилю бездиханне тіло дівчини витягли з кабіни і поклали на землю. Глейдери миттєво кинулися до нього, оточивши щільним кільцем. Напруга, що зависла в повітрі, здавалася матеріальною. Томас залишився стояти на місці. Від гнітючої тиші в нього по спині поповзли мурашки, ніби хлопці щойно-от розкопали свіжу могилу.

Попри цікавість, він вирішив не продиратися крізь натовп ближче до тіла дівчини — надто вже щільно всі поставали. Та перш ніж коло зімкнулося, Томас усе-таки встиг краєм ока побачити незнайомку: вона була тоненькою, але не такою вже й маленькою — десь п’ять з половиною футів. На вигляд років п’ятнадцять-шістнадцять. Але що його вразило найбільше, то це її шкіра — світла, майже біла, як перли; і чорне волосся.

Вибравшися з шахти, Ньют з Альбі протиснулися крізь натовп до тіла і зникли з поля зору. Та буквально за кілька секунд усі хлопці раптово розступилися, і в утвореному просвіті Томас побачив Ньюта, який тицяв на нього пальцем.

— Підійди-но сюди, зелений! — крикнув він грубо.

Томасове серце підстрибнуло до самісінького горла, долоні спітніли. Чого їм від нього треба?.. Здається, ситуація ускладнювалася. Зусиллям волі Томас змусив себе ступити крок уперед, намагаючись триматися невимушено і при цьому не мати винуватого вигляду. «Заспокойся, — наказав він собі, — ти нічого поганого не зробив!» Однак його не полишало дивне відчуття, ніби він несвідомо міг стати причиною неприємностей.

Глейдери розступилися. Поки Томас ішов, вони свердлили його злісними поглядами, наче він ніс особисту відповідальність за все, що відбувається, — за Лабіринт, за Глейд, за гріверів. Томас намагався ні з ким не зустрічатися поглядом, щоб у ньому хлопці не прочитали провини.

Він підійшов до Ньюта й Альбі, які схилилися над тілом дівчини. Щоб не зустрічатися з ними очима, Томас зосередив увагу на незнайомці. Так, вона була симпатична. Ба більше — вродлива. Шовковисті коси, оксамитова шкіра, ідеальної форми вуста, довгі ноги… Оцінювати зовнішність мертвої людини було дуже неприємно, але Томас не міг відвести погляду від дівчини. «Довго вона такою не залишиться, — промайнуло в голові, і в животі тенькнуло. — Скоро почнеться процес гниття…» Його пересмикнуло.

— Знаєш цю дівчину, шлапак? — роздратовано запитав Альбі.

Томаса вразило запитання.

— Знаю її? Певно, що ні! Я взагалі нікого, крім вас, не знаю…

— Не в цьому сенсі… — почав був Альбі, але одразу ж осікся, добираючи слова. — Ну, в сенсі… вона тобі не видається знайомою? Є таке відчуття, ніби ти бачив її раніше?

— Ні. Зовсім ні, — похитав головою Томас, дивлячись то під ноги, то знову на дівчину.

— Ти впевнений? — скривився Альбі. Судячи з сердитого виразу його обличчя, він не вірив жодному Томасовому слову.

«Та з чого він узяв, що я маю до цього якийсь стосунок?» — подумав Томас. Витримавши погляд Альбі, він відповів:

— Так, упевнений. А що?

— От гниляк, — пробурчав Альбі, дивлячись на дівчину. — Збігу бути не може. Два дні та два новачки. Один живий, один мертвий.

Тільки зараз Томас почав розуміти, до чого хилить Альбі, й обімлів від жаху.

— Та ти що… — слова застрягли у нього в горлі.

— Розпружся, зелений, — сказав Ньют. — Ніхто не каже, що це ти прикінчив дівку.

Голова в Томаса пішла обертом. Він був певен, що ніколи досі її не бачив, але чомусь тепер його опосіли сумніви.

— Присягаюся, що вона мені абсолютно не знайома…

— А ти… — Ньют поперхнувся і замовк: дівчина раптом сіпнулася і сіла. Хапаючи ротом повітря, вона часто закліпала і почала крутити головою, диким поглядом вирячившись на людей, що її обступили. Альбі, скрикнувши, повалився на спину, Ньют злякано зойкнув і відскочив назад. Томас не рушив з місця, паралізований страхом, і продовжував, немов заворожений, дивитися на те, що тільки-но вважалося трупом.

Блакитні очі дівчини були широко розплющені, рот жадібно хапав повітря. Потім вона спробувала щось сказати, та неможливо було розібрати слів. І раптом дівчина вимовила одну-єдину фразу голосом глухим і гробовим, але виразним:

— Усе зміниться.

Томас із подивом спостерігав, як після цього дівчина закотила очі, повалилася горілиць і затихла. При цьому її зігнута в лікті права рука піднялася вгору і застигла, вказуючи в небо. В кулаці був затиснутий згорнутий аркуш паперу.

Томас спробував ковтнути, але в роті занадто пересохло. Підскочив Ньют і насилу витягнув аркуш зі зціплених пальців колишнього трупа. Тремтячими руками Ньют розгорнув записку і, ставши навколішки, розгладив її на землі. Томас підійшов ближче і зазирнув Ньюту через плече.

На аркуші жирними чорними літерами було написано п’ять слів:

Вона остання.

Більше не буде.

Розділ 9

Над Глейдом на мить запала дивна тиша. Так наче пролетів надприродний вихор і змів по собі всі звуки. Для тих, хто не міг бачити записку, Ньют прочитав її уголос, та це не викликало збентежених розмов — глейдери мовчали, як громом уражені.

Ні зойків, ні вигуків, ні питань, як сподівався Томас, — всі мовчки ошелешено не відривали очей від дівчини. А вона лежала на землі, ніби спала: груди здіймалися й опускалися в такт ледь чутному диханню. Попри перше враження, дівчина зовсім не мертва, а дуже навіть жива.

Ньют підвівся, і Томас вирішив, що він усіх заспокоїть, дасть якесь розумне пояснення тому, що відбувається, але той лише зім’яв записку, стиснувши кулаки з такою силою, що на них проступили вени. Томасове серце обірвалося. На душі зробилося зовсім кепсько.

— Медчуки! — крикнув Альбі, склавши долоні рупором.

Не встиг Томас подумати, що означає це слово — він чув його одного разу, — як хтось добряче штурхнув його в бік: двійко старших підлітків продиралися крізь натовп роззяв. Один високий, зі стрижкою їжачком і носом завбільшки з великий лимон, другий — маленький, чорнявий, але з сивиною на скронях. Томас вирішив, що з їхньою появою бодай щось з’ясується.

— Ну і що нам з нею робити? — запитав рослявий неочікувано високим голосом.

— Звідкіля мені знати? — кинув Альбі. — Ви в нас тут медчуки, от ви і думайте.

«Медчуки, — подумки повторив Томас, починаючи здогадуватися про значення слова. — Найпевніше, це щось на взір лікарів». Коротун схилився над дівчиною, перевірив пульс і, притиснувши вухо до грудей, послухав серцебиття.

— А хто сказав, що Клінт має право першим до неї підкотитися? — пожартував хтось у натовпі. Кілька хлопців голосно розсміялися.

— Наступний — я! — пролунав чийсь вигук.

«Як вони можуть жартувати? — обурився Томас. — Дівчина ледве дихає». Йому аж зле стало.

Очі Альбі звузилися, а рот перекосила лиха посмішка, що не віщувала нічого доброго.

— Як хтось бодай торкнеться її — піде ночувати до гріверів у Лабіринт. У Вигнання, — сказав Альбі. Він зробив паузу, повільно обводячи поглядом оточуючих, наче прагнув зазирнути в очі кожному. — Повторюю: не торкатися її! Нікому!

Це вперше Томасу сподобалися слова Альбі.

Коротун, якого звали Клінтом, завершив поверховий медичний огляд і підвівся.

— З нею наче все гаразд. Дихання і пульс у нормі. Правда, трохи сповільнені. Фізично вона так само здорова, як ми з вами, але, здається, впала в кому. Джефе, віднесімо-но її в Домівку.

Джеф узяв дівчину за руки, а його напарник Клінт ухопив за ноги. Томас хотів якось допомогти — з кожною секундою він дедалі сильніше сумнівався в тому, що не бачив її раніше. Вона справді здавалася йому знайомою, він відчував якийсь дивний зв’язок з цією дівчиною, хоч і не міг пояснити який. Подумавши про це, Томас нервово озирнувся, наче всі довкола могли підслухати його думки.

— На рахунок «три», — скомандував Джеф. Його рослява зігнута постать виглядала досить кумедно. — Один… два… три!

Вони ривком підняли незнайомку і майже підкинули в повітря — вочевидь, дівчина виявилася значно легша, ніж вони припускали, — і Томас ледве стримався, щоб не гаркнути на них.

— Мабуть, якийсь час доведеться за нею поспостерігати, — промовив Джеф, ні до кого конкретно не звертаючись. — Якщо швидко не очуняє, почнемо годувати її бульйоном.

— Подбайте про неї, — сказав Ньют. — Щось у цій дівчині особливе. В іншому разі її б сюди не прислали.

У Томаса засмоктало під ложечкою. Він уже не сумнівався, що якось пов’язаний з дівчиною. Вони прибули сюди з різницею в один день, її обличчя здалося йому знайомим, і, попри всі жахіття, що їх Томас дізнався про Лабіринт, він відчував незрозумілу потребу стати бігуном… Що б все це могло означати?

Перш ніж медчуки віднесли дівчину в Домівку, Альбі ще раз пильно поглянув на неї.

— Покладіть дівчину в сусідній з Беном кімнаті й пильнуйте як слід! Про всі зміни негайно доповідати мені. Байдуже, що станеться — обдзюриться вона чи балакатиме уві сні, відразу кажіть мені.

— Гаразд, — буркнув Джеф, і вони з Клінтом понесли дівчину в Домівку, і тіло її дорогою стрибало. Коли медчуки пішли, натовп став розходитися; на ходу обговорюючи ситуацію і висуваючи дедалі нові припущення щодо події.

Томас байдуже спостерігав за ними, поринувши у власні думки. Не лише він підозрював про свій незрозумілий зв’язок з дівчиною. Неприховані натяки з приводу того, що Томас має до дівчини якийсь стосунок, свідчили про те, що глейдери явно про щось здогадувалися, але про що? Мало того, що він і так нічого не розумів, то тепер ще й це звинувачення… На душі зробилося геть кепсько. Наче прочитавши його думки, до нього підійшов Альбі та схопив за плече.

— Ти точно ніколи її раніше не бачив? — запитав він.

Томас не квапився з відповіддю.

— Ні… нічого такого не пам’ятаю, — відповів він обережно, щоб не зрадити своїх сумнівів. Цікаво, а як він і справді її знав? Що це могло б означати?

— Певен? — допитувався Ньют, який став поряд з Альбі.

— Я… ні, не думаю. Чого ви до мене причепилися?

Наразі Томасу хотілося лише одного — щоб якнайскоріше прийшла ніч, щоб він залишився на самоті й заснув.

Альбі похитав головою, відпустив Томаса і повернувся до Ньюта.

— Щось тут не так. Скликай Збори, — він вимовив це так тихо, що хлопці довкола і не розчули, але в наказі пролунало щось зловісне.

Альбі з Ньютом пішли, і Томас з радістю помітив, що до нього прямує Чак.

— Послухай, а що таке Збори?

Чак набундючився.

— Це коли збираються наглядачі — їх скликають, тільки якщо стається щось незвичайне або жахливе.

— Гадаю, сьогоднішня подія підпадає під обидва визначення… — Потік думок урвало бурчання в шлунку. — До речі, чи можна тут десь роздобути їжу? А то вранці я до ладу і не поснідав. Вмираю з голоду.

Чак звів брови.

— Дівка голод пробудила? Та ти ще більший псих, ніж я гадав.

— Просто роздобудь харчів, гаразд? — зітхнув Томас.

Кухня була невеличка, але укомплектована всім необхідним для приготування повноцінного обіду. Тут була велика плита, мікрохвильовка, посудомийка і два столи. Устаткування здавалося старим і зношеним, проте утримувалося в ідеальній чистоті. Від вигляду кухонного начиння і звичної обстановки Томас раптом відчув, що спогади, справжні й цілісні спогади, ось-ось повернуться до нього. Однак відсутні були найважливіші елементи: обличчя, імена, місця і події. Все це доводило до сказу.

— Сідай, — сказав Чак. — Я тобі принесу поїсти, але присягаюся — востаннє. Добре, що Казана зараз немає — він терпіти не може, коли ми нишпоримо в його холодильнику.

Томас був радий, що вони залишилися на самоті. Поки Чак гримів посудом, дістаючи харчі з холодильника, він висунув з-під невеликого пластикового столу дерев’яний стілець і сів.

— Якийсь жах. Нас відіслали сюди якісь лиходії. Повірити не можу, що це насправді відбувається…

— Годі скиглити. Просто прийми як належне і не думай про це, — відгукнувся Чак після невеликої паузи.

— Твоя правда, — Томас визирнув у вікно. Здається, настала слушна хвиля, щоб знайти відповідь бодай на одне з мільйона питань, що вирували в його голові. — Звідки тут електрика?

— А кого це хвилює? Мені байдуже.

«Який сюрприз, — саркастично подумав він. — Знов не хоче відповідати».

Чак поставив на стіл дві тарілки: на одній лежали бутерброди з пишного білого хліба, на другій апетитно блищала червоняста морква. У животі знову забурчало, тому Томас схопив один з бутербродів і заходився жадібно його наминати.

— Неймовірно! — промовив він з набитим ротом. — Принаймні тут чудова їжа.

Попри дивні речі, що відбувалися довкола, він раптом знову відчув умиротворення. На щастя, Чакові не кортіло потеревенити, тому Томас спокійно пообідав у тиші, за що був хлопчакові дуже вдячний. Підкріпившись, він зібрався на думці й вирішив, що віднині вже не скиглитиме й почне діяти.

Проковтнувши останній шматок бутерброда, Томас відкинувся на спинку стільця.

— Слухай-но, Чаку, — почав він, витираючи губи серветкою, — а що треба зробити, щоб стати бігуном?

Чак відірвав погляд від тарілки, з якої підбирав останні крихти, і голосно відригнув, аж Томас мимоволі скривився.

— Тільки не починай знову!

— Альбі сказав, що невдовзі я займатимуся з різними наглядачами. Як гадаєш, коли я зможу спробувати себе як бігун? — Томас сподівався отримати від Чака зрозумілу відповідь, але той лише картинно закотив очі, даючи зрозуміти, що дурнішого бажання годі й вигадати.

— За кілька годин бігуни повернуться, от у них і спитаєш.

Томас вирішив не зважати на сарказм.

— Що вони роблять, коли повертаються з Лабіринту? Що в тій бетонної будівлі?

— Карти. Вони збираються там одразу по поверненні, щоб нічого не забути.

— Карти? — Томас не повірив власним вухам. — Якщо вони намагаються створити карту, що заважає їм взяти з собою папір і робити це в Лабіринті?

Карти… Це заінтригувало його більше, ніж усе інше, про що він почув останнім часом. Вперше він дізнався щось таке, що могло допомогти вибратися з ув’язнення.

— Звісно ж, вони так і роблять, але є ще багато всіляких речей, які їм потрібно обговорити і проаналізувати. До того ж, — Чак знову закотив очі, — вони ж переважно бігають, а не малюють. Тому й називаються бігунами!

Томас замислився. Невже Лабіринт такий величезний, що за два роки хлопці так і не змогли знайти з нього вихід? Це здавалося неймовірним. Але він згадав, як Альбі щось казав про рухомі стіни. Що як провести тут решту життя — ось їхній вирок?

Вирок. Слово викликало панічний жах, і вмить згас вогник надії, що спалахнув у Томаса після ситного обіду.

— Чаку, а раптом ми всі — злочинці? Вбивці абощо…

— Що?.. — Чак подивився на нього як на причинного. — Звідки такі дурнуваті думки?

— Сам поміркуй: нам стерли пам’ять, ми живемо в місці, з якого неможливо втекти, а територію довкола охороняють кровожерливі монстри. Тобі це не нагадує в’язницю?

Тепер, коли Томас озвучив свою теорію вголос, вона здалася ще правдоподібнішою. Серце в нього тьохнуло.

— Чувак, мені десь дванадцять років, — Чак тицьнув себе в груди. — Максимум тринадцять. Ти і справді вважаєш, що я скоїв злочин, за який мене могли довічно кинути до в’язниці?

— Та яка різниця, скоїв чи ні! Так чи так, а ти в ув’язненні! Чи ти вважаєш, що ти тут на канікулах?

«Леле, — думав Томас, — хотів би я помилятися».

Чак помовчав, а потім промовив:

— Не знаю. Принаймні це краще, ніж…

— Так, я вже чув! Краще, ніж жити в купі дристу!

Томас підвівся і засунув стілець під стіл. Нехай хлопець і симпатизував Чакові, але будь-які спроби зав’язати з ним більш-менш нормальну розмову нічим не завершувалися й тільки виводили з себе.

— Можеш зробити собі ще один бутерброд, а я піду на розвідку. Побачимося.

Він швидко вискочив з кухні надвір, не даючи Чаку можливості ув’язатися за ним. Глейд знову набув звичайного вигляду — люк зачинений, підлітки займаються своїми справами, а в небі, як і раніше, світить сонце. Не залишилося жодних слідів появи дивної дівчини, що привезла лиховісну записку.

Оскільки раптово урвалася ранкова екскурсія, Томас вирішив самостійно пройтися по Глейду, роззирнутися як слід і, так би мовити, відчути дух місця. Спершу він попрямував на північний схід, до рядів високих кукурудзяних стебел, з яких уже можна було знімати качани. Неподалік росли томати, салат, горох і ще якісь незнайомі рослини.

Томас глибоко втягнув носом повітря, насолоджуючись пахощами землі й трави. Хлопець сподівався, що запахи пробудять бодай якісь спогади, однак цього не сталося. Наблизившись до ланів, він побачив кількох хлопців, які прополювали і розпушували грядки. Один з них, усміхаючись, махнув йому рукою, й усмішка його була щирою.

«Можливо, тут не так уже й погано, — подумав Томас. — Не всі ж тут козли». Він ще раз глибоко вдихнув приємний аромат і пішов далі — йому хотілося все як слід роздивитися.

Він попрямував на південний схід Глейду, де в сяк-так збитих дерев’яних загонах розмістилися корови, вівці та свині. І жодного коня.

«Кепсько», — подумав Томас. Від наїзників було б значно більше користі, ніж од бігунів. Коли хлопець наблизився до ферми, то подумав, що іншому житті, ймовірно, він мав справу з тваринами. І запахи, і звуки здавалися йому дуже знайомими.

Певна річ, запах ферми був не такий приємний, як аромати ланів, але Томасові подумалося, що могло бути й гірше. Досліджуючи Глейд, він дедалі більше дивувався вмінню місцевих жителів вести господарство і підтримувати навколишнє середовище в ідеальній чистоті. Його вразила їхня організованість і завзята спільна праця. Годі уявити, на який смітник перетворився б Глейд, коли б усі раптом зледащіли.

Нарешті він опинився в південно-західному куті, неподалік гаю.

Томас саме підходив до ріденьких кволих дерев, за якими починалися густі зарості, коли вловив під ногами ледь помітний рух, що супроводжувався клацанням. Хлопець здригнувся від несподіванки. Дивовижна істота, що віддалено нагадувала іграшкового щура, протупала повз нього і, мигнувши на сонці сталевим блиском, майнула в бік дерев. Коли істота відбігла від Томаса футів на тридцять, він зрозумів, що це був зовсім не щур, а радше ящірка, тільки на шістьох лапках.

Жук-жалюк, осінило Томаса. «З їхньою допомогою за нами спостерігають» — згадав він слова Альбі.

Дивлячись услід істоті, Томас помітив, що вона розсіює поперед себе на землі червонясте світло, ймовірно, з очей. І ще Томас міг заприсягтися, що на кругленькій спині жука великими зеленими літерами написано: «БЕЗУМ». От дивина, непогано б дослідити.

Томас помчав услід за шпигуном, який квапливо віддалявся, і вже за кілька секунд опинився в гущавині дерев, і навколо одразу потемніло.

Розділ 10

Томас не міг повірити, як раптово його накрила темрява. Збоку ліс видавався не таким вже й великим — кілька акрів, не більше. Однак високі товсті дерева росли настільки щільно одне до одного, що крізь густі крони світло майже не проникало. Здавалося, що повітря в гаю має легкий зеленавий відтінок, наче на Глейд раптово опустилися густі сутінки. Видовище заворожувало красою і таємничістю водночас.

Намагаючись рухатися якнайшвидше, Томас дедалі глибше занурювався в непролазні хащі. Тонкі гілки шмагали його по обличчю, а під ногами шарудів товстий шар опалого листя та хмизу. Щоб пройти під здоровенними гілками, доводилося пригинатися мало не до землі, хапаючись за них руками, щоб утримати рівновагу.

Весь цей час Томасів погляд був прикутий до жука-жалюка. І що далі жук заглиблювався в темну лісову гущавину, то яскравішими ставали червонясті вогники.

Хлопець пробіг сто чи сто п’ятдесят футів, ухиляючись від гілок, пригинаючись і раз у раз падаючи на землю, і тут жук стрибнув на найгрубіше дерево та швидко видерся по стовбуру нагору. Та коли Томас добіг до дерева, жук безслідно зник у густому листі, як і не було.

Томас проґавив чортову істоту.

— От гниляк, — прошепотів він майже жартома. Дивно, та це слово зірвалося з вуст цілком природно, ніби він уже ставав глейдером.

Десь праворуч хруснула гілка, і він різко повернув голову на звук. Томас дослухався, затамувавши подих. Знову щось хруснуло — цього разу гучніше, ніби хтось переломив об коліно товсту палицю.

— Хто тут? — уже нервуючи, крикнув хлопець. Голос відбився від листя і луною покотився по лісу. Томас стояв нерухомо, наче приріс до землі. Луна змовкла: запала тиша, що її порушувало тільки віддалене щебетання птахів. Відповіді не було. І нового хрускоту гілок не чулося.

Не надто замислюючись над своїми діями, Томас пішов на джерело звуку. І не намагаючись ховатися, він просувався вперед, з шумом розсуваючи гілки, які, мов пружини, відскакували назад. Він примружився — очі важко звикали до темряви, яка тільки більше загусала, — і пошкодував, що не має ліхтаря. Згадка про ліхтар повернула його до роздумів про втрату пам’яті. Знову в голові виринув предмет з минулого, але Томас не міг прив’язати його до місця, часу, події або людей. Це нестерпно.

— Є тут хто? — знову гукнув Томас. Він трохи заспокоївся, відзначивши, що дивні звуки більше не повторюються. Напевно, то шурхотіла якась тварина, чи ще один жук-жалюк. Про всяк випадок він знову крикнув: — Це я! Томас! Новачок! Точніше, передостанній новачок…

Томас поморщився і похитав головою, сподіваючись, що ніхто його не почув. Зараз він поводився, як останній бовдур.

Тиша.

Він обійшов товстий стовбур розлогого дуба і зупинився як укопаний. Шкіра вкрилася сиротами. Попереду був цвинтар.

Невелика галявина поросла густим бур’яном. Із землі де-не-де стриміли прості дерев’яні хрести, поперечини яких були примотані до стовпів напівгнилими від часу мотузками. Могильні хрести були пофарбовані білим, та, вочевидь, поспіхом, бо подекуди дерево лишилося недофарбоване. На хрестах були вирізані імена померлих.

Томас нерішуче підійшов до найближчої могили і присів роздивитися, хто в ній похований. Тут було так темно, що хлопцеві здавалося, ніби він дивиться крізь чорну пелену диму. Птахи притихли, наче вже облаштувались на ночівлю, і навіть комахи майже не дзижчали. Тільки тепер Томас зауважив, наскільки вологе лісове повітря — на лобі й на долонях проступили великі краплини поту.

Він нахилився до хреста, встановленого, вочевидь, зовсім нещодавно. На ньому було ім’я — «Стівен». Ім’я викарбували, явно не розрахувавши місця для напису, адже літера «н» була дуже маленькою і ледь вміщалася на краєчку.

«Стівен, — міркував Томас. Йому раптом стало шкода померлого. — Що з тобою сталося? Може, тебе до смерті дістав Чак?..»

Він підвівся і пішов до сусіднього хреста, що майже потонув у чагарях; земля на могилі була тверда як камінь. Хай хто тут спочивав, він явно був одним з перших померлих, бо могила видавалася найстарішою. Тут лежав Джордж.

Томас роззирнувся: тут було ще кількадесят могил, дві з яких видавалися такими ж свіжими, як і перша. Раптом Томасову увагу привернув сріблястий відблиск, не надто схожий на блиск жука, але так само дивний. Хлопець перетнув цвинтар і опинився біля могили, прикритої чи то пластиком, чи то склом з брудними краями. Він спробував роздивитися, що там, усередині, а коли зрозумів, то з жахом відсахнувся. То було щось на взірець віконця на могилі, в якій лежали останки людини.

Цікавість пересилила огиду, і Томас нахилився, щоб детальніше оглянути могилу. Вона була вдвічі менша за звичайну, та воно й не дивно, адже в ній виднілася тільки верхня половина небіжчика. І Томас згадав розповідь Чака про те, як один сміливець спробував спуститися в порожню шахту, але щось його перерубало навпіл — воно прилетіло з глибини. На склі Томас ледве зміг розрізнити надряпаний напис:

Півшлапака мають усіх застерегти:

Крізь шахту Ящика звідсіль не утекти.

Дивно, але Томас мало не розсміявся — надто вже неправдоподібною видалася йому історія. Втім, він одразу ж подумки вилаяв себе за несерйозність. Похитавши головою, хлопець попрямував читати написи на інших могилах, аж раптом просто перед ним, за деревами на протилежному боці цвинтаря, знову пролунав хрускіт гілок.

Потім ще. І ще. Ближче й ближче. У лісових сутінках неможливо було нічого розгледіти.

— Хто тут? — злякано скрикнув Томас. Відлуння було таким, наче він у тунелі. — Серйозно, це вже геть не смішно.

Неприємно зізнаватися самому собі, що на смерть перелякався.

Той, хто ховався за деревами, не відповів і, відкинувши всі спроби приховати свою присутність, побіг, гучно продираючись крізь лісову гущавину. Томас скам’янів од жаху, зрозумівши, що хтось, огинаючи цвинтар, суне на нього. Коли невідомець був уже (судячи зі звуку) всього за декілька футів, в тіні дерев Томас мигцем побачив худорлявого хлопця, який біг дивним підстрибом.

— Якого дідь…

Та ще Томас не договорив, як хлопець вискочив з лісу. Томас устиг лише побачити блідошкіру постать з величезними очима, яка скидалася на привида. Томас скрикнув і спробував утекти, але було запізно. Примарна постать підстрибнула в повітря й навалилася на нього згори, мертвою хваткою вчепившись у плечі. Томас гепнувся на землю, зачепив чийсь могильний хрест, зламавши його навпіл, і добряче дряпнув собі спину.

Він викручувався і щосили гамселив нападника, але той, вочевидь, не збирався здаватися і знову атакував. Геть блідий, кістлявий, клацаючи зубами, нападник видавався почварою з нічного кошмару, але Томас розумів, що має справу з людиною, хоч і несповна розуму.

Невідомець щосили вкусив його за плече, і Томас скрикнув од болю; викид адреналіну додав йому сил — він уперся долонями хлопцеві в груди і щосили відштовхнув від себе.

Противник упав горілиць, розтрощивши при цьому могильний хрест — пролунав різкий тріск.

Томас навкарачках позадкував, жадібно ковтаючи повітря, й лише тепер зміг як слід роздивитися божевільного нападника.

Це був отой хворий хлопець.

Це був Бен.

Розділ 11

Схоже, Бен ще не цілком видужав відтоді, як Томас бачив його в Домівці. Зараз на ньому були тільки шорти, і біла шкіра, що обтягувала кощаве тіло, нагадувала папір, яким щільно огорнули пучок хмизу; на тілі пульсували зелені набряклі жили, хоча виступали вони вже менше, ніж добу тому. Налиті кров’ю очі дивилися на Томаса так, наче Бен збирався перегризти йому горлянку.

Бен присів, готуючись знову кинутися в бійку. Раптом у правій його руці з’явився ніж. Томас заціпенів од жаху, не вірячи, що це відбувається насправді.

— Бене!

Томас різко обернувся на голос і побачив Альбі — той стояв на краю цвинтаря в темному лісі, скидаючись на привида. Томас із полегшенням зауважив, що Альбі тримає великий лук і, натягнувши тятиву, цілиться просто в Бена.

— Бене, — повторив Альбі, — якщо ти зараз не вгамуєшся, світанку ти не побачиш.

Томас перевів погляд на нападника — той зі злістю дивився на Альбі, облизуючи пересохлі губи. «Що з ним сталося?» — подумалося йому. Хлопець перетворився на справжнього монстра, але чому?

— Якщо вб’єш мене, — заверещав Бен, бризкаючи слиною з такою силою, що вона долетіла до Томасового обличчя, — то вб’єш не того! — він знову перевів очі на Томаса. — Ось цього шлапака ти маєш прикінчити! — в голосі його лунало божевілля.

— Годі вже, Бене, — спокійно промовив Альбі, тримаючи його на прицілі. — Томас щойно в нас з’явився, тож нема приводу для занепокоєння. Ти просто ще не оговтався від Переміни. Ліпше повертайся в Домівку.

— Він не такий, як ми! — вигукнув Бен. — Я бачив його! Він… він — ворог! Ми мусимо його вбити! Дозволь мені випустити йому кишки!

Почувши таке, Томас інстинктивно позадкував. Цікаво, щó Бен мав на увазі, коли сказав, що бачив Томаса? І з якого доброго дива він вирішив, що Томас — ворог?..

Альбі й не ворухнув своєю зброєю, так само тримаючи Бена на прицілі.

— Такі питання вирішувати мені й наглядачам, гнилоголовий! — Альбі тримав лук настільки твердо, немов зіпер його для надійності об дерево. — Заспокойся і забери свою кощаву дупу в Домівку.

— Він хоче повернути нас додому! — вигукнув Бен. — Він хоче вивести нас із Лабіринту! Краще вже відразу кинутись зі Стрімчака! Краще вже одне одному кишки повипускати!

— Що ти верзеш? — сторопів Томас.

— Стули пельку! — вигукнув Бен. — Стули свою погану зрадливу пельку!

— Бене, — тихо промовив Альбі. — Я рахую до трьох.

— Він — ворог! Ворог, ворог, ворог… — наче заклинання, шепотів Бен. Невідривно дивлячись на Томаса, він повільно похитувався туди-сюди, перекладаючи ніж з однієї руки в другу.

— Один.

— Ворог, ворог, ворог, ворог… — Бен посміхався. У лісових сутінках його зуби, здавалося, розсіювали тьмяне зеленаве світіння.

Томасу кортіло розвернутися і втекти, але, паралізований страхом, він не мав сили зрушити з місця.

— Два, — голос Альбі пролунав гучніше і загрозливіше.

— Бене, — скрикнув Томас, намагаючись якось залагодити конфлікт. — Я не… Я взагалі не знаю, що…

Бен видав дикий крик і кинувся вперед, замахнувшись ножем.

— Три!.. — крикнув Альбі.

Виляск відпущеної тятиви. Свист стріли, що розтинає повітря. Бридке чвякання, з яким вона встромляється в тіло.

Бенова голова сіпнулася ліворуч. Розвернувшись, хлопець похитнувся і без жодного звуку впав долілиць, ногами до Томаса. Томас схопився і відступив на кілька кроків. З Бенової щоки стирчала довга стріла. Дивно, але крові натекло значно менше, ніж можна було очікувати, але вона цебеніла, і в лісових сутінках скидалася на чорну нафту. Бен лежав нерухомо, лише конвульсивно сіпався палець на його правій руці. Томас мало не виблював. Невже Бен загинув через нього? Невже це він винен у його загибелі?..

— Ходімо, — сказав Альбі. — Пакувальники завтра про нього подбають.

«Що тут узагалі відбулося?! — думав Томас, дивлячись на бездиханне тіло. — Що я такого зробив цьому малому?»

Він звів погляд, сподіваючись отримати відповіді, та Альбі вже зник, і про його нещодавню присутність свідчило лише похитування гілки на дереві.

Томас вийшов з лісу під сліпуче сонячне проміння і примружився. Він накульгував: нестерпно пекла кісточка, хоча він і не помітив, коли це встиг підвернути ногу. Однією рукою він притискав місце, за яке його вкусив Бен, другою тримався за живіт, наче хотів притлумити блювоту. Перед очима стояла моторошна картина: незграбно лежить Бен з вивернутою під неприродним кутом головою, по стрілі збігає кров і, збираючись на вістрі, скрапує на землю.

Ця картинка стала останньою соломинкою.

Томас опустився навколішки під одним з тоненьких дерев на узліссі, і його знудило. Блював, поки не пішла жовч. Вивертало навиворіт і здавалося, що той напад ніколи не закінчиться.

І саме цієї миті, здається, розум його вирішив зіграти з ним злий жарт.

Томас раптом усвідомив, що перебуває в Глейді майже двадцять чотири години. Цілу добу. Всього-на-всього. А скільки всього трапилося! Скільки жахіть!

Отже, далі може бути тільки краще.

Вночі Томас лежав, втупившись у зоряне небо, і міркував, чи зможе взагалі коли-небудь заснути. Варто було йому склепити повіки, як перед очима зринав моторошний образ Бена, який кидався на нього з перекошеним як від сказу обличчям. Але незалежно від того, заплющував Томас очі чи лежав з розплющеними, він однак чув шурхіт стріли, що встромляється в Бенову щоку.

Томас був упевнений, що ті п’ять хвилин на цвинтарі пам’ятатиме до скону.

— Поговори зі мною, — от уже вп’яте звернувся до нього Чак відтоді, як вони позалазили в спальні мішки.

— Не хочу, — знову повторив Томас.

— Усі знають, що сталося. Декілька разів уже таке було. Часом у вжалених гріверами їде дах, і вони нападають на оточуючих. Тож ти не виняток.

Вперше Томас подумав, що Чак став не просто настирливим, а майже нестерпним.

— Чаку, радуйся, що зараз у мене в руках немає лука Альбі.

— Я всього лише…

— Чаку, замовкни і спи, — Томас відчув, що от-от вибухне.

Нарешті його «друзяка» заснув, приєднавшись до хору підлітків, які сповнили Глейд хропінням. За кілька годин, глупої ночі, Томас єдиний не спав. Хотілося розплакатися, та сліз не було. Потім, з незрозумілої причини, закортіло розшукати Альбі й віддубасити його, але Томас відмовився від цієї думки. Хотілося кричати і лаятися, відчинити люк і стрибнути в чорну порожнечу шахти. Але він не зробив і цього.

Томас заплющив очі, змусивши себе відкинути геть похмурі думки, і невдовзі таки заснув.

Вранці Чаку довелося силоміць витягати Томаса зі спального мішка, пхати в душ, а потім ще й у роздягальню — той був млявий і байдужий до всього. Сніданок минув як у тумані. По його завершенні Томас навіть не міг пригадати, що конкретно їв. Він був геть розбитий і почувався так, ніби йому розпанахали череп і забили в мозок дюжину цвяхів. До всього його мучила печія.

На жаль, як встиг зрозуміти Томас із розмов, на велетенській фермі в Глейді косо дивилися на любителів поспати в робочий час.

Незабаром він уже стояв поруч з Ньютом перед хлівом на Різниці й подумки готувався до зустрічі з першим наглядачем. Попри жахливий ранок, він радів, що відкриє для себе щось нове; до того ж робота на фермі обіцяла відірвати від думок про події на цвинтарі. Навколо мукали корови, мекали кози і рохкали свині. Десь поблизу загавкав собака, і Томас тільки й сподівався, що Казан не вклав нове значення в слово «гот-дог». «Гот-дог, — подумав Томас. — Коли я їв його востаннє? З ким?»

— Томмі, ти взагалі мене слухаєш?

Томас виринув з роздумів і повернувся до Ньюта. Той, очевидячки, доволі довго щось пояснював, та хлопець не чув жодного слова.

— Що? Вибач. Просто я майже не спав уночі.

Ньют спробував співчутливо всміхнутися.

— Та розумію. У тебе й справді кепський вигляд. Мабуть, вважаєш, що я баклан — змушую тебе плентатися на ферму після вчорашнього?

Томас стенув плечима.

— Та ні, зараз я потребую саме роботи. Я готовий на все, аби тільки відволіктися.

Ньют кивнув, і цього разу посмішка його була щира.

— Я так і знав: ти не дурень, Томмі. Ми тут дурнів не тримаємо, і це одна з причин, з яких у Глейді чистота й лад. Ледарюватимеш — засумуєш. Здасися. Просто і ясно.

Томас кивнув, катаючи ногою камінець по курній потрісканій землі.

— Є новини про вчорашню дівчину?

Як щось і могло розсіяти тяжкі спогади, то лишень думки про незнайомку. Томас досі відчував дивний зв’язок з новенькою, тому хотів дізнатися про неї якнайбільше.

— Досі в комі, ще не прокидалася. Медчуки заливають їй у рот якусь рідину, скуховарену Казаном, стежать за роботою органів тощо. Вона ніби здорова, тільки десь в інший світах.

— Це дуже дивно.

Томас не сумнівався, що якби не інцидент із Беном на цвинтарі, то він думав би лишень про дівчину. Можливо, через неї не зміг би заснути. Страх як хотілося з’ясувати, хто вона й чи справді вони були колись знайомі.

— Точно. Гадаю, слово «дивно» пасує найбільше.

Томас спробував відкинути думки про дівчину і переключився на великий хлів за спиною у Ньюта.

— З чого почнеться випробування? Мені належить подоїти корів чи, може, заколоти кілька нещасних поросяток?

Ньют засміявся, і Томас про себе відзначив, що він майже не чув сміху відтоді, як потрапив у Глейд.

— Спершу ми відсилаємо новачків до пекельної Різниці. Але ти не переймайся: забій тварин для кухні Казана — лише невеличкий шмат роботи. У різників знайдеться чимало інших обов’язків, пов’язаних з худобою.

— Шкода, не пам’ятаю, ким був раніше. Може, колієм, — пожартував Томас, але Ньют, здається, зовсім не зрозумів жарту. Він кивнув у напрямку хліва.

— Не переймайся, до заходу сонця дізнаєшся. Ходімо до Вінстона — він тут наглядач.

Вінстон виявився прищавим хлопцем, невисоким, але м’язистим. Томас подумав, що наглядач любить свою роботу, мабуть, понад міру. «Може, його заслали сюди через те, що він був серійним вбивцею?»

Впродовж першої години Вінстон показував Томасу загони з тваринами, індичник, курник, хлів і пояснював, яку роботу треба виконувати. Поки вони обходили ферму, за Томасом хвостиком ходив місцевий пес — докучливий чорний лабрадор на прізвисько Гав. Томас поцікавився, звідки в Глейді міг з’явитися собака, але Вінстон відповів, що він жив тут від початку. На щастя, Гав виявився мовчазним і, швидше за все, прізвисько йому дали як жарт.

Наступна година спливла у роботі: годівлі тварин, прибиранні приміщень, ремонті огорожі й вигрібанні дристу.

Дрист. Томас зловив себе на думці, що дедалі частіше використовує слівця глейдерів.

Третя година на фермі виявилася найскладнішою, бо довелося спостерігати, як Вінстон спершу заколов свиню, а потім оббілував перед тим, як відіслати на кухню. Йдучи на обід, Томас поклявся собі в двох речах: по-перше, його робота не буде пов’язана з тваринами, і по-друге, він більше ніколи не їстиме свинини.

Вінстон відпустив Томаса на обід самого, сказавши, що залишиться на Різниці, чому Томас тільки зрадів, бо в його присутності почувався незатишно. Прямуючи до Східної Брами, він уявляв, як у темному закутку Вінстон гризе сиру свинячу ногу.

Хлопець саме проминав Ящик, як раптом, на його подив, з Лабіринту крізь Західну Браму ліворуч від нього вибіг хлопець азіатської зовнішності з дужими руками і коротким чорним чубом, на вигляд трохи старший за Томаса. Переступивши кордон Глейду, бігун зробив ще три кроки, зупинився і нахилився, упершись руками в коліна і відсапуючись. Дивлячись на його розпашіле обличчя й наскрізь просяклий потом одяг, можна було подумати, що він пробіг щонайменше двадцять миль.

Томас із цікавістю роздивлявся його — досі йому ще не траплялося бачити бігунів отак зблизька, поминаючи вже спілкуватися з ними. До того ж, судячи з двох попередніх днів, цей бігун повернувся на кілька годин раніше, ніж зазвичай. Томас попрямував до хлопця — хотів познайомитися й поставити кілька запитань.

Та не встиг він подумки оформити бодай одне речення, як хлопець рухнув на землю.

Розділ 12

Томас на кілька секунд закам’янів. Хлопець лежав нерухомо в незграбній позі. Томас вагався, побоюючись неприємностей. А що як із хлопцем реально щось серйозне? Що як його… вжалили? Що як…

Томас відкинув сумніви — бігун явно потребував допомоги.

— Альбі!.. — гукнув він. — Ньюте! Хто-небудь, приведіть їх!

Він підскочив до хлопця й опустився на землю поруч.

— Агов, ти як?

Голова бігуна лежала на витягнутих руках, від важкого дихання боки ходором ходили. Хлопець був при тямі, хоч Томас ще в житті не бачив такої виснаженої людини.

— Я… нормально, — відповів бігун між важкими вдихами, тоді звів очі. — А ти що ще за дрист?

— Я новачок, — пояснив Томас і раптом подумав, що бігуни цілодобово проводять в Лабіринті й дізнаються про все, що відбувається в Глейді, тільки з розповідей. Цікаво, хлопцю вже повідомили про появу дівчини? Напевно, хтось уже напліткував. — Мене звати Томас. З’явився у вас два дні тому.

Бігун ледве спромігся сісти. Чорний чуб прилип до змоклого від поту чола.

— А, Томас, — видихнув він. — Новачки. Ти і та лялька.

Альбі підбіг до них з явно стурбованим виглядом.

— Мінхо, а ти чого так рано? Щось сталося?

— Не жени, Альбі, — відповів бігун. Здається, сили поверталися до нього з кожною новою секундою. — Ліпше принеси води — довелося кинути наплічник в Лабіринті.

Альбі не рушив з місця. Навпаки — добряче кóпнув Мінхо в ногу: мовляв, він не жартує.

— Розповідай, що сталося!

— Я ледь розмовляю, гнилоголовий! — хрипко гаркнув Мінхо. — Принеси води!

Томас із подивом помітив, що на обличчі Альбі промайнула подоба посмішки. Втім, хлопець умить спохмурнів і подивився на Томаса.

— Мінхо — єдиний шлапак, який має право розмовляти зі мною в такому тоні. Будь-хто інший вже полетів би шкереберть зі Стрімчака.

А потім Альбі зірвався і побіг — мабуть, по воду для цього Мінхо. Томас був просто вражений.

— Чому він дозволяє тобі так поводитися з собою? — запитав він.

Бігун стенув плечима і витер з лоба свіжі краплі поту.

— Ти що, боїшся цього малого? Чувак, ти маєш ще багато чого навчитися. Дурні новачки…

Докір зачепив Томаса сильніше, ніж можна було очікувати, враховуючи, що знайомство з Мінхо тривало всього лишень три хвилини.

— А хіба він не ваш ватажок?

— Ватажок?.. — Мінхо видав хрипкий звук, який, певно, мав означати сміх. — Ну-ну. Як тобі того хочеться, можеш називати його ватажком. А може, його варто величати Ель Президенте? Ні-ні! Краще Адмірал Альбі! Так набагато ліпше! — він, хихикаючи, потер очі.

Томас збентежився, не знаючи, як продовжити розмову. Неможливо було зрозуміти, жартує Мінхо чи говорить серйозно.

— І хто тоді ватажок, якщо не він?

— Краще помовч, зелений, поки геть не заплутався, — зітхнув Мінхо, наче Томас його втомив, потім тихо пробурмотів під носа: — І чого ви, шлапаки зелені, повсякчас лізете з дурними питаннями? Це так дістає…

— А ти на що сподівався? — раптом обурився Томас. «Можна подумати, ти не так само поводився, коли сам тут опинився!» — кортіло йому сказати.

— Сподівався, що зробиш те, що тобі сказали, — стулиш пельку.

При цих словах Мінхо вперше подивився Томасу в очі. Той мимоволі відступив й одразу ж пошкодував про це — не треба було дозволяти хлопцеві думати, що він має право розмовляти з ним у такому тоні.

Томас випростався і промовив, дивлячись на лежачого бігуна:

— Ага. Впевнений, що саме це ти і робив, коли сам був новачком.

Мінхо пильно подивився на нього.

— Я — один з найперших глейдерів, баклан. Тож не базікай про те, чого не знаєш.

Тепер Томас став трохи побоюватися хлопця, та однак уже йому в печінках було таке ставлення. Він хотів був підвестися і піти, але Мінхо прудко схопив його за руку.

— Чувак, розслабся. Я жартую. Знаєш, часом кумедно подражнити новачків. Ти й сам зрозумієш, коли прибуде… — він осікся, розгублено звівши брови. — Як гадаєш, новачків і справді більше не буде?

Томас розслабився і знову сів поруч, дивуючись, як легко бігуну вдалося його заспокоїти. Він згадав про дівчину і записку, в якій ішлося, що вона «остання».

— Мабуть, не буде.

Мінхо запитально подивився на нього.

— А правда ти бачив ту ляльку? Всі кажуть, що ви з нею знайомі абощо.

Томас відчув, що зараз кинеться захищатися.

— Я її бачив. Тільки вона мені зовсім не здається знайомою.

Раптово йому стало соромно за свою брехню. Нехай то була і не зовсім брехня.

— Крута дівка?

Томас не думав про дівчину в такому аспекті відтоді, як вона прокинулася з запискою в руці й вимовила замогильним голосом: «Усе зміниться». Та він запам’ятав її вроду.

— Так, мабуть, крута, — відповів він, трохи подумавши.

Мінхо повільно ліг на спину і заплющив очі.

— Ну так. Мабуть… За умови, що тебе приваблюють ляльки в комі, — засміявся він.

— Ага.

Здавалося, манера поведінки Мінхо змінювалася щохвилини, тому Томас ніяк не міг вирішити, подобається йому бігун чи ні.

Після тривалої паузи він усе-таки зважився.

— Отож… — обережно запитав він, — що-небудь цікаве знайшов сьогодні?

Мінхо подивився на нього круглими від подиву очима.

— Знаєш, зелений, це найгниліше питання, яке можна поставити бігуну, — він знову заплющив очі. — Втім, сьогодні особливий день.

— Що ти маєш на увазі? — Томас згоряв од нетерпіння, чекаючи отримати бодай якусь інформацію. «Відповідай! — подумки благав він. — Будь ласка, відповідай мені!»

— Почекаймо на повернення нашого «адмірала». Не люблю двічі повторювати одне й те саме. До того ж він може бути проти того, щоб ти чув.

Томас зітхнув. Укотре він залишився без відповіді, та його це зовсім не дивувало.

— Ну скажи бодай, де так вимотався. Та й повернувся ти раніше. Зазвичай ви цілий день там бігаєте?

Мінхо з кректанням підвівся і сів, схрестивши ноги.

— Точно, зелений. День я швендяю по Лабіринту. Та сьогодні, скажімо так, я трохи перехвилювався, тому і рвонув назад швидше.

Томасові кортіло якнайшвидше дізнатися, що сталося в Лабіринті.

— Розкажи.

— Чувак! — Мінхо підкинув руки. — Кажу тобі — терпіння! Почекаємо Генерала Альбі.

Щось в інтонації бігуна було таке, що пом’якшило відмову, і Томас остаточно визначився: Мінхо йому симпатичний.

— Гаразд, мовчу. Та коли розповідатимеш новини Альбі, зроби так, щоб він мене не нагнав, гаразд?

Бігун спершу мовчки дивився Томасові в очі, а потім відповів:

— Гаразд, зелений. Слухаюсь і скоряюся.

За кілька секунд з’явився Альбі та простягнув Мінхо великий пластиковий кухоль з водою; той одним духом перехилив його.

— Отже, — почав Альбі, — з цим покінчено. Тепер кажи, що там сталося?

Мінхо звів брови і кивнув у бік Томаса.

— Не зважай, — відповів Альбі. — Мені начхати, що почує цей шлапак. Кажи!

Весь в очікуванні, Томас мовчки спостерігав, як Мінхо підводиться, кривлячись від кожного руху, — весь його вигляд буквально кричав про неймовірну втому. Бігун притулився до стіни й обвів обох холодним поглядом.

— Я натрапив на дохлого.

— Га? — сторопів Альбі. — Дохлого кого?

— Дохлого грівера, — посміхнувся Мінхо.

Розділ 13

На згадку про гріверів Томас розхвилювався. Неможливо було спокійно згадувати про цих почвар, та йому стало цікаво, чому дохлий грівер зчинив такий рейвах. Невже раніше такого не траплялося?

Альбі дивився з недовірою, наче йому пообіцяли, що в нього виростуть крила і він злетить.

— Зараз не найкращий час для жартів, — сказав він.

— Знаєш, на твоєму місці я б теж не повірив, — відповів Мінхо. — Але я на власні очі бачив цю тварюку дохлою, це точно.

«Значить, точно це щось небувале», — подумав Томас.

— Отже, ти знайшов дохлого грівера, — задумливо повторив Альбі.

— Саме так, — трохи роздратовано підтвердив Мінхо. — Він за кілька миль звідси, неподалік Стрімчака.

Альбі подивився у просвіт у стіні, потім знову перевів погляд на бігуна.

— Ну гаразд… А чому ти не притягнув його з собою?

Мінхо реготнув — чи то засміявся, чи то пирхнув.

— Чувак, ти що, Казанового гострого соусу переїв? Та вони по півтонни важать! І взагалі, я не торкнуся жодної з цих почвар, навіть якщо мені пообіцяють вихід з Лабіринту!

— А який він був? — засипав його питаннями Альбі. — Залізні шпичаки на тілі були сховані чи випущені? Він хоч трохи ворушився? Шкура була слизька?

Томаса розпирало від цікавості. «Залізні шпичаки? Слизька шкура? Та про що вони взагалі?..» Однак він мовчав, намагаючись не нагадувати про свою присутність. Навряд чи такі теми слід було обговорювати при сторонніх.

— Гальмуй, старий, — сказав Мінхо. — Ти маєш сам на нього подивитися. Він… дивний.

— Дивний? — збентежено перепитав Альбі.

— Чувак, я збіса втомився, хочу жерти, та ще й мені сонцем голову напекло. Та якщо ти наполягаєш, можемо туди змотатися. Встигнемо повернутися до закриття Брами.

Альбі подивився на годинник.

— Відкладімо ліпше до ранку.

— Це найрозумніше, що я почув від тебе за останній тиждень, — Мінхо випростався, жартівливо тицьнув Альбі кулаком у плече і, злегка похитуючись, поплентався в Домівку. Уже на ходу він кинув через плече, при цьому вигляд мав такий, наче в нього все болить: — Як подумати, я мав би повернутися в Лабіринт, та мені начхати. Піду випрошу в Казана його бридкої запіканки.

Томас був трохи розчарований. Він розумів, що Мінхо втомився і йому потрібно відпочити й поїсти, але все одно кортіло якнайбільше довідатися.

Альбі несподівано розвернувся до нього.

— Якщо ти щось знаєш, але приховуєш…

Томасу остогидло, що його звинувачують у приховуванні інформації. Невже у них інших проблем немає? Він-бо і справді нічого не приховував.

— За що ти мене так ненавидиш? — просто запитав він, дивлячись Альбі в очі.

На обличчі Альбі відбилися водночас збентеження, гнів і подив.

— Ненавиджу тебе? Ти так нічого і не навчився відтоді, як виліз із Ящика, хлопче. Тут не йде мова про ненависть, симпатії, любов, дружбу чи інші дурниці. Тут ми думаємо лише про те, як вижити. Тож облиш свої дівчачі замашки, шлапак, і вмикай свій гнилий мозок, якщо він у тебе є.

Томас наче отримав ляпас.

— Але… чому ви всякчас мене звинувачуєте…

— Тому що не може бути збігу, гнилоголовий! Спершу з’являєшся ти, а наступного дня — ця дівка з незрозумілим посланням, потім на тебе накидається Бен, а тепер ще грівери дохнуть! Щось тут не так, і я не заспокоюся, поки не з’ясую!

— Я нічого не знаю, Альбі, — твердо відповів Томас. Здається, зараз був вдалий момент для того, щоб виявити характер. — Я навіть не знаю, чим займався три дні тому, тим паче не в курсі, чому Мінхо наскочив на дохлу істоту, яку ви називаєте грівером! Тож відчепися!

Альбі відхилився і якусь мить порожніми очима дивився на нього. Потім сказав:

— Гальмуй, зелений. Дорослішай і починай уже думати. Ніхто нікого ні в чому не звинувачує. Та як щось згадаєш, як щось тобі здасться знайомим, відразу скажи. Пообіцяй.

«Не раніше, ніж спогади до мене повернуться цілковито, — подумав Томас. — І не раніше, ніж я сам захочу ділитися ними».

— Я думаю… Гаразд, але…

— Просто пообіцяй!

Томас не договорив — Альбі з його настирливістю вже остобісів йому.

— Як скажеш, — нарешті відповів він. — Обіцяю.

Альбі кивнув, розвернувся і, більше не промовивши жодного слова, пішов геть.

Томас знайшов найрозлогіше дерево на узліссі біля Могильника — воно давало найбільшу тінь. Він побоювався повертатися на ферму до Колія Вінстона. Томас розумів, що треба поїсти, та йому не хотілося нікого ні бачити, ні чути, тому він вирішив уникати людей доти, доки його не шукатимуть. Він сидів, прихилившись до товстого стовбура дерева, і мріяв бодай про слабенький вітерець, та вітру не було.

Томас уже майже задрімав, коли раптом тишу порушив Чак.

— Томасе! Томасе!.. — кричав хлопчик, на ходу розмахуючи руками. З обличчя видно було, що він дуже збуджений.

Томас потер очі й невдоволено застогнав; понад усе на світі зараз він хотів трохи поспати. Він звів погляд на Чака тільки тоді, коли почув просто перед собою його уривчасте дихання.

— Чого тобі?

— Бен… Бен… він… не помер, — насилу вичавив Чак, намагаючись відсапатися.

Почувши це, Томас аж підскочив. Утому як рукою зняло.

— Що?!

— Він… не помер. По нього пішли пакувальники… стріла не зачепила мозку… Медчуки сяк-так його підлатали.

Томас озирнувся на ліс, де минулого вечора на нього напав знавіснілий глейдер.

— Ти що — знущаєшся? Я сам його бачив…

Він не помер? Навряд чи Томас зараз відповів би, що відчував сильніше: сум’яття, полегшення або страх від того, що на нього знову можуть напасти…

— Атож, і я його бачив. З величезною пов’язкою на голові, — відповів Чак. — Його замкнули в Буцегарні.

Томас знову повернувся до нього.

— Буцегарні?.. Тобто?

— Так, у Буцегарні. У нас на північ від Домівки є в’язниця, — Чак тицьнув пальцем у бік будинку. — Його запроторили так швидко, що медчукам довелося надавати йому допомогу просто в камері.

Томас потер очі. Він зрозумів, щó насправді відчував, і від цього стало соромно, — він відчував полегшення, вирішивши, що Бен загинув і більше не доведеться його боятися.

— І що тепер з ним буде?

— З цього приводу вранці скликали Збори наглядачів. Ухвалено одностайне рішення. Тепер, думаю, цей шлапак дуже шкодує, що стріла відразу не проткнула йому гнилі мізки.

Томас скоса подивився на Чака.

— Про що ти?

— Сьогодні ввечері на нього чекає Вигнання. За те, що намагався тебе вбити.

— Вигнання? А це ще що таке? — запитав Томас, хоч він і здогадувався, що коли вже Чак вважає це гіршим за смерть, нічого доброго за цим словом не криється.

Аж тут Томас побачив, мабуть, найтривожніший знак з часу прибуття в Глейд. Чак нічого не відповів, а тільки посміхнувся. Посміхнувся, попри весь жах новини, яку приніс. А тоді розвернувся і побіг геть — мабуть, щоб поділитися приголомшливою звісткою з кимсь іще.

Увечері, коли небо почало сутеніти, десь за півгодини до закриття проходів, Ньют з Альбі зібрали всіх глейдерів біля Східної Брами. Бігуни лише нещодавно повернулися й одразу ж зникли в таємничому Картосховищі, задраївши по собі важкі залізні двері. Мінхо вже був там. Альбі попросив бігунів якнайшвидше закінчити свої справи і виділив їм на все двадцять хвилин.

Томас досі бентежився з приводу того, що Чак посміхався, повідомляючи звістку про Вигнання Бена. Він гадки не мав, що криється за покаранням, але був певен, що це щось жахливе. А надто коли врахувати, що всі глейдери зібралися просто біля виходу в Лабіринт.

«Невже вони хочуть випхати його звідси? — міркував він. — Просто до гріверів?»

Наче грозова хмара, над усіма повисла гнітюча атмосфера очікування чогось зловісно. Глейдери напружено перешіптувалися. Томас мовчки стояв, схрестивши на грудях руки, і терпляче чекав вистави. Нарешті бігуни вийшли зі своєї будівлі. Вони були страшенно втомлені, а на обличчях застиг вираз глибокої задуми. Мінхо вийшов перший, — це навело Томаса на думку про те, що він був їхнім наглядачем.

— Виводьте його! — скомандував Альбі, аж Томаса здригнувся й вийшов із задуми.

Томас опустив руки, повернувся і пошукав очима Бена, занепокоєно думаючи, як поведеться знавіснілий хлопець, коли його побачить.

З дальнього краю Домівки показалися троє міцних парубків, які буквально волочили Бена по землі — той відмовлявся йти самостійно. Одяг на хлопцеві був такий подертий, що ледь тримався, а голову й обличчя затуляла груба, мокра від крові пов’язка. Він був схожий на мерця — таким самим Томас бачив його востаннє на цвинтарі. За винятком однієї деталі: тепер його очі були розплющені та повні страху.

— Ньюте, — сказав Альбі дуже тихо. І коли б Томас не стояв за декілька футів од нього, він не розчув би слів. — Неси Жердину.

Вочевидь, Ньют чекав цього наказу, тому кивнув, уже прямуючи до невеликого сараю з садовим реманентом, що стояв на Городі.

Томас знову перевів погляд на Бена і його конвоїрів. Неборака не намагався чинити опір, дозволяючи волочити себе по запорошених кам’яних блоках. Порівнявшись із натовпом, конвоїри поставили Бена престо поперед Альбі, і бранець лише безвольно звісив голову, не наважуючись дивитися присутнім в очі.

— Ти сам винен, Бене, — кинув Альбі, похитавши головою, і подивився на сарай, до якого пішов Ньют.

Томас простежив за його поглядом: Ньют саме вийшов з перекошеного дверного отвору з кількома алюмінієвими трубами в руках і став з’єднувати їх в одну жердину завдовжки двадцять футів. По завершенні він закріпив на одному з кінців якийсь дивний предмет і поніс готову конструкцію до зібрання. У Томаса сироти побігли по спині, коли долинув страшний скрегіт, з яким труба волочилася по камінню.

Томас був нажаханий усіма приготуваннями і чомусь ніяк не міг позбутися відчуття відповідальності за те, що сталося, хоч і розумів, що нічим не спровокував Бена. Попри це, Томас хвилювався. Що він зробив не так? Відповіді не було, але докори сумління однаково отруювали йому кров, як хвороба.

Нарешті Ньют підійшов до Альбі й передав тому один кінець жердини. Тільки тепер Томас зміг роздивитися дивний предмет, що його Ньют прикріпив до протилежного кінця: до залізної труби була прибита петля з грубої шкіри. Велика защіпка у вигляді кнопки вказувала на те, що петля могла відкриватися і закриватися. Призначення механізму стало очевидним.

Це був нашийник.

Розділ 14

Томас спостерігав, як Альбі розстебнув нашийник і надів його на шию Бену; коли шкіряна петля з гучним виляском зімкнулася, Бен підвів голову. Погляд йому застилали сльози, а з носа звисали шмарклі. Глейдери мовчки дивилися на нього.

— Альбі, будь ласка, — почав благати Бен таким жалісливим голосом, що Томас засумнівався, а чи той це хлопець, який добу тому спробував перерізати йому горлянку. — Присягаюсь, у мене якесь божевілля було через Переміну. Я не хотів його вбивати — просто здурів на хвильку. Будь ласка, Альбі. Будь ласка!

Кожне слово, що злітало з уст хлопця, для Томаса було як удар кулаком у живіт; він дедалі більше почувався винним.

Альбі не пошанував Бена відповіддю. Натомість смикнув за нашийник, щоб упевнитися, що той закріплений як слід і на жердині, і на Беновій шиї. Потім пройшовся вздовж жердини, відірвавши її від землі і провівши долонею по всій довжині. Коли досяг кінця, міцно обхопив жердину і розвернувся до натовпу. Очі Альбі були налиті кров’ю, він важко дихав, а обличчя спотворила злюща гримаса, — раптом він видався Томасові уособленням зла.

На протилежному кінці жердини була зовсім інша картина: тремтить і плаче Бен з грубо вирізаною петлею зі старої шкіри на блідій худій шиї, прикутий до довгої двадцятифутової жердини. Навіть звідти, де стояв Томас, вона здавалася дуже міцною. Коли вона і прогиналася в центрі, то трішки.

Альбі заговорив гучним, майже урочистим голосом, не звертаючись ні до кого конкретно й водночас до всіх одразу.

— Бене Будівельнику, тебе засуджено до Вигнання за спробу вбивства Томаса Новачка. Наглядачі висловилися, і їхнє рішення остаточне. Ти полишаєш нашу громаду. Назавжди, — він довший час помовчав. — Наглядачі, займіть місця біля Жердини вигнання.

Томас зненавидів Альбі за те, що той публічно пов’язав його ім’я з вигнанням Бена. Відчувати власну відповідальність було нестерпно. І тепер, знову опинившись у центрі уваги, Томас ризикував отримати на свою адресу нову порцію підозр. Відчуття провини трансформувалося в злість і бажання звинуватити когось іншого. Найдужче йому хотілося, щоб Бен нарешті зник і все якнайскоріше закінчилося.

Один по одному з юрми вийшли кілька хлопців і, підійшовши до жердини, міцно взялися за неї, наче готувалися до гри в перетягування каната. Крім Ньюта, серед них опинився і Мінхо, і це підтверджувало припущення Томаса про те, що він був наглядачем бігунів. Колій Вінстон теж став біля жердини.

Десять наглядачів рівномірно розташувалися між Альбі й Беном, і запала могильна тиша. Її порушували тільки приглушені схлипування Бена, який повсякчас утирав ніс і очі. Він намагався повернути голову, проте нашийник заважав йому озирнутися і побачити саму жердину і наглядачів.

В душі у Томаса знову щось ворухнулося. Все-таки це неправильно. Невже Бен заслужив на таку долю? Напевно, можна покарати його якось інакше. Невже Томас до скону нестиме тягар відповідальності за те, що сталося? «Швидше вже закінчуйте! — подумки волав він. — Нехай це вже скінчиться!»

— Будь ласка, — сказав Бен тремтячим од відчаю голосом. — Будь ла-а-аска-а-а! Допоможіть мені! Ви не можете так зі мною вчинити!

— Мовчати! — крикнув Альбі.

Але Бен не звертав на нього уваги, і далі благаючи про пощаду і смикаючи шкіряну петлю на шиї.

— Будь ласка, зупиніть їх! Допоможіть мені! Будь ласка!..

Він переводив жалібний погляд з одного хлопця на іншого, але всі як один відверталися, не наважуючись подивитися йому в очі. Побоюючись зустрітися поглядом з Беном, Томас швидко відступив назад, сховавшись за спиною якогось високого хлопця. «Це нестерпно», — подумав він.

— Якби ми дозволяли безкарно коїти злочини таким шлапакам, як ти, громада довго б не протягнула, — крикнув Альбі. — Наглядачі, приготуватися!

— Ні, ні, ні, ні, — заголосив Бен. — Присягаюся, я робитиму все, як скажете! Присягаюся, таке більше не повториться! Ну будь ла-а-аска-а-а-а!..

Його пронизливий крик заглушив оглушливий гуркіт Східної Брами — вона рухалася. Права стіна, скрегочучи камінням по камінню і викрешуючи іскри, посунулася ліворуч, відгороджуючи Глейд від нічного Лабіринту. Земля двиготіла. Томас зрозумів, що зараз має статися, але не знав, чи вистане в нього мужності додивитися до кінця.

— Наглядачі, зараз! — скомандував Альбі.

Бенова голова різко сіпнулася — наглядачі жердиною почали виштовхувати його за межі Глейду, і хлопець пронизливо заверещав, заглушуючи навіть гуркотіння муру. Він упав навколішки, але один з наглядачів, що йшов попереду, — кремезний чорнявий хлопець зі злим вищиром потворних зубів, — умить ривком поставив його на ноги.

— Ні-і-і-і!.. — зойкнув Бен, бризкаючи слиною. Бідолаха щосили борсався і, вчепившись у нашийник руками, намагався його розірвати. Втім, він не міг протистояти наглядачам, які спільними зусиллями волочили його до кордону Глейду, вихід з якого був уже майже перегороджений правою стіною. — Ні-і-і-і!..

Бен спробував упертися ногами в камінь на межі Брами, та затримав процесію лише на мить. Попри опір, жердина невідворотно виштовхувала його в Лабіринт. Засуджений звивався всім тілом, намагаючись звільнитися від нашийника, та незабаром опинився за межами Глейду. До закриття Брами залишалося всього кілька секунд.

В останній відчайдушній спробі уникнути вигнання Бен вивернувся в петлі, ризикуючи зламати шию, й опинився вічна-віч із глейдерами. Томас не міг повірити, що перед ним людська істота: Бенові очі наповнював дикий страх, на вустах виступила піна, а бліда шкіра туго обтягувала кістки й напнуті вени. Він був мов якийсь прибулець — такого Томас зроду не бачив.

— Тримайте! — загорлав Альбі.

Бен протяжно скрикнув — так пронизливо, що Томас мимоволі затиснув вуха. Це був несамовитий тваринний вереск, від якого в бідолахи, напевно, луснули голосові зв’язки. В останню мить передній наглядач від’єднав наконечник з прикріпленим нашийником від основної труби, після чого решта рвучко втягли жердину досередини, залишивши Бена у Вигнанні. Його останні зойки потонули в жахливому гуркоті зімкнених мурів.

Томас заплющив очі, з подивом відчуваючи, як по його щоках покотилися сльози.

Розділ 15

Другу ніч поспіль Томас лягав спати, а перед очима стояло Бенове обличчя. Якби не цей хлопець, як усе було б нині? Томас майже повірив, що почувався б цілком комфортно і щасливо, пристосувавшись до нового життя, повсякчас відкриваючи щось нове заради заповітної мети стати бігуном. Майже… Та в душі відчував, що Бен — лише одна з його численних проблем.

Аж ось Бен зник; його витурили у світ гріверів, щоб там став він жертвою чудовиськ, які потягли його туди, куди тягнуть усю свою здобич. Попри те, що Томас мав об’єктивні причини ненавидіти Бена, перемогло співчуття.

Томас і уявити не міг, як воно — опинитися в Лабіринті, але останні секунди перед вигнанням Бена, коли той бився в істериці, бризкав слиною і репетував, благаючи про помилування, розвіяли в ньому сумніви в обґрунтованості першого правила Глейду: ніхто не має права виходити в Лабіринт, крім бігунів, та й то лише вдень. Якимось чином одного дня Бена вкусив грівер, тож хлопець краще за будь-кого знав, яка доля його спіткає потойбіч муру.

«Бідолаха, — подумав Томас. — Бідолаха».

Здригнувшись, Томас перекотився набік. Що більше він міркував над цим, то менш привабливою здавалася перспектива стати бігуном. Одначе, на диво, щось його вабило в Лабіринт.

Рано-вранці, ледь займалося на світ, Глейд наповнився буденними звуками робочого дня, що розбудило Томаса, — то він вперше по прибутті сюди міцно спав. Він сів і потер очі, намагаючись розвіяти дрімоту, але здався і знову ліг, сподіваючись, що про нього просто забудуть.

Забули — на хвилину.

А потім хтось штовхнув його в плече. Розплющивши очі, Томас побачив над собою Ньюта. «Що ще?» — подумав він.

— Вставай, лобуряко.

— І тобі доброго ранку. Котра година?

— Сьома, зелений. Мав же ти добряче виспатися після всього пережитого за два дні, — відповів Ньют з єхидною посмішкою.

Томас сів, клянучи всіх за те, що не може поспати ще кілька годин.

— Виспатися? До сьомої години? Ви що — селяни якісь, що встають ні світ ні зоря?

Селяни… Цікаво, звідки він знає про них такі подробиці? Томас знову замислився над вибірковістю своєї амнезії.

— Гм… Ну, коли ти сам про це заговорив… — Ньют сів поруч, схрестивши ноги. Кілька секунд він мовчав, спостерігаючи за тим, як прокидається Глейд. — Відішлю-но я тебе сьогодні до землеробів. Подивимося, зелений, може, їхня робота припаде тобі до душі більше, ніж забій нещасних поросят.

Томасу набридло, що до нього звертаються як до дитини.

— Може, годі вже мене так називати?

— Як? Нещасним поросям?

Томас хмикнув і похитав головою.

— Ні, зеленим. Я більше не новачок, хіба не так? Після мене прибула ще дівка. Ось її і називай зеленою, а мене звати Томас.

Думки про дівчину завирували в голові з новою силою, і знову з’явилося відчуття, ніби він колись був з нею знайомий. Томасу стало тоскно. Захотілося побачити новеньку. «Нісенітниця якась, — подумав він. — Я навіть імені її не знаю».

Ньют відкинувся назад і здивовано звів брови.

— Отакої! Ти наче за ніч відростив собі справжні яйця!

Томас вирішив не звертати уваги на глузи і запитав:

— А хто такі землероби?

— Так ми називаємо хлопців, які горбатяться на Городі: орють, сапають, садять тощо.

— А хто у них наглядач? — Томас кивнув у бік городів.

— Зарт. Нормальний хлопець. Ну, поки хто не здумає ледарювати. Це той здоровань, який тримав жердину за передній край.

Томас сподівався, що сьогодні вже не почує ні про Бена, ні про Вигнання. Тема викликала в ньому лише тугу і відчуття провини, тому він поквапився заговорити про щось інше.

— Чому саме ти мене всякчас будиш?

— А що — тобі не подобається бачити вранці моє обличчя?

— Не дуже. Ну…

Та не встиг він завершити фразу, як Глейд здригнувся від гуркоту Брами, яка відчинялася на день. Томас глянув у бік Східної Брами, немов очікував побачити Бена, який стояв по той бік проходу, але натомість помітив Мінхо. Бігун поволі вийшов у Лабіринт і щось підняв із землі.

Це був наконечник жердини зі шкіряним нашийником. Мінхо, який, мабуть, зовсім не був здивований, кинув її одному з бігунів, і той поніс її в сарай із садовим реманентом.

Збентежений Томас обернувся до Ньюта. Як Мінхо може бути таким байдужим до того, що сталося?

— Що за…

— Я бачив тільки три Вигнання, Томмі. І всі не ліпші від учорашнього. Так от, щоразу грівери залишають нашийник біля входу. Як подумаю про це, аж мов хто приском за шкуру сипле.

Томас не міг не погодитися.

— А що вони роблять з людиною після того, як зловлять?

Цікаво, він справді хотів знати відповідь?

Ньют байдуже стенув плечима, але не надто переконливо. Вочевидь, він просто не хотів про це говорити.

— Розкажи мені про бігунів, — раптом попросив Томас. Слова самі зірвалися з язика: він мовчки чекав на відповідь, попри поривання перепросити і змінити тему розмови. Хоч він і бачив грівера крізь вікно, надто вже йому кортіло якнайбільше довідатися про бігунів. Потяг усе дізнатися був таким самим непереборним, як і незбагненним. Томас уже не сумнівався у своєму призначенні.

— Про бігунів? А для чого? — спитав Ньют після тривалої паузи. Його вочевидь спантеличило Томасове прохання.

— Просто цікаво.

Ньют метнув на нього підозріливий погляд.

— Ці хлопці — найкращі з найкращих. А інакше й бути не може. Тут усе залежить від них, — він підібрав камінець і жбурнув його, замислено спостерігаючи, як той підстрибом котиться по землі.

— А чому ти не з ними?

Ньют різко обернувся до Томаса.

— Був — поки кілька місяців тому не пошкодив ногу. Вона так і не загоїлася, — він мимоволі потягнувся рукою до кісточки і потер її. Обличчя скривилося, і Томасові здалося, що спричинив це не фізичний біль, а неприємні спогади.

— Як це сталося? — запитав Томас, поклавши собі викачати з хлопця якнайбільше інформації.

— Тікав од бісових гріверів, як іще? Мало не попався… — Ньют помовчав. — Досі здригаюся на саму думку, що був на волосину від Переміни.

Переміна. Томас був переконаний: коли він зрозуміє, що це таке, багато питань відпадуть самі собою.

— А до речі, що це таке? Що перемінюється? Невже після цього всі стають такими психами, як Бен, і кидаються на людей?

— Випадок Бена нетиповий. Ти, здається, хотів про бігунів поговорити? — своїм тоном Ньют недвозначно натякав на те, що тему Переміни закрито. Це лише дужче розпалило цікавість, але Томас був радий і тому, що розмова знову повертається до бігунів.

— Гаразд. Уважно слухаю.

— Як я сказав, вони найкращі з найкращих…

— І як ви їх добираєте? Перевіряєте на прудкість?

Ньют обдарував Томаса поблажливим поглядом і голосно зітхнув.

— Занадто вузько мислиш, зелений, або Томмі, якщо вже тобі так більше подобається. Прудкість — тільки одна з якостей бігуна. І не найголовніша, мушу сказати.

— Що ти маєш на увазі? — зацікавився Томас.

— Коли я кажу «найкращі з найкращих», то маю на увазі — найкращі у всьому. Щоб вижити в цьому клятому Лабіринті, треба бути кмітливим, прудким і дужим. Треба вміти приймати рішення і правильно оцінювати ступінь ризику, на який можна піти. Там немає місця дурості. А втім, і надмірній обережності теж, — Ньют відкинувся назад, спершись на лікті, й витягнув ноги. — Та й моторошно там, скажу по правді. Я геть не сумую за тими часами.

— А я гадав, грівери тільки ночами вилазять.

Нехай Томасу і призначено долею стати бігуном, та нариватися на одну з цих почвар дуже не хотілося.

— Зазвичай так.

— Тоді чого там боятися?

Про які ще жахи Томас має довідатися?

— Напруження, стрес, — зітхнув Ньют. — Схема Лабіринту змінюється щодня. Доводиться постійно тримати в голові розташування мурів, а потім ще наносити їх на довбані карти. Та найгірше — ти повсякчас трусишся, що не встигнеш повернутися назад. У простому лабіринті легко заблукати, а вже як щоночі стіни пересуваються, одна похибка — і капець: ніч у товаристві кровожерливих почвар тобі забезпечена. Лабіринт не для дурнів і легкодухів.

Томас насупився. Він ніяк не міг збагнути, що за непереборне чуття штовхає його в Лабіринт. А надто після вчорашніх подій. І все-таки його єство вимагало чимшвидше стати бігуном.

— А з чого раптом такий інтерес? — запитав Ньют.

Томас не квапився з відповіддю, боячись промовити це вголос.

— Я хочу стати бігуном.

Ньют обернувся і подивився йому в очі.

— Ти і тижня ще в нас не пробув, шлапак, а вже такі самогубні думки. Не зарано?

— Я не жартую.

Томас геть не розумів, щó спонукає його до цього, але нічого не міг із собою вдіяти. Фактично бажання стати бігуном було єдиним, що допомагало йому не зламатися в умовах, в яких він опинився.

Ньют так само невідривно дивився на Томаса.

— Я теж. Забудь про це. Ніхто ще не ставав бігуном першого ж місяця. Поминаючи вже перший тиждень. Тобі належить пройти дуже багато випробувань, перш ніж ми зможемо рекомендувати тебе наглядачу.

Томас звівся на ноги і заходився згортати спальний мішок.

— Ньюте, ти не зрозумів мене. Я не зможу цілий день вискубувати бур’яни — здурію. Гадки не маю, чим я займався до того, як мене відіслали сюди в залізному ящику, та нутром чую: бігун — моє призначення. Я впораюся.

Ньют пильно подивився на нього.

— Ніхто не спростовує цього, але ти маєш зачекати.

На Томаса накотилася хвиля нетерпіння.

— Але…

— Не сперечайся, Томмі, і просто повір. Почнеш усім язиком молоти, що ти надто хороший для сільськогосподарських робіт і тебе хоч зараз відпроваджуй у Лабіринт, — і наживеш собі купу ворогів. Пригальмуй.

Наживати ворогів Томасові хотілося найменше, та бажання стати бігуном нікуди не зникло, тому він вирішив зайти з іншого боку.

— Чудово. Поговорю про це з Мінхо.

— Ну-ну, спробуй, шлапак чортів. Бігунів вибирають Збори, і якщо ти вважаєш, що це я такий непоступливий, то вони просто тобі в обличчя розрегочуться.

— Як мені вас переконати, що я зможу стати справді добрим бігуном? Змушувати мене чекати значить марнувати час!

— Послухай-но мене, зелений, — підвівся Ньют і тицьнув у Томаса пальцем. — Ти уважно мене слухаєш?

Дивно, але Томас зовсім не злякався погрози. Він звів очі до неба і кивнув.

— Викинь з голови ці нісенітниці, поки інші не дізналися! Існують певні правила, і від цих правил залежить усе наше життя!

Він зробив паузу, але Томас промовчав, готуючись вислухати цілу лекцію.

— Порядок, — провадив Ньют. — Порядок. Постійно повторюй це кляте слово у своїй гнилій макітрі. Й ось причина, з якої ми тут не збожеволіли: ми гаруємо, не розгинаючи спин, і підтримуємо порядок. Саме заради порядку ми виперли Бена — недобре, коли навкруги бігають усілякі психопати і намагаються випустити тобі кишки. Порядок! І найменше нам треба, щоб ти його порушував.

Розуміючи, що ліпше вже йому облишити цю розмову, Томас поступився.

— Гаразд, — тільки й мовив він.

Ньют поплескав його по плечу.

— Укладімо угоду.

— Яку? — в Томаса знову прокинулася надія.

— Ти тримаєш язика за зубами про бігунів, а я постараюся якнайшвидше включити тебе до списку претендентів на тренування. Там і виявиш свої здібності. Але як почнеш базікати, можеш бути певний — назавжди позбудешся можливості стати бігуном. Як тобі така угода?

Томаса аж ніяк не приваблювала перспектива чекати до скону.

— Гнила угода.

Ньют звів брови. Томас нарешті кивнув.

— Гаразд.

— А тепер ходімо пожуємо до Казана. Сподіваюся, не вдавимося до біса.

Того ранку Томас уперше познайомився з сумнозвісним Казаном, щоправда, тільки здаля. Хлопець був заклопотаний приготуванням сніданку для армії голодних глейдерів. Йому було не більш як шістнадцять років, а він уже мав справжню бороду. Втім, все його тіло густо поросло волоссям, яке стирчало з-під засаленого одягу. Не найохайніший кухар на світі порається на кухні, подумав Томас. Надалі він вирішив пильніше придивлятися до вмісту тарілки, щоб не наковтатися огидного чорного волосся Казана.

Не встигли вони з Ньютом приєдналися до Чака, який сидів за садовим столиком на виході з кухні, як чималим гуртом глейдери посхоплювалися з місць і побігли до Західної Брами, про щось жваво перемовляючись.

— Чого це вони? — байдуже спитав Томас, дивуючись власному спокою. Він уже почав звикати до того, що в Глейді повсякчас відбувається щось непередбачене.

Ньют стенув плечима, не відриваючись од яєчні.

— Проводжають Мінхо й Альбі, які хочуть подивитися на того дохлого грівера, хай йому грець.

— До речі, — стрепенувся Чак. З рота у нього вилетів шматочок бекону. — У мене щодо цього виникло питання…

— Та невже, Чакі? — озвався Ньют. — І в чому ж полягає це кляте питання?

— Ну, — мовив Чак замислено, — знайшовся дохлий грівер, так?

— Так, — сказав Ньют. — Дякую, що просвітив.

Кілька секунд Чак задумано постукував виделкою по столу, а потім продовжив:

— А хто прикінчив почвару?

«Чудове питання», — подумав Томас. Він чекав відповіді од Ньюта, але той мовчав. Вочевидь, і сам гадки не мав.

Розділ 16

Ранок Томас провів у товаристві наглядача Городу, «горбатячись», як сказав би Ньют. Зарт був рослявим чорночубим хлопцем, від якого чомусь пахло квасним молоком. Саме він під час Вигнання стояв найближче до Бена, тримаючи жердину.

Зарт був неговіркий. Він коротко пояснив Томасові, щó той має робити, і дав йому спокій. Довелося Томасові сапати, підрізати гілки на абрикосовому дереві, сіяти насіння гарбуза і кабачків і збирати вже дозрілі плоди. Він був не в захваті від роботи на Городі, на хлопців, що працювали разом з ним, не звертав уваги, та однак тут було значно приємніше, ніж на Різниці Вінстона.

Коли вони вдвох із Зартом заходилися сапати довгий ряд кукурудзяних паростків, Томас вирішив, що це слушна мить про дещо запитати. Наглядач видавався не таким уже неприступним.

— Слухай, Зарте, — почав він.

Той кинув на Томаса швидкий погляд і знову взявся до роботи. На довговидому змарнілому обличчі хлопця вирізнялися сумні очі, і складалося враження, що він постійно чимось дуже зажурений.

— Чого тобі, зелений?

— Скажи, а скільки всього наглядачів у Глейді та які ще бувають професії? — поцікавився Томас.

— Ну, є будівельники, помийники, пакувальники, кухарі, картографи, медчуки, землероби, різники. І, ясна річ, бігуни. Всіх відразу не перелічиш. Можливо, я когось пропустив. Я надто не цікавлюся, хто чим займається.

Значення більшості слів пояснень не вимагало, але Томас вирішив уточнити.

— Чим займаються помийники?

Він пам’ятав, що Чак працював помийником, але про його конкретні обов’язки хлопчисько вперто мовчав. Одразу змінював тему.

— Ці нікуди не придатні шлапаки чистять виходки, миють душові, кухню, прибирають на Різниці після того, як там заріжуть худобину. Словом, займаються найбруднішою роботою. Можеш мені повірити: проведеш бодай день у товаристві цих бідолах — і більше до них повертатися тобі не захочеться.

Томасу раптом стало шкода Чака. Ба більше, він почувався винним. Хлопчик так старається подружитися з іншими хлопцями, а у відповідь отримує лише зневажливе ставлення і байдужість оточуючих. Так, Чак нудний і часто дістає розмовами, але Томасові подобалося спілкування з ним.

— А землероби? — запитав він, висмикуючи з землі великий бур’ян з грудкою глини на корінні.

Зарт кашлянув і відповів, не перериваючи роботи:

— Вони виконують головну роботу на Городі. Риють канави, длубаються в землі тощо, а у вільний час займаються іншою роботою по Глейду. Насправді в Глейді багато хто має кілька професій. Тобі хіба не сказали?

Томас проігнорував питання і продовжив, вирішивши довідатися якнайбільше.

— А пакувальники хто такі? Я вже в курсі, що вони займаються небіжчиками, але ж люди не так часто помирають, правильно?

— Небезпечні люди ці пакувальники. Вони ще виконують функцію охорони і поліції. Просто повелося називати їх пакувальниками. Тобі буде весело, як потрапиш до них.

У Томаса залишалося ще багато питань. Дуже багато. Чак та інші глейдери не квапилися відповідати на них, а Зарт, здається, був не від того, щоб потеревенити. Та, на диво, в Томаса зникло бажання продовжувати розмову. Раптом у голові знову спливли думки про дівчину, потім він подумав про Бена й дохлого грівера, загадкова смерть якого замість радості чомусь посіяла в глейдерів лише неспокій.

Нове життя не складалося.

Томас глибоко вдихнув. «Просто працюй», — вирішив він. І так і зробив.

Минуло всього кілька годин після полудня, а Томас від утоми вже ледве стояв на ногах: надто вже тяжко було працювати зігнутим без перепочину й колінкувати у пилюці. Різниця, Город. Два випробування.

«Бігун, — міркував він, ідучи на обід. — Дозвольте мені стати бігуном». Він знову подумав, що, напевно, безглуздо про це мріяти. Та, не розуміючи причини свого непереборного бажання, Томас не міг йому опиратися. Думки про дівчину теж були нав’язливі, хоч він щосили й гнав їх від себе.

Втомлений і розбитий, Томас попрямував на кухню попити і перекусити. Попри те, що обід був усього дві години тому, він зараз не відмовився б від ще однієї повноцінної порції. Нехай навіть зі свинини.

Томас гризнув яблуко і гепнувся на землю поряд із Чаком. Ньют сидів неподалік, але сам-один, і ні з ким не розмовляв, тільки гриз нігті, чого Томас раніше за ним не помічав. Напружений погляд і глибокі зморшки на чолі видавали сильне занепокоєння.

Дивна Ньютова поведінка не проминула і повз Чакову увагу. Він поставив питання, що вертілося в Томаса на язиці.

— Що це з ним? — шепнув він. — Зовсім як ти, коли тебе тільки-но вийняли з Ящика.

— Не знаю, — відповів Томас. — У нього самого запитай.

— Я чую кожне слово, чорти б вас ухопили, — голосно промовив Ньют. — Не дивно, що коло вас ніхто не хоче спати.

Томас почувався так, ніби його спіймали на крадіжці, але турбота його була щира, бо Ньют був одним з небагатьох у Глейді, хто викликав симпатію.

— Щось не так? — поцікавився Чак. — Не ображайся, але ти сумний, як купа дристу.

— Та взагалі все не так, — відповів Ньют і замовк, дивлячись кудись у порожнечу. Не встиг Томас уточнити, що він має на увазі, як той заговорив знову. — Ця дівка з Ящика… Вона повсякчас марить, верзе якісь нісенітниці, але ніяк не отямиться. Медчуки роблять усе можливе, намагаються її годувати, та щоразу вона їсть дедалі менше. Кажу вам, за цим криється якийсь недобрий замисел.

Томас втупився в яблуко, потім відкусив від нього і відчув у роті гіркоту — він раптом зрозумів, наскільки сильно переймається здоров'ям дівчини. Томас хвилювався про неї, як про близьку людину.

— Якась дурня, та й годі, — голосно зітхнув Ньют. — Але зараз мене найбільше турбує не це.

— А що? — запитав Чак.

Томас аж посунувся вперед, настільки зацікавившись, що навіть про дівчину забув.

Ньютові очі звузилися, і він подивився у бік одного з виходів з Глейду.

— Альбі з Мінхо, — пробурмотів він. — Вони мали повернутися ще кілька годин тому.

Не встиг Томас і оком змигнути, як час було знову повертатися до роботи: він смикав бур'яни і лічив хвилини, коли нарешті зможе покинути Город. Занепокоєння Ньюта передалося і йому, тому час до часу він позирав на Західну Браму, очима шукаючи Альбі й Мінхо.

За словами Ньюта, вони повинні були повернутися до опівдня. Цього часу мало вистачити, щоб знайти дохлого грівера, оглянути його і повернутися. Не дивно, що Ньют хвилювався. Коли Чак припустив, що хлопці, можливо, втратили лік часу і вивчають грівера в своє задоволення, Ньют обдарував хлопчика таким спопеляючим поглядом, що Томас нітрохи б не здивувався, якби Чак в буквальному сенсі спалахнув. Але найбільше Томаса вразило інше: коли він запитав, чом би Ньюту просто не взяти кількох хлопців і не спробувати відшукати друзів у Лабіринті, на його обличчі відбився жах: щоки запали, потемніли і набули землистої барви. Та Ньют умить опанував себе і спокійно пояснив: щоб не втратити ще більшу кількість людей, рятувальні експедиції суворо заборонені. Однак Томас не сумнівався: на Ньютовому обличчі він вловив саме страх.

Ньют страшенно боявся Лабіринту.

Нехай що з ним там сталося (можливо, саме тоді він і пошкодив кісточку), а було це щось жахливе.

Томас постарався відкинути думки про Лабіринт і зосередився на висмикуванні бур’янів.

Вечеря минула у гнітючій атмосфері, але їжа тут була ні до чого. Казан з помічниками приготував ситні страви — смачний біфштекс, картопляне пюре, квасолю і гарячі рулети. Томас уже переконався, що жарти щодо Казанового куховарства таки просто жарти. Всі наминали його страви за обидві щоки, та ще й добавки просили. Але сьогодні ввечері глейдери сиділи за столами з виглядом воскреслих небіжчиків, яким востаннє в житті надали право поїсти, перш ніж запроторити в пекло.

Бігуни повернулися вчасно, і Томас із сумом спостерігав, як Ньют, уже не приховуючи паніки, відчайдушно метався від Брами до Брами, сподіваючись побачити Альбі й Мінхо. Але ті так і не з’явилися. Ньют велів глейдерам не зважати на нього і продовжувати спокійно їсти, а сам стояв і чекав на зниклих товаришів. Ніхто нічого не казав уголос, але Томас і сам розумів, що до закриття Брами залишалися лічені хвилини.

Глейдери послухалися Ньюта і знехотя їли. Томас сидів за столом разом з Чаком і Вінстоном, біля південної стіни Домівки. Він зміг запхнути в себе якусь дещицю, після чого в нього урвався терпець.

— Я не можу просто сидіти і невідь-чого чекати, коли вони застрягли в Лабіринті, — сказав він і кинув виделку на тарілку. — Піду до Ньюта.

З цими словами Томас підвівся і пішов до Брами.

Ніхто не здивувався, коли Чак пішов за ним.

Ньюта вони розшукали коло Західної Брами. Він ходив туди-сюди, раз у раз нервово запускаючи пальці у волосся. Побачивши хлопців, Ньют підвів голову.

— Куди вони могли подітися? — вигукнув він тремтячим високим голосом. Томас був зворушений тим, що Ньют так непокоїться через Мінхо й Альбі, наче ті були для нього рідними.

— Чому ви не посилаєте туди рятувальну команду? — запитав він. Йому здавалося глупством просто сидіти тут і хвилюватися, коли просто можна вибратися в Лабіринт і знайти зниклих.

— Чорт за… — почав був Ньют, але осікся. На секунду він заплющив очі та глибоко зітхнув. — Це неможливо. Розумієш? Більше не будемо про це. Є правила, і ми не можемо їх порушувати. А надто тепер, коли Брама от-от зачиниться.

— Але чому? — не вгавав Томас. Він не розумів, чому Ньют так опирається. — А як вони там застрягнуть і їх схоплять грівери? Хіба ми не зобов’язані їм допомогти?

Ньют обернувся до нього; його обличчя було багряним од злості, а очі буквально метали блискавки.

— Замовкни, зелений! — гаркнув він. — Ти ще й тижня тут не прожив! Ти що — вважаєш, я не ризикнув би власним життям, щоб врятувати цих бовдурів?

— Ні… я… вибач. Я не те хотів… — Томас не знав, що казати; йому лише хотілося якось допомогти.

Ньютів вираз трохи пом’якшився.

— Томмі, ти ніяк не дотумкаєш. Вихід вночі в Лабіринт — то самогубство. Ми тільки втратимо ще більше людей. Якщо ці шлапаки не повернуться… — він замовк, не наважуючись вимовити те, що всі й так розуміли. — Вони обидва дали обітницю, як і я свого часу. Як усі ми. На твоїх перших Зборах, коли тебе остаточно припишуть до котрогось із наглядачів, тобі теж доведеться присягнутися ніколи не виходити в Лабіринт вночі. Нізащо на світі, за жодних обставин.

Томас подивився на Чака: обличчя того було таким самим блідим, як у Ньюта.

— Ньют цього не скаже, — промовив хлопчик, — тому скажу я. Якщо Альбі з Мінхо не повертаються, то це означає, що вони загинули. Мінхо занадто розумний, щоб заблукати. Це неможливо. Вони мертві.

Ньют нічого не відповів. Чак розвернувся і з похнюпленою головою побрів у Домівку. «Мертві?» — повторив про себе Томас. Ситуація настільки погіршилася, що він не знав, як реагувати, — в душі була лише порожнеча.

— Шлапак має рацію, — пригнічено мовив Ньют. — Ось чому ми не маємо права вирушити на пошуки. Не можна допустити, щоб стало ще гірше.

Він поклав руку Томасу на плече, але вона тут-таки безвольно сповзла вниз. По щоках у Ньюта покотилися сльози. Томас був певен, що ніколи в минулому, пам’ять про яке була захована глибоко в темних закапелках свідомості, він не бачив людини, більше убитої горем, ніж Ньют. Густі сутінки відповідали похмурому настрою Томаса.

— Брама зачиниться за дві хвилини, — промовив Ньют. Коротка фраза прозвучала як смертний вирок. Не промовивши більше жодного слова, Ньют пішов геть.

Томас похитав головою. Він ледве знав Альбі й Мінхо, але думка про те, що вони загубилися в Лабіринті та що їх убили моторошні чудовиська, одне з яких Томас бачив крізь вікно рано-вранці, завдавала нестерпного болю.

Тут Глейдом прокотився гуркіт, і Томас здригнувся. Потім залунав скрегіт і хрусткіт каміння: зсувалися мури. Брама зачинялася на ніч.

Розкидаючи уламки каміння та здіймаючи хмари пилу, по землі повзла права стіна. Її замкові стрижні, останні з яких розташовувалися на такій висоті, що, здавалося, здатні проштрикнути небо, повільно наближалися до отворів, що містилися на торці протилежної стіни. Наче заворожений, Томас дивився на кам’яну глибу, яка сунула по землі всупереч здоровому глузду. Йому досі не вірилося, що це не сон.

І раптом ліворуч він помітив якийсь рух.

Просто перед ним у глибині зникаючого коридору в Лабіринті щось майнуло.

Спершу з’явився страх; Томас позадкував, побоюючись, що на нього повзе грівер, та незабаром неясні контури оформилися у дві людські фігурки, які шкандибали в бік Брами. Змахнувши з очей полуду страху, Томас придивився пильніше і зрозумів: це Мінхо, що тягне за собою Альбі, який безсило повис у нього на плечі. Мінхо побачив Томаса і підняв голову. Томас був певен, що цієї миті в нього очі вилазили з орбіт.

— Його зачепило!.. — насилу крикнув Мінхо здавленим голосом. Здавалося, кожен його крок міг стати останнім.

Томас не очікував такого повороту подій, і йому знадобився час, щоб отямитися.

— Ньюте! — гукнув він, насилу відірвавши погляд від Альбі з Мінхо. — Ідуть! Я їх бачу!

Він знав, що слід би вибігти за двері й допомогти, та його зупинило правило, яке забороняє виходити з Глейду.

Ньют, який на той час уже був майже біля Домівки, вмить обернувся і, накульгуючи, побіг назад до Брами.

Томас знову поглянув у просвіт у стінах — і сполотнів: Альбі сповз зі спини Мінхо і впав на землю. Мінхо відчайдушно намагався підняти його на ноги, але здався і, схопивши товариша за руки, поволочив по кам’яній долівці.

Але до Брами залишалася ще добра сотня футів.

Права стіна невблаганно наближалася, і Томасу видалося: що більше йому хочеться сповільнити її хід, то вона швидше повзе. До повного зачинення Брами залишалися лічені секунди. Шансів на те, що Мінхо встигне дотягнути Альбі, уже не зосталося. Жодних шансів.

Томас обернувся в бік Ньюта: кульгаючи, той поспішав як міг, але здолав лише половину відстані до Томаса.

Хлопець знову визирнув у Лабіринт, потім глянув на рухомий мур. Ще кілька футів — і кінець.

І тут Мінхо спіткнувся і впав. Тепер уже напевно стало зрозуміло, що він не встигає. Час сплив, неможливо було щось зробити.

— Не роби цього, Томмі! Не здумай, чорти б тебе вхопили!.. — почув Томас Ньютів крик у себе за спиною.

Стрижні на торці правого муру скидалися на гігантські руки, що тягалися до глибоких пазів навпроти, ніби намагаючись якнайшвидше в них зануритися і спокійно відпочити вночі. Повітря сповнював оглушливий скрегіт каміння.

П’ять футів. Чотири фути. Три. Два.

Томас знав, що вибору не має. Він рвонув уперед і, в останню мить прослизнувши повз шпичаки, вбіг у Лабіринт.

Позаду нього зі страшним гуркотом зімкнулися стіни, і їхнє гудіння, відбившись від оповитого плющем муру, луною прокотилося коридорами, як божевільний регіт.

Розділ 17

Кілька секунд Томасу здавалося, що світ закам’янів. Гуркіт Брами змінився густою тишею; небо мов темною пеленою затягнуло, ніби сонце злякалося того, що крив у собі Лабіринт. Запали сутінки, і велетенські мури здавалися жахливими надгробними плитами, що здіймаються на порослому плющем цвинтарі велетнів. Томас притулився спиною до стіни, не вірячи до кінця в те, що втнув.

На саму думку про наслідки безрозсудного вчинку йому стало зле.

З заціпеніння Томаса вивели пронизливий крик Альбі та кректання Мінхо. Відштовхнувшись від муру, Томас кинувся до глейдерів.

Мінхо насилу звівся на ноги; навіть у слабкому сутінковому світлі вигляд бігун мав жахливий — спітнілий, брудний і весь подряпаний. На лежачого на землі Альбі взагалі не можна було дивитися — одяг подертий на клапті, руки в порізах і синцях. Томас здригнувся. Невже на Альбі напав грівер?

— Зелений, — сказав Мінхо, — якщо ти вважаєш, що скоїв геройський вчинок, то знай: ти найтупіший з усіх тупих гнилоголових на світі. Вважай, що ти вже небіжчик. Як і ми з Альбі.

Кров прихлинула до Томасововго обличчя — він розраховував бодай на якісь слова подяки.

— Не міг же я просто стояти там і спостерігати, як ви залишаєтеся за Брамою!

— Ну і яка нам з тебе тут користь? — закотив очі Мінхо. — Та що тут уже казати, чувак. Порушив Правило Номер Один — підписав собі смертний вирок.

— Дякую за теплі слова. Я лише намагався допомогти, — Томасу кортіло дати Мінхо доброго запотиличника. Наглядач силувано посміхнувся й опустився навколішки перед Альбі. Придивившись до потерпілого уважніше, Томас зрозумів, наскільки все кепсько: здається, Альбі був на межі. Темна шкіра швидко втрачала природний відтінок, дихання прискорилось і стало поверхневим.

Томаса охопило почуття безвиході.

— Що сталося? — запитав він.

— Не хочу обговорювати цього, — кинув Мінхо, мацаючи пульс Альбі й нахиляючись, щоб прикласти вухо йому до грудей. — Скажу тільки: грівери непогано вміють вдавати дохлих.

Томас безмірно здивувався.

— То його що… покусали… себто вжалили? І починається Переміна?

— Ти ще дуже багато не розумієш, — тільки й відповів Мінхо.

Томасу хотілося завити від досади. Він і без Мінхо чудово знав, що нічого не розуміє, саме тому і ставить запитання.

— Альбі помре? — змусив себе запитати Томас і здивувався, як буденно і байдуже прозвучало запитання.

— Оскільки ми не встигли до заходу сонця, то, либонь, так. Може померти вже за годину. Точно не знаю, як довго людина здатна протягнути без сироватки. Але будь певен, нам теж кінець, тож ним можеш не перейматися. Невдовзі ми всі вирушимо на той світ, — він сказав це так спокійно, що Томас не відразу зрозумів значення сказаного.

Нарешті серйозність ситуації почала доходити до його свідомості, й у нутрі все похололо.

— Ми і справді помремо? — запитав він, досі відмовляючись у це вірити. — Хочеш сказати, у нас немає шансів?

— Жодного.

— Та ну! Мусить же бути якийсь вихід! — Томаса дратував песимізм Мінхо. — Скільки гріверів можуть тут з’явитися?

Він глянув у коридор, що вів у Лабіринт, наче боявся, що чудовиська можуть приповзти на саму лише згадку про себе.

— Не знаю.

І тут у Томаса промайнула думка, що пробудила в ньому надію.

— А як же Бен, Галлі й решта вжалених? Вони ж вижили?

Мінхо кинув на нього погляд, який недвозначно давав зрозуміти, що Томас дурніший за коров’ячий дрист.

— Ти мене взагалі чуєш? Вони встигли повернутися до заходу, довбню! Повернулися в Глейд і отримали сироватку. Всі без винятку.

Томас гадки не мав, про яку сироватку товкмачив Мінхо, та зараз він мав важливіші питання.

— А я думав, що грівери виходять тільки поночі.

— Ти помилявся, шлапак. Вони завжди вилазять поночі, але це не означає, що вони не можуть з’являтися і за білого дня.

Томас не міг дозволити собі піддатися зневірі. Йому зовсім не хотілося здатися і покірно чекати на смерть.

— Чи вдавалося вижити бодай комусь після того, як він опинявся у Лабіринті поночі?

— Ні.

Томас насупився, гарячково намагаючись знайти бодай щось таке, що дало б слабку надію.

— А скільки всього людей загинуло?

Вкрай виснажений Мінхо сидів навпочіпки, поклавши руки на коліна і байдуже втупившись у землю.

— Щонайменше дванадцятеро. Ти хіба не ходив по цвинтарю?

— Ходив.

«То он як вони померли!» — подумав Томас.

— Там лежать ті, кого ми знайшли. Є багато пропалих безвісти, — сказав Мінхо й махнув рукою в бік відрізаного від них Глейду. — Клятий цвинтар не просто так влаштували на задвірках лісу. Ніщо так не отруює безтурботне існування, як щоденне нагадування про загиблих товаришів.

Мінхо підвівся, взяв Альбі за руки і кивнув Томасу на ноги.

— Хапай за смердючі милиці. Треба перенести його до Брами. Так вони бодай одне тіло зможуть виявити вранці.

Томас вирішив був, що недочув, — настільки дикою здалася фраза. Було враження, що ось-ось він остаточно і безповоротно збожеволіє.

— Цього не може бути! — гукнув він до муру, звівши голову.

— Годі скиглити! Сам винен. Не треба було порушувати правила. Берися за ноги.

Здригаючись від нападу нервової гикавки, Томас узяв Альбі за ноги. Удвох вони наполовину понесли, наполовину поволочили майже бездиханне тіло останню сотню футів до Брами, де Мінхо усадовив Альбі під муром. Судячи з вигляду Альбі, жити йому залишалося недовго — груди бідолахи заледве здіймалися й опускалася в такт важкому диханню, шкіра зросилася потом.

— Куди його вкусили? — запитав Томас. — Рану видно?

— Грівери не кусаються, вони колються. Місце уколу побачити неможливо. Цих місць може бути й дюжина.

Мінхо схрестив на грудях руки і притулився до стіни. Чомусь слово «колоти» здалося Томасу значно зловіснішим, ніж просто «кусати».

— Колються? Тобто?

— Чувак, ти не зрозумієш, поки своїми очима не побачиш.

— Гаразд, тоді чому він тебе не вколов?

Мінхо демонстративно витягнув руки.

— А може, і вколов! І я щомиті можу впасти без тями!

— Вони… — почав був Томас, але загнувся. Незрозуміло було, жартує Мінхо чи говорить серйозно.

— Немає ніяких «вони». Був тільки один, той самий «дохлий» грівер. Він раптом очуняв, вжалив Альбі й одразу ж злиняв, — Мінхо знову подивився в Лабіринт, що вже майже цілком потонув у пітьмі. — Можеш не сумніватися, невдовзі тут з’явиться армія цих почвар, щоб прикінчити нас своїми голками.

— Голками? — слова Мінхо здавалися Томасу дедалі страшнішими.

— Так, саме голками, — обмежився Мінхо лаконічною відповіддю і, здається, зовсім не збирався вдаватися в подробиці.

Томас ковзнув поглядом вгору — по густих заростях плюща, що приховував височенний мур. Розпач змусив його мислити раціонально.

— Ми можемо вилізти на стіну? — він подивився на Мінхо, але той мовчав. — Лози плюща. По них можна видертися?

Мінхо роздратовано зітхнув.

— Чесне слово, зелений, ти, напевно, вважаєш нас купкою ідіотів. По-твоєму, нам не могло спасти на думку видертися на ці кляті мури?

Вперше злість накотилась на Томаса з такою силою, що витіснила страх і відчай.

— Я лише намагаюся допомогти, чувак! Може, просто поговориш зі мною, замість відмахуватися від усього, що я пропоную?

Тут Мінхо підскочив до Томаса і вчепився в нього.

— Ти не розумієш, гнилоголовий! Ти взагалі ні чорта не знаєш і тільки погіршуєш становище, намагаючись вселити надію! Ми вже трупи! Чуєш мене? Трупи!

Томас не міг би сказати напевне, що зараз відчуває — злість чи жалість до Мінхо. Надто вже легко той здається.

Мінхо подивився на свої руки, якими схопив товариша, і на його обличчі з’явилося збентеження. Він розтиснув пальці й відступив. Томас демонстративно розправив зім’ятий одяг.

— Ой леле, ой леле… — прошепотів Мінхо й опустився на землю, затуляючи обличчя руками. — Мені ще ніколи не було так страшно, чувак. До такої міри — ніколи.

Томасу хотілося якось підбадьорити Мінхо, сказати йому, щоб він поводився як чоловік, думав тверезо і розповів усе, що знає про гріверів. Ну бодай щось!

Тільки-но він розтулив рота, щоб заговорити, як удалині почувся дивний звук. Мінхо вмить звів голову і глипнув у чорноту одного з кам’яних коридорів. У Томаса перехопило подих.

Звідкілясь із глибини Лабіринту линув зловісний шум — безперервне дзижчання з металевим брязкотом, що повторювалося що кілька секунд і нагадувало скрегіт ножів, які труться один об одного. Шум дедалі гучнішав, до нього приєдналося дивне клацання; Томасу спало на думку, що звук такий, наче довгі нігті барабанять по склу. Раптом пролунало протяжне виття і ще якийсь брязкіт, який нагадував дзвін ланцюгів.

Поєднання незрозумілих звуків справляло гнітюче враження, і та крихта відваги, що її Томас мав у запасі, стрімко маліла.

Мінхо звівся на ноги; у темряві майже не видно було його обличчя, та щойно він заговорив, Томас зрозумів, що хлопець нажаханий до смерті.

— Ми повинні розділитися — це наш єдиний шанс. Просто біжи! Біжи не зупиняючись!

І він розвернувся і побіг, і за кілька секунд уже зник з очей, розчинившись у Лабіринті й у темряві.

Розділ 18

Томас витріщався в темряву, де щойно розчинився Мінхо.

Його переповнила неприязнь до хлопця. Мінхо — ветеран цих місць, досвідчений бігун, а Томас — новачок, який перебуває у Глейді всього кілька днів і вперше потрапив у Лабіринт. І попри це, з них двох саме Мінхо втратив самовладання, запанікував, пустившись навтьоки за перших ознак небезпеки. «Як він міг мене тут кинути? — дивувався Томас. — Як міг так вчинити?»

Звук дедалі наростав. Хлопець чітко розрізнив шум працюючих моторів, до яких додавався монотонний металевий брязкіт, подібний до рипіння ланцюгів лебідки на старому заводі. А потім відчув запах — це нагадувало сморід горілого мастила.

Томас міг лише здогадуватися, яка доля його спіткала; він бачив грівера, але тільки мигцем і крізь брудну шибку. Що з ним зроблять? Як довго триватимуть його муки?

«Стоп!» — скомандував він собі. Він не має права безглуздо втрачати дорогоцінний час, просто чекаючи, коли по нього прийдуть і прикінчать.

Він повернувся до Альбі: той і досі напівлежав-напівсидів, привалений до стіни, вирізняючись у темряві нечіткою тінню. Томас опустився навколішки і намацав пульс на шиї. Наче є. Приклав вухо до грудей, як це робив Мінхо: ту-тук, ту-тук, ту-тук…

Ще живий.

Сівши навпочіпки, Томас витер з чола піт. І саме цієї миті він зрозумів одну дуже важливу річ щодо себе — отого Томаса з минулого: він не міг кинути товариша в біді. Нехай і такого запального, як Альбі.

Він нахилився, взяв Альбі за обидві руки і всадовив рівніше. Потім завдав тіло на спину і, крекчучи, підвівся на ноги.

Ноша виявилася непосильною: Томас повалився долілиць, і Альбі розпластався на землі поруч з ним.

З кожною секундою зловісні звуки гучнішали, луною відбиваючись од кам’яного муру Лабіринту. Томасу навіть здалося, що десь далеко, на тлі чорного неба, він побачив яскраві спалахи.

Та він аж ніяк не планував ніс до носа опинитися з джерелом світла і звуків. Томас вирішив зробити інакше і знову схопив Альбі за руки, щоб волочити його по землі, але вантаж виявився заважким, і вже за десять футів Томас облишив цю затію. Проте Альбі слід було кудись заховати.

Він знову відтягнув хлопця до Брами і сидячи притулив до стіни. Опустившись поруч і прихилившись спиною до муру, Томас трохи відсапався і заходився гарячково міркувати. Дивлячись у пройми чорних коридорів, у яких нічого не можна було розгледіти, він подумав, що план Мінхо тікати приречений на провал, навіть коли б він і зміг нести Альбі на собі. Він міг заблукати, а ще була ймовірність потрапити просто в лапи гріверів замість тікати від них.

Він зосередив увагу на стінах і плющі. Мінхо нічого до ладу не пояснив, але дав зрозуміти, що видертися на стіни неможливо. Однак…

План визрів сам собою. Успіх залежав від фізичних можливостей гріверів, про що Томас гадки не мав, та поки що кращого не вигадав.

Він пройшов кількадесят футів уздовж стіни, поки не знайшов найгустіші зарості плюща, які майже цілком оповили мур. Томас потягнувся, схопив одну з найдовших лоз, що сягала самісінької землі, і міцно за неї вхопився. Лоза виявилася значно міцнішою, ніж він припускав, — напевно, не менш як півдюйма в діаметрі. Він потягнув за неї, і вона відірвалася від стіни з таким звуком, наче дерли картон. Томас відходив від муру, віддираючи лозу, і коли віддалився на десять футів, верхня частина лози зникла з очей — потонула в темряві високо над головою. Але хлопець був певен, що лоза міцно тримається за верхівку стіни і не впаде на землю.

Йому нетерпеливилося перевірити лозу на міцність, тому він зупинився і щосили за неї смикнув.

Лоза витримала.

Томас смикнув ще раз. Потім ще і ще, вхопившись за лозу вже обіруч. Потім підібгав ноги і повис, при цьому його тіло потягло до стіни, як на гойдалці.

Лоза витримала.

Томас швидко відірвав від стіни ще кілька лоз, які повинні були послужити за мотузи для підйому вгору, перевірив кожну на міцність і впевнився, що тримаються вони незгірше за першу. Підбадьорений, він повернувся до Альбі й потягнув того до приготованих лоз.

Раптом у глибині Лабіринту пролунав різкий тріск, а за ним — моторошний металевий скрегіт. Томас здригнувся й обернувся, напружено вдивляючись у коридори, — він так захопився, що зовсім забув про наближення гріверів. Начебто нікого, та дзижчання, завивання і брязкіт чулися дедалі гучніше. Здається, стало трохи світліше: зараз Томас розрізняв значно більше деталей у Лабіринті, ніж кілька хвилин тому. Томас пригадав загадкове сяйво, що його він спостерігав разом з Ньютом у Глейді крізь вікно. Грівери близько. Без сумніву.

Томас притлумив паніку і взявся до справи.

Одну з лоз він обмотав навколо правої руки Альбі. Для здійснення задуманого довжини плюща було недосить, тож Томасу довелося підняти Альбі якнайвище на власних плечах. Зробивши сім витків лози навколо руки товариша, він зав’язав лозу вузлом. Потім узяв ще одну лозу і намотав її на ліву руку, далі зробив те ж саме і з обома ногами, обмотавши плющем кожну окремо. Томас хвилювався, що в Альбі може порушитися кровообіг, та ризикнути варто було.

Відкинувши всі сумніви, Томас продовжив роботу. Тепер прийшла його черга.

Схопивши вільну лозу обіруч, він почав видиратися вгору понад тим місцем, де щойно прив’язав Альбі. Томас полегшено зауважив, що густе листя плюща допомагає зручніше триматися за лози, а велика кількість вибоїн у кам’яній кладці правлять за чудові опори для ніг. Він подумав, наскільки спростилася б завдання, якби не…

Томас одразу ж викинув думку з голови: він не мав права кинути Альбі напризволяще.

Опинившись на кілька футів вище товариша, Томас декілька разів обв’язав собі груди плющем, пропустив лози попід пахвами, потім обережно розтиснув руки, продовжуючи твердо спиратися ногами на велику тріщину в камені, й повис у повітрі. Він полегшено зітхнув, коли лоза не порвалася.

Тепер починалося найскладніше.

Обабіч нього натягнуті чотири лози, на яких висить Альбі. Томас учепився за ту лозу, що тримала ліву ногу ватажка глейдерів, і потягнув на себе. Піднявши ногу всього на кілька дюймів, Томас випустив лозу з рук — вага тіла виявилася йому не під силу.

Він спустився на землю, вважаючи, що йому, можливо, буде легше не тягнути Альбі, а штовхати знизу вгору. Спробував піднімати товариша по декілька дюймів. Підняв ліву ногу і обмотав навколо неї ще одну лозу. Потім права нога. Коли обидві вони були міцно закріплені, Томас зробив те ж саме і з руками Альбі — спершу прив’язав праву, потім ліву.

Важко сапаючи, він відступив на крок, щоб подивитися, що з того вийшло.

Альбі висів, як лялька, всього на три дюйми вище, ніж п’ять хвилин тому.

Дедалі гучніше долинали з коридорів клацання, гул, дзижчання і завивання. Томасу навіть здалося, що ліворуч, у глибині Лабіринту, він помітив два червоні спалахи. Грівери наближалися, і тепер стало очевидно, що їх декілька.

Томас узявся до роботи.

Він повільно, але впевнено піднімав Альбі по стіні, поперемінно підштовхуючи ноги і руки товариша на два-три дюйми вгору. Потім Томас сам вилазив трохи вище по стіні, повиснувши просто під тілом Альбі, обмотував собі груди плющем і продовжував якомога вище піднімати ноги і руки Альбі, по черзі обв’язуючи їх лозами. Потім весь процес повторював спочатку.

Піднімався, обмотував, штовхав угору, підв’язував.

Піднімався, обмотував, штовхав угору, підв’язував… На щастя, грівери не надто квапилися, тож Томас ще мав якийсь час.

Помалу, дюйм по дюйму, хлопці повзли по стіні. Важко дихаючи й обливаючись потом, Томас працював з останніх сил. Він уже ледве утримував лози змоклими долонями, до того ж нили ноги від постійної необхідності спиратися на тріщини в камені. Тим часом звуки наростали — жахливі моторошні звуки. Але Томас не здавався.

Він зупинився лише тоді, коли вони з Альбі опинилися на висоті близько тридцяти футів над землею, і вільно повис на обмотаному навколо грудей плющі. Відштовхнувшись від стіни натертими, затерплими від утоми руками, хлопець розвернувся обличчям до Лабіринту. Тіло жахливо нило, здавалося, кожна клітина відчуває нелюдську втому, а м’язи благають про відпочинок. Щоб підняти Альбі ще бодай на дюйм, і мови бути не могло. Томас геть знесилів.

У цьому місці вони мусять сховатися. Або відбиватися.

Піднятися на верхівку муру вже не було можливості, тому залишалося сподіватися на те, що грівери не дивитимуться вгору або не здатні на це фізично. Втім, якщо хлопців і помітять, у Томаса зоставалася примарна надія скидати гріверів одного по одному з висоти, а не битися на землі з усіма ними водночас.

Він гадки не мав про те, щó на нього чекає і чи побачить він світанок, але розумів, що доля Альбі та його власна вирішаться тут, у заростях плюща на мурі.

За кілька хвилин Томас помітив попереду перший виразний спалах світла, що відбивалося від стін Лабіринту. Страхітливі звуки, гучність яких за цю годину тільки наростала, вже були подібні до пронизливого металевого вереску — чогось на кшталт передсмертних зойків робота.

Несподівано увагу привернуло червонясте світіння на стіні ліворуч. Томас повернувся — і мало не скрикнув од переляку: всього за декілька дюймів від нього сидів жук-жалюк. Просунувши тонкі довгі лапки крізь лози плюща, він у якийсь дивовижний спосіб тримався на кам’яній поверхні муру. Єдине червоне око жука світилося, наче крихітне сонце, та ще так яскраво, що на нього неможливо було дивитися. Томас примружився і придивився до «комахи».

Її тулуб мав форму сріблястого циліндра, десь із три дюйми в діаметрі та близько десятьох завдовжки, і з нього виступали дванадцять широко розставлених лапок з великою кількістю суглобів, що надавало жукові подоби ящірки. Через яскраві пучки червоного світла, спрямованого просто на нього, Томас не бачив голови жука-жалюка, та, вочевидь, вона була крихітна, і єдиним її призначенням було спостерігати.

А потім сталося те, від чого Томас аж заціпенів. Він був певен, що раз вже таке бачив у Глейді, коли один з жуків пробіг повз нього до лісу. Тепер сумніви розвіялися: червоний вогник відкидав тьмяні відблиски на спину «комахи», освітлюючи наче кров’ю написане слово:

БЕЗУМ

Томас уявити не міг, навіщо комусь знадобилося писати таке на спинках маленьких істот. Чи це попередження для глейдерів про потенційну небезпеку? Про якийсь безум.

Він уже знав, що жуки виконують функції шпигунів для тих, хто послав глейдерів сюди. Альбі висловився недвозначно, заявивши, що за допомогою жуків-жалюків за ними спостерігають Творці. Томас завмер і затамував подих, сподіваючись, що жуки реагують тільки на рух. Так спливло кілька виснажливих секунд, і легеням уже забракло повітря.

Аж раптом з негучним клацанням жук розвернувся і побіг геть, швидко сховавшись у листі. Томас глибоко вдихнув, потім ще раз, відчуваючи, як лози врізаються йому в груди.

Лабіринтом прокотився черговий пронизливий металевий скрегіт під супровід дедалі гучнішого дзижчання моторів. Намагаючись вдати з себе такого ж неживого, як Альбі, Томас повис на плющі.

І тут з-за рогу показалося дещо — і поповзло в їхній бік.

Дещо таке, що він уже раніше бачив, але тоді він був захищений товстою шибкою.

Дещо огидне.

Грівер.

Разділ 19

Томас з жахом спостерігав, як бридка істота повільно повзе довгим коридором Лабіринту.

Понад усе вона нагадувала результат невдалого експерименту, потвору з нічного жахіття. Чи то звір, чи то машина, грівер із брязкотом перекочувався кам’яними плитами. Його тіло нагадувало велетенську блискучу від слизу личинку, подекуди порослу хутром, яка потворно пульсувала в такт власному диханню. Грівер не мав чітко окреслених голови і хвоста, завдовжки був не менш як шість футів, а завширшки — близько чотирьох.

Що десять-п’ятнадцять секунд із тіла грівера вистромлювалися гострі металеві шпичаки, істота рвучко згорталася клубком і котилася вперед. Потім вона знову зупинялася, ніби переводила подих, і з огидним хлюпанням втягувала шпичаки назад у слизьку шкіру. Грівер методично повторював послідовність дій, долаючи таким чином кілька футів за раз.

Та на шкірі грівера були не лишень шпичаки і хутро. З його тіла подекуди, без системи, стирчали металеві кінцівки, кожна з яких, вочевидь, виконувала певну функцію. На деяких були встановлені потужні ліхтарі, з інших стриміли довгі страхітливі голки. На одній кінцівці Томас розгледів три відгалуження з гострими кігтями, які то стискалися, то розтискалися без будь-якої видимої причини. Коли істота перекочувалася, її механічні кінцівки складалися і відкидалися в боки, щоб уникнути контакту з землею. Цікаво, думав Томас, що — чи хто — могло породити таких страшних, бридких істот?

Тепер стало зрозуміло, що то були за звуки. Коли грівер котився, чулося монотонне дзижчання, подібне до брязкання ланцюга бензопили, а шпичаки і механічні кінцівки вдарялися об кам’яну долівку, що пояснювало природу незрозумілого гуркоту. Але від чого в Томаса по спині мурашки бігали, то це від якогось присмертного виття, яке видавала істота, зупиняючись, — це було схоже на стогони смертельно поранених на полі бою.

Почвара, яка зараз-от наближалася до Томаса, і в найгіршому жахітті не могла наснитися. Зусиллям волі хлопець примусив себе відкинути страх і завмер, щоб не ворухнутися. Залишалося сподіватися, що грівер їх з Альбі просто не помітить.

«Може, і не помітить, — подумав Томас. — Може».

Та щойно він згадав про жука-жалюка, який напевно встиг позначити місце їхнього укриття, хистка надія вмить розбилася об сувору реальність.

З клацанням і дзижчанням грівер і далі перекочувався коридором, виписуючи зиґзаґи. Під час кожної зупинки він випускав сталеві кінцівки-мацаки і нишпорив навколо себе, як робот, що вишукує ознаки життя на незвіданій планеті. Примарні тіні, які витанцьовували на стінах Лабіринту, збудили в Томасовій пам’яті розпливчастий спогад, захований глибоко в підсвідомості. Він раптом згадав, що змалку дуже боявся тіней на стінах. Йому раптом до щему в серці закортіло додому, в дитинство, — кинутися в обійми мами й тата, які, він сподівався, досі живі, сумують за ним і шукають його.

У ніс вдарив різкий запах горілого — смердюча суміш перегрітої машинної оливи і паленого м’яса. Просто в голові не вкладалося, що люди здатні створити таку страхітливу істоту і послати її полювати на дітей.

Намагаючись не думати про це, Томас заплющив очі й зосередився на тому, щоб не рухатися. Істота наближалася.

Вр-р-р.

Клац-клац-клац.

Вр-р-р.

Клац-клац-клац.

Не підводячи голови, Томас крадькома зиркнув униз, — грівер доповз до стіни, на якій вони з Альбі висіли. І зупинився біля зачиненої Брами, всього лишень за кілька ярдів правіше від Томаса.

«Будь ласка, вибери інший шлях», — подумки благав Томас.

«Поверни».

«Забирайся».

«Отуди».

«Будь ласка!»

Грівер випустив шпичаки і покотився просто до того місця, над яким висіли Томас з Альбі.

Вр-р-р.

Клац-клац-клац.

Зупинився, а потім підкотився просто до муру.

Томас затамував подих, щоб не зронити найменшого звуку. Зараз грівер був точно під хлопцями. Томасу кортіло подивитися вниз, але він розумів, що будь-який, навіть найслабший рух, здатен його виказати. Світло, які істота розсіювала на всі боки, і миті не затримувалося на місці, обнишпорюючи стіни коридору.

Аж раптом вогні згасли.

Все довкола поринуло в темряву. Запала тиша. Почвара наче відімкнулася — вона не ворушилася і не видавала жодних звуків. Стихло навіть виття. Тепер, коли погасло світло, Томас узагалі нічого не бачив.

Він мов осліп.

Серце, що мало не вискакувало з грудей, потребувало кисню, і Томас кілька разів вдихнув носом. А що як почвара почує дихання? Або відчує запах? Адже волосся, руки, одяг, все тіло просякнуте потом. Томаса охопив незвіданий досі страх, доводячи до божевілля.

Поки що все було тихо. Ні руху, ні світла, ні звуку. Очікування наступного кроку істоти просто добивало Томаса.

Спливли секунди. Хвилини. Томас уже не відчував власного тіла — груди оніміли. Він насилу приборкав бажання загорлати до чудовиська внизу: «Убий мене — або забирайся у свій барліг!»

Аж раптом коридор знову сповнило світло і звуки: грівер ожив, залунало дзижчання і клацання.

А потім істота полізла по стіні.

Розділ 20

Грівер шпичаками врізався у стіну, навсібіч розкидаючи обірвану лозу й уламки каміння. Як і лапки жука-жалюка, його кінцівки вправно ворушилися, оснащені гострими гаками, за допомогою яких він чіплявся за нерівності в кам’яних блоках і дерся нагору. Яскравий ліхтар на одному з мацаків освітив Томаса, та цього разу промінь не ковзнув убік.

Остання надія висоталася з Томасового тіла.

Залишалося хіба тікати. «Пробач, Альбі!» — подумав він, виплутуючись із лози, що утримувала його. Лівою рукою вхопившись за зарості плюща над головою, він розв’язав на грудях останні вузли і приготувався. Рухатися вгору не можна, бо грівер, котячись за ним, одразу ж наштовхнеться на Альбі. А спускатися вниз можна хіба в тому разі, якщо Томас надумав швидко піти з життя.

Доведеться рухатися вбік.

Томас потягнувся і схопив лозу за два фути ліворуч од себе, потім намотав її на руку і щосили смикнув. Лоза трималася міцно, як і попередні. Кинувши швидкий погляд униз, Томас помітив, що грівер здолав уже половину відстані до нього — тепер чудовисько не гаяло часу на зупинки і рухалося значно швидше.

Томас відкинув убік лозу, що звисала з грудей, і гойднувся ліворуч. Щоб, як маятник, не полетіти назад до того місця, де висів Альбі, він виставив руку і швидко схопився за іншу лозу. На щастя, вона виявилася грубенькою. Далі він учепився за неї обіруч і, розвернувшись обличчям до стіни, вперся підошвами. Витягнувши праву руку якнайдалі, вхопився ще за наступну лозу. Потім за наступну. Томас, як мавпа, спритно перескакував з лози на лозу, рухаючись навіть швидше, ніж розраховував.

Грівер дзижчав і клацав, тільки тепер до цих звуків додався ще й тріск каміння, що трощилося під почварою. У Томаса здригалися всі кості. Зробивши ще кілька потужних ривків, він озирнувся.

Грівер більше не повз до Альбі, а тримав курс на Томаса. «Нарешті, — подумав він, — бодай щось пішло, як задумано!» Хлопець щосили ногами відштовхнувся від стіни і вчепився в чергову лозу, продовжуючи рух.

Тепер Томасу не треба було озиратися, щоб зрозуміти: щосекунди грівер невблаганно його наздоганяє. Переслідувача видавали звуки. Довго так тривати не могло, тому в хлопця не залишалося іншого виходу, крім як спуститися на землю.

Він потягнувся до наступної лози, та замість міцно вхопитися за неї, дозволив руці трохи сповзти вниз. Лоза обпекла долоню, зате Томас тепер опинився на кілька футів нижче. З наступним рухом він вчинив так само. Потім ще. Перестрибнувши ще тричі, Томас був уже на півдорозі до землі. Стерті до крові долоні нестерпно боліли, і тільки викид адреналіну допомагав упоратися зі страхом, що цілком заволодів хлопцем. Та незважаючи ні на що, Томас цілеспрямовано просувався вперед.

Коли він знову хитнувся на лозі, у темряві перед ним щось показалося, та коли він зрозумів, що саме, — було вже запізно: коридор закінчувався, різко звертаючи праворуч.

Томас втелющився в кам'яну перепону, що раптово постала перед ним. Мимоволі розтиснувши пальці, він полетів униз. Аби уникнути удару об камінь, розкинув руки в боки і спробував на льоту вхопитися за лози плюща. І саме цієї миті краєм ока побачив грівера — той швидко змінив напрямок руху й опинився зовсім близько, готуючись учепитися в Томаса пазурами.

Пролетівши половину відстані до землі, хлопець усе-таки примудрився вхопитися за лозу, ледь не повиривавши собі рук — таким різким виявилося гальмування. Він щосили відштовхнувся обома ногами від муру, дивом ухилившись від випущених грівером голок і пазурів, і правою ногою в польоті вдарив монстра по механічній руці. Різкий хрускіт свідчив про маленьку перемогу. Втім, його захват випарувався, тільки-но Томас відчув, що лоза, на якій він повис, хитнулася назад і він ось-ось вріжеться просто в спину чудовиську.

Під впливом нової порції адреналіну хлопець зреагував миттєво: він притиснув ноги до грудей і, відчувши, що торкнувся слизького тіла грівера, різко випростався і щосили відштовхнувся від спини монстра, звиваючись при цьому всім тілом, щоб уникнути контакту з націленими на нього шпичаками і пазурами. Відлетів ліворуч, потім відштовхнувся від муру Лабіринту і спробував ухопитися ще за одну лозу. Позаду пролунало страшне клацання, і Томас відчув, як щось різонуло його по спині.

На стіні хлопець намацав чергову лозу і вчепився в неї обіруч. Попри страшний біль у обдертих долонях, трохи розтиснув пальці та плавно з’їхав по лозі вниз на землю. Відчув під ногами тверду долівку і, перемагаючи нелюдську втому, побіг щодуху.

Майже відразу за спиною гупнула на землю туша грівера, а тоді полинули вже звичні для вуха звуки — дзижчання й клацання почвари: вона рухалася. Не було коли озиратися — кожна секунда була на вагу золота.

Томас завернув за ріг в один з коридорів Лабіринту, потім в інший. Мчав щодуху — так, як ще в житті не бігав. Звертаючи у наступні й наступні коридори, він намагався запам’ятати маршрут, сподіваючись, що все-таки доживе до тої миті, коли зможе цю інформацію використати для повернення до Глейду.

Праворуч, тоді ліворуч. Прямо по коридору, знову праворуч. Ліворуч. Праворуч. Двічі ліворуч. Ще один довгий коридор. Брязкотіння переслідувача не слабшало, але й Томас не втрачав темпу.

Він біг і біг, і серце вже було готове вискочити з грудей. Глибоко вдихаючи, він намагався наповнити легені киснем, хоча чудово розумів, що довго така шалена гонка тривати не може. І думав: а чи не легше зупинитися й битися — та й по всьому?

Він завернув за ріг — і став як укопаний. Важко сапаючи, Томас прикипів очима до видовища попереду.

Встромляючи шпичаки в кам’яну долівку, просто на нього котилося три грівери.

Розділ 21

Обернувшись, Томас побачив, що перший грівер теж наближається, тільки трохи повільніше, і, наче глузуючи, стискає і розтискає залізні кліщі.

«Знає, що мені гаплик», — подумав Томас. Після стількох зусиль він зрештою потрапив у облогу гріверів. Все скінчено. Не встиг і тиждень закарбувати в пам'яті, як життя обривається.

Охоплений горем, хлопець прийняв рішення. Без бою він не здасться.

Оскільки сутичка з одним чудовиськом — це краще, ніж з трьома, він помчав назад — просто назустріч гріверу, який переслідував його від самої Брами. На якусь мить почвара завмерла і навіть перестала ворушити пазурами, наче сторопівши від нечуваної зухвалості. Помітивши, що чудовисько пригальмувало, Томас з криком кинувся вперед.

Та грівер умить ожив: вистромивши шпичаки, він покотився, готуючись зіткнутися з супротивником. Помітивши, що монстр знову рухається, хлопець мало не зупинився — вмить випарувався спалах божевільної відваги, — але все-таки продовжив бігти.

Коли до зіткнення залишалася секунда, за яку вдалося в усіх подробицях роздивитися металеві шпичаки, хутро і слизьку шкуру чудовиська, лівою ногою Томас щосили відштовхнувся від долівки і сторчголов пірнув праворуч. Не в змозі впоратися з інерцією, грівер затрусився всім тілом і буквально став дибала, щоб зупинитися, — Томас зауважив, що тепер він рухався значно спритніше. Блискавично розвернувся з пронизливим металевим скреготом і приготувався атакувати жертву. Та шлях до відступу вже був вільний.

Томас схопився на ноги і побіг назад коридором, а його переслідувало відразу чотири грівери. Він не зупинявся, але, судячи зі звуків, грівери його наздоганяли. Томас біг з останніх сил, намагаючись не думати про те, що смерть у пазурах чудовиськ — лише питання часу.

І раптом, коли він здолав ще три коридори, з-за рогу до нього метнулися дві руки і ривком втягли в прохід. Від страху в Томаса мало не вистрибнуло з грудей серце; він спробував опиратися. Але, зрозумівши, що його схопив Мінхо, припинив брикатися.

— Що…

— Мовчи й бігом за мною! — крикнув Мінхо, вже тягнучи Томаса за собою, ще той і на ноги толком не зіп’явся.

І миті не роздумуючи, Томас рвонув за товаришем. Вони бігли Лабіринтом, звертаючи в нові й нові коридори, — видно було, що Мінхо напевне знає, що робить і куди біжить, бо жодного разу не зупинився поміркувати.

Завернувши за черговий ріг, Мінхо спробував заговорити, жадібно хапаючи ротом повітря.

— Я побачив… як ти вправно пірнув… там, у коридорі… й у мене виникла ідея… нам треба протриматися ще трохи…

Томас уважав за краще не розпитувати, щоб не засапатися, і мовчки мчав за бігуном. Не треба було озиратися, щоб зрозуміти: грівери швидко наздоганяють. Томасове тіло було однією суцільною раною, ноги відмовлялися продовжувати нестримну гонку. Та він уперто біг, сподіваючись лише на те, що серце нагло не припинить качати кров.

Хлопці проминули ще кілька поворотів, коли попереду Томас побачив щось незрозуміле. Щось… неправильне. А слабке світло, яке випромінювали переслідувачі, лише підкреслювало неймовірність того, що постало перед очима.

Коридор не упирався в чергову стіну.

Попереду була темрява.

Томас примружився, силкуючись зрозуміти, що ж воно таке, а хлопці бігли просто в темряву. Здавалося, обидва мури обабіч закінчуються небом. Виднілися зорі. Наблизившись, Томас нарешті збагнув, що то за отвір: Лабіринт закінчився.

«Як? — здивувався він. — Як після стількох років пошуку нам з Мінхо так легко вдалося знайти вихід?»

Мінхо немов прочитав його думки.

— Не радій, — ледве промовив від утоми він. За кілька футів до того місця, де коридор обривався, Мінхо зупинився і, виставивши руку, перегородив Томасу дорогу. Томас пригальмував і обережно підійшов до місця, де Лабіринт закінчувався небом. Брязкіт гріверів чувся дедалі гучніше, але цікавість узяла гору.

Хлопці справді опинилися біля виходу з Лабіринту, але, як і сказав Мінхо, радіти не було сенсу. Хай куди переводив Томас погляд — угору, вниз, ліворуч або праворуч, — він бачив тільки небо і мерехтливі зорі, наче стояв на краю всесвіту. Картина водночас була і страшною, і чарівною. На мить у нього запаморочилося в голові, й він відчув слабкість у колінах — заледве встояв на ногах.

На обрії займалося на світ, небо світлішало на очах. Томас дивився мов заворожений, не розуміючи, як таке може бути. Здавалося, ніби спершу хтось побудував Лабіринт, а потім навіки-віків поставив його ширяти в порожнечі.

— Не розумію, — прошепотів Томас, не впевнений, чи Мінхо його почує.

— Обережніше, — відповів бігун. — Ти будеш не першим шлапаком, який полетить зі Стрімчака, — він схопив Томаса за плече і кивнув назад, углиб Лабіринту. — Ти нічого не забув?

Досі Томас уже чув слово «стрімчак», та його асоціації відрізнялися від того, що він побачив. Безкрає чисте небо ввело хлопця в якийсь гіпнотичний ступор. Він мотнув головою, змусивши себе повернутися до реальності, й озирнувся на гріверів. Вони були від глейдерів усього за дюжину ярдів і рухалися на диво швидко.

Ще Мінхо й не встиг нічого пояснити, як пазли склалися.

— Ці тварюки небезпечні, — сказав Мінхо, — та водночас тупі як баняк. Стій тут, біля мене, обличчям до…

— Я зрозумів. Я готовий, — урвав він товариша.

Вони поволі відступили назад до самісінького краю прірви і стали в центрі коридору впритул один до одного, обличчям розвернувшись до гріверів. Усього декілька дюймів відділяли їх від падіння зі Стрімчака в порожнечу, де не було нічого, крім бездонного неба.

Тепер вони могли покластися тільки на власну мужність.

— Треба діяти синхронно! — крикнув Мінхо. Голос його майже потонув у оглушливому брязкоті шпичаків об каміння. — За моїм сигналом!..

Можна було тільки здогадуватися, чому грівери рухалися вервечкою — ймовірно, їх обмежувала ширина коридору, яка не дозволяла наступати широким фронтом. Та хай там як, а вони котилися один по одному, з гучним брязканням і несамовитим виттям на весь Лабіринт, з твердим наміром убити. Дюжина ярдів скоротилася до дюжини футів, і до зіткнення з монстрами залишалося декілька секунд.

— Приготуйся, — твердо скомандував Мінхо. — Стій на місці… ще рано…

Томасові було несила чекати бодай зайву мілісекунду, хотілося заплющити очі й більше ніколи в житті не бачити цих почвар.

— Зараз! — гукнув Мінхо.

І саме тієї миті, коли перший грівер виставив кліщі, готуючись завдати удар, Мінхо з Томасом кинулися врізнобіч до протилежних стін коридору. Судячи зі страшного вереску, що його видав перший грівер, Томасова тактика спрацювала і цього разу. Чудовисько зірвалося в Стрімчак. Дивно, та його передсмертний крик обірвався миттєво, а не лунав ще деякий час, поки чудовисько падало.

Врізавшись у стіну, Томас умить розвернувся і побачив, як другий грівер, не встигнувши зупинитися, саме перевалюється через край прірви. Третій ще упирався в кам’яну долівку густо втиканою шпичаками кінцівкою, але інерція була занадто велика. Пролунав оглушливий скрегіт металу, від якого аж холодок пробіг у Томаса по спині, й уже за мить чудовисько зірвалося вниз, услід за двома першими. Жоден з них не видав ні звуку, так наче вони просто зникали, а не падали.

Четвертий і останній монстр встиг вчасно загальмувати, встромивши в землю шпичаки, і тепер балансував на краю Стрімчака.

Інстинкт підказав Томасу, що робити. Глянувши на Мінхо, він кивнув і розвернувся. Хлопці підбігли до грівера і — ногами вперед — стрибнули на нього, штовхаючи щосили. Зробили вони це синхронно, відправляючи останнього монстра назустріч смерті.

Томас швидко підповз до самісінького краю прірви і, витягнувши голову, спробував розгледіти гріверів. Неймовірно, але ті зникли — від них і сліду не лишилося в порожнечі, яка пролягла внизу. Нічого.

Неможливо було осягнути розумом ні глибини безодні, якою обривався Стрімчак, ні того, що сталося з почварами. Геть знесилений, Томас згорнувся калачиком на землі.

І тоді нарешті розплакався.

Розділ 22

Минуло півгодини.

Ні Томас, ні Мінхо не зрушили з місця ні на дюйм.

Томас нарешті припинив плакати; тепер його лишень хвилювало, що про нього подумає Мінхо і чи не розповість іншим, обзиваючи його дівчиськом. Та його полишили рештки витримки: він розумів, що просто був не в змозі стримати сліз. Попри амнезію, Томас не сумнівався, що то була найдраматичніша ніч в його житті. А біль у обдертих долонях і неймовірна втома лише погіршували ситуацію.

Томас підповз до краю Стрімчака і витягнув шию, щоб краще роздивитися світанок у всій його красі. Поволі темно-фіолетове небо набувало ясно-блакитної барви, на далекому пласкому прузі з’явилися перші проблиски помаранчевого сонця.

Томас глянув униз: мур Лабіринту біля землі переходив у Стрімчак, що зникав десь дуже-дуже далеко. І навіть при кращому освітленні Томас не міг розгледіти, що ж там, унизу. Так ніби Лабіринт збудували на підвалинах за кілька миль над землею.

Але ж це неможливо, думав Томас. «Неможливо. Омана зору».

Томас зі стогоном перекинувся на спину — найменший рух завдавав болю, наче зовні та всередині у нього живого місця не залишилося. Втішало тільки те, що невдовзі відчиниться Брама і можна буде повернутися в Глейд. Хлопець подивився на Мінхо — той сидів, притулившись до стіни коридору.

— Повірити не можу, що ми ще живі, — сказав Томас.

Мінхо кивнув, нічого не відповівши; його обличчя нічого не виражало.

— Як ти гадаєш, можуть з’явитися інші? Чи ми всіх знищили?

Мінхо пирхнув.

— Добре що ми якось протрималися до світанку, а то на наші дупи могло звалитися ще з десяток почвар, — він змінив позу, стогнучи й кривлячись від болю. — Досі не віриться. Серйозно. Ми протрималися всеньку ніч. Раніше таке нікому не вдавалося.

Томас міг пишатися собою і власною сміливістю, та зараз відчував лише полегшення і неймовірну втому.

— Чому в нас вийшло те, що не виходило в інших?

— Не знаю. Важко розпитати загиблого, що він зробив не так.

Томасу ще дещо не давало спокою: чому варто було гріверам звалитися зі Стрімчака, як умить стихав передсмертний скрегіт, і чому не видно було, як вони летіли вниз. У цьому було щось дуже дивне і моторошне.

— Щойно вони перетнули край Стрімчака, то наче здиміли.

— Еге ж. Спершу це доводило до сказу. Дехто з глейдерів припускав, що в прірві щезають й інші речі, але це зовсім не так. Глянь-но.

Мінхо взяв камінь і жбурнув його вниз. Томас простежив за ним очима: камінь летів униз, залишаючись у полі зору, аж став ледве помітною цяткою і зник.

— І що це доводить? — обернувся Томас до Мінхо.

Бігун стенув плечима.

— Але ж камінь не зник, а спокійно падав.

— То що тоді сталося з гріверами?

Інтуїція підказувала Томасу, що у загадці Стрімчака ховається щось дуже важливе.

Мінхо знову стенув плечима.

— Містика якась. Та зараз у мене так болить голова, що я не можу про це думати.

Аж раптом Томаса наче струмом прошило: він згадав про Альбі, й думки про Стрімчак умить відійшли на задній план.

— Треба якнайшвидше повертатися і зняти Альбі з муру.

Він заледве звівся на ноги.

Побачивши подив Мінхо, Томас коротко пояснив, як підвісив Альбі на лозах плюща.

— Навряд чи він досі живий, — промовив Мінхо, понуро дивлячись під ноги.

Томас не хотів у це вірити.

— Звідки ти знаєш? Ходімо.

Похитуючись, він пошкандибав коридором.

— Тому що нікому ще не вдавалося… — Мінхо не договорив, але Томас здогадався, про що той подумав.

— Не вдавалося, бо грівери встигали вбити бігунів ще до того, як ви їх знаходили. Якщо я правильно зрозумів, Альбі отримав тільки укол голкою, так?

Мінхо зіп’явся на ноги, і вони з Томасом повільно почовгали до Глейду.

— Не знаю. Просто раніше ми з таким не стикалися. Були випадки, коли хлопців жалили вдень, але вони встигали отримати сироватку і потім проходили через Переміну. А тих шлапаків, які застрягали в Лабіринті вночі, ми так і не знаходили — хіба що за кілька днів, та й то зрідка. Так от, усі вони загинули такою жахливою смертю, що й уявити годі.

По цих словах Томас мимоволі здригнувся.

— Гадаю, після всього, що ми пережили, я і не таке можу уявити.

— Але ти, мабуть, правильно все зрозумів, — Мінхо з подивом підвів очі на Томаса. — Ми помилялися… сподіваюся, що помилялися. Оскільки ніхто з тих, кого вжалили і хто не повернувся до заходу сонця, не вижив, ми завжди вважали, що існує якась точка неповернення — коли вже марно застосовувати сироватку.

Очевидно було, що Мінхо в захваті від власної думки.

Коли вони звернули в черговий коридор, бігун випередив Томаса і тепер ішов бадьорим кроком. Але й Томас не пас задніх, сам дивуючись, наскільки добре він запам’ятав шлях у лабіринті коридорів. Часом він упізнавав потрібні повороти навіть раніше, ніж Мінхо встигав показати дорогу.

— О’кей, а ця сироватка… — почав Томас. — Я декілька разів чув про неї. Що це таке? І звідки вона береться?

— Це воно і є, шлапак. Сироватка. Проти гріверів.

Томас саркастичний пирхнув.

— А я вирішив, що встиг дізнатися все про це дурнувате місце. Чому сироватка? І чому гріверів називають гріверами?

Вони йшли нескінченними коридорами, звертаючи в дедалі нові й нові проходи, але тепер ніхто з них не забігав уперед.

— Не знаю, звідки пішли всі ці назви, — почав Мінхо, — але сироватку надсилають Творці — так ми їх називаємо. Вона з’являється щотижня в Ящику разом з іншими речами. Так було завжди. Це щось на кшталт ліків чи протиотрути. Вже розлита у шприци, а відтак готова до застосування, — Мінхо жестом показав, як встромляє голку собі в руку. — Вводиш цю чортівню в пораненого — і він врятований. Правда, потім людині доводиться переживати всі принади Переміни, однак вона видужує.

Хвилини дві спливли в тиші, поки Томас перетравлював нову інформацію. За цей час хлопці встигли ще двічі повернути. Томас міркував над Переміною і тим, що за нею криється. І ще, з незрозумілої причини, він думав про новеньку дівчину.

— Однак дивно, — провадив Мінхо. — Ми раніше ніколи про це не замислювалися. Якщо Альбі досі живий, то і справді немає причин, через які сироватка його не врятує. Нам чомусь втовкмачилося в наші гнилі довбешки, що вжаленим гаплик, тільки-но зачиниться Брама. Хочу на власні очі помилуватися цим повісельником на стіні — ти мене, певно, гнило дуриш.

Хлопці йшли далі, й Мінхо був майже щасливий, та в Томаса на душі було неспокійно: його мучила думка, яку він боявся висловити вголос і повсякчас гнав від себе.

— А що як до Альбі дістався інший грівер — потому як я відвернув на себе увагу першого?

Мінхо кинув на нього порожній погляд.

— Я тільки хочу сказати, що треба поквапитися, — мовив Томас. Він дуже сподівався, що його зусилля з порятунку Альбі не виявляться марними.

Хлопці хотіли пришвидшити крок, та тіло боліло так, що невдовзі вони знову пішли повільніше. Вкотре звернувши за ріг, Томас помітив удалині рух. Від несподіванки в нього мало не підкосилися ноги, а серце прискорено закалатало. Втім, він одразу ж зрозумів, що перед ними з’явився гурт глейдерів на чолі з Ньютом. Він полегшено зітхнув: попереду височіла відчинена на день Західна Брама. Хлопцям таки вдалося повернутися!

Ньют, накульгуючи, побіг їм назустріч.

— Що сталося? — майже сердито запитав він. — І як, чорт…

— Я пізніше все поясню, — перебив його Томас. — Зараз треба врятувати Альбі.

Ньют побілів.

— Про що ти? Він що, живий?

— Ходи сюди, — Томас відійшов праворуч. Задерши голову вгору, він у заростях плюща відшукав очима місце на мурі, де, прив’язаний лозами за руки і ноги, висів Альбі. Без слів Томас тицьнув рукою в потрібному напрямку. Втім, він не зовсім вірив в успіх. Альбі висів на тому самому місці, наче і неушкоджений, та геть не ворушився.

Аж і Ньют помітив його у плющі й перевів погляд на Томаса. Якщо раніше Ньют вигляд мав здивований, то тепер здавався просто шокованим.

— То він… живий?

«Дуже сподіваюся», — подумав Томас.

— Не знаю. Був живий, коли я його підвісив.

— Коли ти його підвісив… — Ньют похитав головою. — Так. Ви з Мінхо — хутчіш досередини, нехай медчуки вас оглянуть. Вигляд у вас жахливий. Коли відпочинете, все мені розповісте.

Томасу кортіло затриматись і довідатися, чи все гаразд з Альбі. Він розтулив був рота, але Мінхо схопив його за руку і потягнув за собою до Глейду.

— Нам треба виспатися. І рани обробити. Бігом.

Томас розумів, що Мінхо має рацію. Ще раз глянувши вгору на Альбі, він скорився і рушив геть з Лабіринту.

Шлях до Глейду, а потім до Домівки здався нескінченним, і звідусіль на хлопців глипали глейдери з роззявленими ротами. На їхніх обличчях читався правдивий жах, наче повсталі з могил мерці ідуть через цвинтар. Томас розумів: реакція викликана тим, що хлопці здійснили неймовірне, але така увага оточуючих бентежила.

Побачивши попереду Галлі — той стояв, схрестивши руки і сердито зиркаючи, — Томас мало не застиг на місці, але все-таки пішов далі. Зібравшись на силі, він відповів Галлі довгим твердим поглядом, і коли відстань між ними скоротилася до п’ятьох футів, той опустив очі в землю.

Томас майже здивувався, як добре йому стало. Майже.

Наступні п’ять хвилин розмилися в пам’яті. Двійко медчуків супроводили хлопців у Домівку, а потім відвели нагору, де Томас крадькома зазирнув у прочинені двері й побачив, як хтось годує безтямну дівчину. Він ледве опанував себе, щоб не зайти в палату і не поцікавитися її станом. Потім їх з Мінхо розселили по різних кімнатах, понакладали пов’язки на рани, що для Томаса стало доволі болісною процедурою, дали поїсти, попити і влаштували на спальні місця. Нарешті хлопець залишився на самоті — лежав на найм’якішій подушці у всьому Глейді.

Поволі поринаючи в сон, він думав про дві речі. По-перше, згадував слово, що його прочитав на спинах обох жуків-жалюків, — «БЕЗУМ», — воно знову й знову поставало перед внутрішнім зором.

По-друге, він думав про дівчину.

За кілька годин — а може, і днів, як йому здалося, — до кімнати зайшов Чак і поторсав Томаса. Кілька секунд Томас не міг збагнути, що відбувається, та коли зрозумів, хто його збудив, невдоволено застогнав.

— Дай поспати, шлапак.

— Я вирішив, що тобі захочеться дізнатися…

Томас потер очі й позіхнув.

— Дізнатися що? — він знову подивився на Чака, здивований його широчезною посмішкою.

— Він живий, — промовив Чак. — 3 Альбі все гаразд — сироватка подіяла.

Сонливість мов рукою зняло, і Томаса затопило полегшення: він і сам здивувався, наскільки зрадів почутій звістці. Втім, наступні Чакові слова затьмарили радість.

— У нього почалася Переміна.

Немов на підтвердження його слів з кімнати десь далі по коридору пролунав зойк, від якого холонула кров.

Розділ 23

Томас довго думав про Альбі. Те, що хлопці врятували йому життя і повернули з кошмарів Лабіринту, здавалося неймовірною перемогою. Та чи варте воно того? Нині хлопець мучиться від болю — він проходить через те ж саме, що й Бен. А як він теж перетвориться на психопата? Тривожні думки.

На Глейд опускалися сутінки, а зойки Альбі все висіли в повітрі. Неможливо було ніде сховатися від жахливих звуків, навіть коли Томас випросив у медчуків випустити його з Домівки. Він пішов не відпочивши, весь у саднах і бинтах. Йому кортіло поглянути на людину, заради якої він ризикував власним життям, але Ньют рішуче відкинув прохання. «Стане тільки гірше», — сказав він і лишився непохитним.

Томас був занадто втомлений, щоб сваритися. Він не уявляв, що можна почуватися таким розбитим, хоч і проспав декілька годин. Про роботу й мови не могло бути, тому решту дня Томас просидів на лавці неподалік Могильника, впадаючи у відчай. Стихло перше відчуття радості з приводу того, що вдалося пережити жахливу ніч, і тепер він розпачливо міркував над своїм новим нікчемним життям у Глейді. Кожен м’яз болів; тіло було в синцях і саднах з голови до ніг. Але фізичний біль не порівняти з емоційним потрясінням, пережитим минулої ночі. Тепер усе стало на свої місця. Томас більше не плекав ілюзій з приводу виживання в Лабіринті — йому наче оголосили діагноз: рак на останній стадії.

«Невже хтось може почуватися щасливим за такого життя? — дивувався він. — І яким негідником треба бути, щоб учинити так з нами?» Тепер він набагато гостріше розумів одержимість глейдерів будь-якою ціною знайти вихід з Лабіринту. І справа тут не в самому факті втечі. Оце вперше Томас відчув палке бажання помститися негідникам, які запроторили його сюди.

Втім, такі думки лише повертали Томаса до безнадійності його становища, як уже стільки разів перед тим. Якщо Ньют з Альбі за два роки досліджень не змогли розгадати таємницю Лабіринту, то чи є ймовірність, що розгадка взагалі існує? Але той факт, що попри все глейдери не здавалися, свідчив про їхній характер красномовніше од слів.

І нині Томас опинився в їхніх рядах.

«Тепер це моє життя, — подумав він. — Я маю жити у величезному лабіринті в оточенні огидних почвар». Печаль, немов отрута, роз'їдала душу. Зойки Альбі — зараз, на віддалі, вони звучали тихіше, та однак чути їх було добре — тільки погіршували ситуацію. Чуючи їх, Томас щоразу мимоволі затискав вуха долонями.

Хоч він і не пам’ятав свого життя до того, як отямився в Ящику, він був певен, що останні двадцять чотири години були найгірші.

Непомітно сплив день, і з заходом сонця Глейдом прокотився вже звичний для Томасових вух гуркіт Брами, що зачинялася на ніч.

Коли вже стемніло, Чак приніс йому поїсти й велику склянку холодної води.

— Дякую, — сказав Томас, відчуваючи теплоту до малого. Він хапав з тарілки яловичину з локшиною з усію швидкістю, на яку тільки були здатні зранені руки, і запихав собі в рот. — Саме те, що мені зараз потрібно, — пробурмотів він, жуючи. Відпив води і знову заходився жадібно поглинати їжу. Лише тепер він усвідомив, як сильно зголоднів.

— Як можна так жерти? Просто огидно, — сказав Чак, вмощуючись на лавці біля Томаса. — Все одно що спостерігати, як голодна свиня пожирає власний дрист.

— Дуже смішно, — саркастично зронив Томас. — Піди розваж гріверів у Лабіринті — ото вони посміються!

І він одразу ж пошкодував про сказане. Судячи зі скривдженого виразу на обличчі Чака, це зачепило хлопчика. Втім, образа зникла з його обличчя так само швидко, як і з’явилася.

— До речі, хотів сказати: в Глейді зараз тільки про тебе й говорять.

Томас випростався на лавці, не знаючи, як поставитися до цієї новини.

— А це ще чому?

— О, гм, дай-но подумати. По-перше, всупереч забороні, ти вночі втік у Лабіринт. По-друге, з’ясувалося, що ти, виявляється, просто ніби в джунглях народився — спритно скачеш по заростях плюща і підвішуєш людей на мурах. І по-третє, ти одним з перших примудрився протриматися за межами Глейду цілу ніч, та ще й знищити чотирьох гріверів. Тож ніяк не допетраю, чому це про тебе геть усі балакають.

Томас відчув приплив гордості, який, однак, швидко зійшов нанівець. Йому стало навіть ніяково через те, що він насмілився радіти в таку мить: Альбі лежить у ліжку і волає від болю — мабуть, мріючи померти.

— Ідея підманити їх і скинути зі Стрімчака належала не мені, а Мінхо.

— А за його словами — все навпаки. Він помітив, які викрутаси ти виробляв, і йому спало на думку повторити те саме на краю Стрімчака.

— Викрутаси? — перепитав Томас, закотивши очі. — Та таке до снаги будь-якому ідіоту на планеті.

— Не треба занадтої скромності. Це просто неймовірно — те, що ти зробив. Тобто ви з Мінхо зробили.

Раптом Томас відчув злість. Він жбурнув на землю порожню тарілку.

— Тоді чому мені зараз так паскудно, Чаку? Може, скажеш?

Томас спробував прочитати відповідь у хлопчикових очах, але нічого не побачив. Чак лише нахилився вперед, зчепивши руки в замок і зіпершись на коліна, й похнюпив голову. Потім він ледве чутно пробурмотів:

— Насправді нам усім тут паскудно.

Кілька хвилин вони сиділи мовчки. Блідий як небіжчик, зі скорботним виразом обличчя, до них підійшов Ньют і всівся на землю навпроти. Попри понурий Ньютів вигляд, Томасу була приємна його присутність.

— Гадаю, найгірше вже позаду, — повідомив Ньют. — Бідолаха кілька днів виспиться, а коли прочумається, все буде гаразд. Правда, ще трохи покричить.

Томас не зовсім розумів, через що доводиться проходити Альбі, — суть Переміни залишалася для нього загадкою. Він спробував невимушено запитати:

— До речі, Ньюте, а що ж насправді там з ним відбувається? Ні, серйозно, я не зовсім розумію, що це за Переміна така.

Відповідь Ньюта його ошелешила.

— Гадаєш, ми розуміємо? — сплюнув той, підкинувши руки й одразу ж знову опустивши їх на коліна. — Ми тільки в біса знаємо, що як тебе вжалить грівер своїми поганими шпичаками, треба негайно зробити ін’єкцію сироватки, бо помреш. Тільки-но потерпілому вводять сироватку, він починає звиватися, труситися, блювати; все тіло вкривається пухирями і зеленіє. Таке пояснення влаштовує, Томмі?

Томас насупився. Не хотілося засмучувати Ньюта ще дужче, але йому потрібно було отримати чітку відповідь.

— Слухай, я розумію, що бачити друга в такому стані — страшно, але я лише хочу зрозуміти, що там насправді відбувається. Чому це називається Переміною?

Ньют розслабився, аж наче змалів, і, зітхнувши, відповів:

— Під час Переміни повертається пам’ять. Не вся, а лише уривки, але все-таки справжні спогади про те, що відбувалося до того, як людина потрапила у це моторошне місце. Кожен, хто пережив Переміну, згодом поводиться як псих, хоча зазвичай все не так погано, як у Бена. Загалом тебе ніби дражнять минулим реальним життям, а потім знову його відбирають.

Мозок Томаса гарячково запрацював.

— Ти впевнений? — запитав він.

Ньют здивовано подивився на нього.

— Що ти маєш на увазі? У чому впевнений?

— Люди змінюються, бо хочуть повернутися до колишнього життя — чи в падають у депресію від усвідомлення, що їхнє колишнє життя було не кращим за нинішнє?

Якусь мить Ньют пильно дивився на Томаса, а потім відвернувся, вочевидь, над чимось серйозно замислившись.

— Шлапаки, які пережили Переміну, ніколи про це не розповідають. Вони просто робляться… інакшими. Відразливими. У Глейді є купка таких. Я терпіти не можу, коли вони поруч.

Ньют говорив відчуженим голосом, втупившись кудись у лісову гущавину, але Томас і так знав, про що той думає: Альбі вже не буде колишнім.

— І не кажи, — підтакнув Чак. — А найгірший з них усіх — Галлі.

— А про дівчину є новини? — поцікавився Томас, поклавши собі змінити тему. Подумки він раз у раз повертався до новенької, до того ж йому не хотілося обговорювати Галлі. — Я бачив там, нагорі, як медчуки її годували.

— Нічого нового, — відповів Ньют. — Як і раніше, в комі абощо. Час до часу бурмоче щось невиразне — чи то марить, чи то їй що сниться. Їсть нормально, й начебто зовні з нею все гаразд. Та все це дуже дивно.

Запала довга пауза, наче всі втрьох намагалися знайти розумне пояснення появі дівчини. Томас укотре замислився про непоясненне відчуття, наче він її звідкись знає. Щоправда, зараз це відчуття трохи притупилося — можливо, через те, що надто вже багато думок крутилося в голові.

— Хай там як, а найближчим часом доведеться вирішувати, що робити з Томмі, — порушив тишу Ньют.

Томас просто отетерів, збентежений його словами.

— Робити зі мною? Ти про що?

Ньют підвівся, випростав руки.

— Ти тут усе догори дриґом перевернув, шлапак. Половина глейдерів вирішила, що ти бог, а половина мріє скинути к бісу твій зад у шахту. Доведеться багато чого обговорити.

— Як-то? — Томас і сам не знав, що турбувало більше: що хтось ставиться тепер до нього як до героя чи що хтось волів би, аби Томаса не існувало.

— Терпіння, — сказав Ньют. — Прокинешся вранці — й усе дізнаєшся.

— Тільки завтра? Чому? — Томасу це було не до шмиги.

— Я скликав Збори. Ти будеш присутній на них. На порядку денному будеш тільки ти, чорт забирай.

І з цими словами він розвернувся і пішов геть, залишивши Томаса гадати, якого біса треба скликати Збори, щоб усього лишень поговорити про нього.

Розділ 24

Наступного ранку стривожений і збентежений Томас сидів, пітніючи, перед одинадцятьма хлопцями. Ті півколом розташувались навпроти нього на стільцях. Щойно сівши, хлопець зрозумів, що це наглядачі, й це, на жаль, означало, що серед них є і Галлі. Один стілець навпроти Томаса був незайнятий: йому не треба було пояснювати, що це місце Альбі.

Сиділи в Домівці у великій кімнаті, в якій Томас ще ніколи не бував. Меблів у кімнаті не було, тільки маленький стіл у кутку і стільці. Стіни й підлога були з голих дощок. Вигляд приміщення свідчив про те, що ніхто й ніколи не намагався зробити його бодай трішки затишнішим: ніяких вікон, і пахло цвіллю і старими книжками. Холодно Томасу не було, але він усе одно тремтів.

Він з полегшенням зауважив, що праворуч від порожнього місця Альбі сидить Ньют.

— Від імені нашого ватажка, що наразі перебуває на лікуванні, починаю Збори, — промовив Ньют і трохи скривився, наче його нудило від усього, що бодай віддалено могло вважатися формальною процедурою. — Як всі ви знаєте, за останні дні сталося чимало всілякої чортівні, й у центрі кожної події опинявся зелепуш Томмі, який зараз-от сидить перед нами.

Томас зашарівся від збентеження.

— Він уже не зелепуш, — кинув Галлі; його зазвичай рипучий голос зараз звучав підкреслено суворо, — а звичайний порушник правил.

Усі присутні в кімнаті приглушено забурмотіли й стали перешіптуватися, і Ньют цикнув на наглядачів. Томасу закортіло негайно тікати з кімнати якнайдалі.

— Галлі, — промовив Ньют. — Постарайся дотримуватися клятого порядку. Якщо ти збираєшся роззявляти свого гнилого рота щоразу, як я щось скажу, то можеш відразу забиратися звідсіля під три чорти, бо сьогодні я не в гуморі.

Томасу кортіло активно підтримати Ньюта.

Галлі склав руки на грудях і відкинувся на спинку стільця з таким суворим виглядом, аж Томас мало не розсміявся. Він дедалі дужче дивувався, як раніше до трепету міг боятися Галлі, — тепер той видавався дурним і навіть жалюгідним.

Ньют суворо зиркнув на Галлі та провадив:

— Радий, що це ми з’ясували, — він знову скривився. — Ми зібралися сьогодні, бо останні кілька днів до мене шикуються черги з охочих побалакати про Томаса. Причому одні бачать у ньому загрозу, інші, навпаки, підносять до небес і мало не просять його руки і серця. Слід вирішити, що з ним робити.

Галлі смикнувся вперед, та не встиг він і слова мовити, як Ньют жестом зупинив його.

— Ти ще матимеш нагоду виступити, Галлі. Висловлюємося по черзі. А ти, Томмі, припни язика доти, доки ми не надамо тобі слова. Лацно? — він зачекав на ствердний кивок Томаса і вказав на хлопця, що сидить біля самого краю праворуч. — Зарте Зараза, твій вихід.

Хтось хихикнув, і тихий рослявий хлопець, що керував на Городі, посовався на стільці. Його присутність у цій кімнаті здавалося Томасу не менш недоречною, ніж морква на помідоровій грядці.

— Ну… — почав Зарт, стріляючи очима навсібіч, наче шукав підтримки в оточуючих. — Я й не знаю… Він порушив одне з головних Правил, і ми не можемо дозволити людям думати, що так і має бути… — він замовк і, опустивши очі, потер долоні. — 3 іншого боку, з ним… багато чого змінилося. Тепер ми знаємо, що в Лабіринті можна вижити, а гріверів — убити.

Томас трохи заспокоївся. Бодай хтось його підтримав, і він подумки пообіцяв собі надалі бути якомога люб’язнішим до Зарта.

— Та ну годі, — втрутився Галлі. — Закладаюся, що з тими почварами впорався Мінхо.

— Галлі, пельку стули! — гаркнув Ньют, загрозливо підвівшися з місця. Томасу знову закортіло його підбадьорити. — Тут головую я, чорти б тебе вхопили, і якщо бодай раз іще дзявкнеш без дозволу, обіцяю тобі Вигнання на твою сердешну дупу.

— Дай мені спокій, — саркастично пробурчав Галлі й відкинувся на спинку стільця, знову набувши кумедно-сердитого вигляду.

Ньют сів і махнув рукою Зарту.

— Це все? Офіційні рекомендації будуть?

Зарт похитав головою.

— Гаразд. Казане, ти наступний.

Під бородою кухаря означилася усмішка, і він підвівся.

— Мушу визнати, сила в пупі у шлапака — як у всіх свиней і корів, разом узятих, що їх ми насмажили за всенький рік, — він зробив паузу, немов очікував почути у відповідь сміх, але ніхто не засміявся. — Як на мене, все це безглуздо. Він врятував життя Альбі та прикінчив кількох гріверів, а ми сидимо тут і теревенимо, гадаючи, як з ним чинити. Як сказав би Чак, це купа дристу якась.

Томасу страшенно закортіло підійти до Казана і потиснути йому руку; той висловив уголос саме те, що він сам про це думав.

— Які твої офіційні рекомендації? — поцікавився Ньют.

Казан схрестив руки на грудях.

— Введімо його у кляту Раду, і нехай учить глейдерів того, що проробляв з гріверами в Лабіринті!

В кімнаті наче вибух пролунав, і Ньютові знадобилося не менше хвилини, щоб поновити лад. Томас скривився: надто вже далеко сягнув Казан у своїх рекомендаціях — так далеко, що майже дискредитував попередню чудово сформульовану характеристику того, що відбувається.

— Гаразд, так і запишемо, — мовив Ньют, підтверджуючи слова якимись позначками в блокноті. — А тепер заткайте кляті пельки, я серйозно. Ви добре знаєте правила: жодна пропозиція не може бути відкинута відразу. Кожен з вас по черзі зможе висловитися під час голосування.

Він записав щось і кивнув третьому члену Ради — чорнявому веснянкуватому хлопцю, якого Томас бачив уперше.

— Насправді щодо цього я не маю особистої думки, — промимрив той.

— Що-о? — різко кинув Ньют. — Якого біса ми обрали тебе членом Ради?

— Мені дуже шкода, та я насправді не знаю, як вчинити, — він стенув плечима. — Напевно, я таки погоджуся з Казаном. Навіщо карати людину, яка врятувала комусь життя?

— То ти таки маєш думку, і щойно ти її озвучив, правильно? — допитувався Ньют, постукуючи олівцем.

Хлопець кивнув, і Ньют зробив позначку. Томас потроху заспокоювався — здається, більшість наглядачів виступали на його боці. Та однак було важко просто сидіти й чекати на вердикт; дуже хотілося виступити самому, але він змусив себе мовчати, як вимагалося за протоколом.

Наступним слово взяв Вінстон — прищавий наглядач Різниці.

— Він порушив Правило Номер Один, і я вважаю, що його слід покарати. Не ображайся, зелений. Послухай, Ньюте, ти в нас більше за всіх говориш про дотримання Правил. Якщо ми його не покараємо, то подамо поганий приклад іншим.

— Чудово, — відповів Ньют, роблячи запис у блокноті. — Отже, ти рекомендуєш покарання. Яке саме?

— Пропоную посадити його в Буцегарню на тиждень і не давати нічого, крім хліба і води. Крім того, про це мають дізнатися всі, щоб більше нікому не кортіло таке повторити.

Галлі заплескав у долоні, за що Ньют обдарував його грізним поглядом. У Томаса серце в п’яти упало.

Далі виступили ще двоє наглядачів: один з них пристав на бік Казана, другий підтримав Вінстона.

Нарешті черга дійшла до самого Ньюта.

— Загалом я згоден з усіма вами. Томаса слід покарати, але потім варто помізкувати, як скористатися його навичками. Я утримаюся від оголошення власної рекомендації доти, доки не вислухаю кожного з вас. Наступний.

Розмови про покарання дратували Томаса навіть більше, ніж неможливість сказати бодай слово на свій захист. Утім, хай як дивно, після ночі в Лабіринті в глибині душі хлопець не міг не погодитися з наглядачами: він і справді порушив головне правило.

Засідання тривало. Дехто вважав, що Томас гідний нагороди, інші наполягали на покаранні. Або на тому й тому водночас. Тепер хлопець майже не слухав їх, а лишень чекав на виступи останніх двох наглядачів — Галлі й Мінхо. Останній і слова не промовив відтоді, як Томас увійшов до кімнати, і сидів, відкинувшись на стільці з виглядом людини, яка не спала тиждень.

Перший узяв слово Галлі.

— Гадаю, я вже досить чітко висловився.

«Чудово, — подумав Томат. — Тоді не роззявляй рота».

— Лацно, — підтвердив Ньют і вкотре скривився. — Мінхо, твоя черга.

— Ні! — скрикнув Галлі так голосно, що кілька наглядачів аж попідскакували на стільцях. — Я хочу ще дещо додати.

— То кажи, чорт забирай! — гаркнув Ньют.

Томас із полегшенням зазначив, що тимчасовий виконувач обов’язків голови Ради ставиться до Галлі з не меншим презирством, ніж він сам. І хоча Томас тепер не боявся Галлі, він однак його терпіти не міг.

— Самі поміркуйте, — почав Галлі. — Цей баклан з’являється з Ящика, весь такий збентежений і розгублений, та вже за кілька днів спокійнісінько бігає по Лабіринту з гріверами, ніби він тут господар…

Томас втиснувся в стілець. Він сподівався, що інші не поділяють думки Галлі.

— Я певен, що він нас дурить, — провадив Галлі. — Чи ви і справді вважаєте, що він міг зробити те, чого нікому не вдалося за два роки? Не повірю.

— А конкретніше, Галлі? — запитав Ньют. — До чого ти хилиш?

— Я вважаю, він шпигує на тих, хто нас сюди запроторив!

Кімнатою знову прокотився гул; Томас лише скрушно похитав головою, не розуміючи, як таке взагалі могло спасти Галлі на думку. Нарешті Ньютові вдалося втихомирити наглядачів, але Галлі ще не закінчив виступу.

— Ми не можемо довіряти цьому шлапаку, — вигукнув він. — Минає всього день після його появи — і нам підкидають якусь психопатку з абсурдною запискою, яка верзе нісенітниці про те, що скоро все зміниться. Потім ми знаходимо дохлого грівера, а потім цей Томас вмощується на нічліг у Лабіринті, після чого намагається переконати нас у тому, що він — герой. Ніхто ж бо не бачив, щоб він бодай раз торкнувся плюща, навіть Мінхо. Звідки ми знаємо, що саме зелений прив’язав Альбі на мурі?

Галлі замовк. На якийсь час запанувала тиша. Томас запанікував: невже присутні повірили словам Галлі? Йому шалено захотілося виступити на свій захист, і він ледь не порушив мовчанку, однак Галлі провадив:

— Забагато сталося дивного, і все почалося з появою цього зеленого. Чому саме він став першою людиною, якій вдалося пережити ніч у Лабіринті? Щось тут не так, і поки ми не з’ясуємо, що саме, я офіційно рекомендую замкнути його в Буцегарню на місяць, а потім ми знову зберемося і знову все обговоримо.

Наглядачі заходилися жваво обговорювати почуте, а Ньют тим часом записував щось у блокноті, чомусь похитуючи при цьому головою, від чого у Томаса зродилася надія.

— Закінчив, Капітане Галлі? — пожартував Ньют.

— Не грай тут найкмітливішого, Ньюте, — виплюнув Галлі, буряковіючи. — Я серйозно кажу. Як ми можемо довіряти шлапаку, коли він і тижня з нами не прожив? Давиш мене своїм авторитетом і навіть не хочеш замислитися над тим, про що я товкмачу.

Вперше Томас поспівчував Галлі — той справді мав підстави бути незадоволеним брутальним ставленням Ньюта. Зрештою, він наглядач. «Однаково я його терпіти не можу», — вирішив Томас.

— Гаразд, Галлі, — сказав Ньют. — Перепрошую. Ми вислухали твою думку і приймемо до відома рекомендацію. Ти закінчив?

— Так, закінчив. І я правий.

Не відповідаючи йому, Ньют указав на Мінхо.

— Вперед, останній, але не крайній.

Томас був невимовно радий, що нарешті дійшла черга до Мінхо, — той напевно підтримає його.

Несподівано для всіх Мінхо різко випростався.

— Я був там і бачив, що зробив цей хлопець, — він виявив мужність тоді, коли я обдристався, як курка. Я не ляпатиму багато язиком, як Галлі, а відразу висловлю рекомендацію, та й по всьому.

Томас затамував подих, чекаючи, що ж він скаже.

— Лацно, — відповів Ньют. — То кажи.

Мінхо подивився на Томаса.

— Пропоную замість мене призначити шлапака наглядачем бігунів.

Розділ 25

У кімнаті запанувала цілковита тиша, ніби світ раптово скувало кригою, і всі члени Ради втупилися у Мінхо. Томас наче закам’янів, чекаючи, що Мінхо зараз-от зізнається: він просто пожартував.

Тишу порушив Галлі — він підвівся.

— Це просто смішно, — розвернувся він обличчям до Ньюта, через плече вказуючи на Мінхо. — Та за такі дурнуваті пропозиції його треба викинути з Ради!

Якщо в душі Томаса і була якась жалість до Галлі, то після такої заяви вона остаточно випарувалася.

На диво, дехто з наглядачів підтримав Мінхо — наприклад, Казан, який повсякчас перебивав Галлі й зажадав провести голосування по внесеній Мінхо пропозиції. Були й такі, що виступали проти. Вінстон енергійно похитав головою і сказав щось, чого Томас не розчув. Наглядачі взялися гучно обговорювати пропозицію, перебиваючи один одного, а Томас, приголомшений і переляканий, мовчки сидів, обхопивши голову руками, і чекав. «І чому Мінхо заманулося запропонувати таке? Точно пожартував, — думав хлопець. — Ньют казав, що минає вічність, перш ніж глейдер стане бігуном. Поминаючи вже отримання посади наглядача». Він знову подивився на збуджених членів Ради, воліючи опинитися за тисячу миль звідси.

Нарешті Ньют кинув блокнот на підлогу і вийшов з півкола, закликаючи наглядачів до тиші. Здається, спершу його не лишень не чули, а й не помічали. Та поволі лад було відновлено, і всі знову розсілися по місцях.

— От гниляк, — промовив Ньют. — Ніколи ще не бачив такого збіговиська шлапаків, які б поводилися, як шмаркачі. Може, ви забули, у цьому місці ми — найстарші! Тому тримайтеся належним чином, бо порозпускаємо к бісовій матері всіх вас і оберемо нових членів Ради! — при цих словах він пройшовся повз усіх наглядачів, кожному зазирнувши в очі. — Ясно вам?

Рада у відповідь мовчала. Всупереч очікуванням Томаса, замість здійняти ще більший галас, наглядачі лише згідливо закивали головами. І Галлі разом з ними.

— Лацно, — Ньют сів, знову кладучи блокнот собі на коліна. Нашкрябавши в ньому кілька рядків, він звернувся до Мінхо: — Серйозна заявка, брате. Ти вже вибач, але тобі доведеться обґрунтувати свою рекомендацію.

Томасу теж нетерпеливилося почути пояснення.

На виснаженому обличчі Мінхо читалося, що він волів би не заглиблюватися у подробиці, але він таки вирішив обґрунтувати свою пропозицію.

— Легко вам, шлапакам, сидіти тут і обговорювати те, у чому ви ні бельмеса не тямите. Я тут єдиний бігун, і, окрім мене, тут присутня тільки одна людина, яка виходила в Лабіринт, — Ньют.

— Якщо не рахувати того разу, коли я… — перебив його Галлі.

— А я і не рахую! — гаркнув Мінхо. — Можеш мені повірити, жоден з вас не уявляє, як воно — перебувати в Лабіринті. І грівер тебе вжалив тільки тому, що ти порушив те ж таки Правило, що й Томас. Але його ти чомусь хочеш покарати! Це називається лицемірство, ти, гнилоголовий шматок…

— Годі, — осадив його Ньют. — Обґрунтував свою позицію, і досить.

Напруга сягнула піку — повітря в приміщенні наче перетворилося на крихке скло, яке щомиті могло луснути. Мінхо й Галлі з напруженими, буряковими від злості обличчями свердлили один одного поглядами.

— Хай там як, ось що я скажу, — мовив Мінхо, сідаючи на стілець. — Досі я ще такого не бачив. Він не запанікував, не кричав, не плакав і взагалі нічим не виказав свого страху. Народ, він живе з нами всього лише кілька днів! Згадайте, якими були на самому початку ми — сахалися по кутках, не знаючи, куди поткнутися, щогодини плакали, нікому не довіряли і відмовлялися виконувати будь-яку роботу. Такими ми були ще багато тижнів, ба й місяців, аж поки не лишалося вибору — начхати на цей гниляк і просто жити.

Мінхо знову підвівся і вказав на Томаса.

— Вже за кілька днів після появи в Глейді хлопець вибігає в Лабіринт, щоб урятувати двох людей, яких він ледве знає. Весь цей дрист про порушення правил — повне безглуздя. Йому навіть правил офіційно не оголосили! Але на той час від багатьох людей він встиг довідатися, яким небезпечним є Лабіринт. А надто вже поночі. Незважаючи на це, він вискочив за Браму перед самісіньким її зачиненням, і все тільки заради того, щоб допомогти двом хлопцям, які цієї допомоги потребували.

Мінхо глибоко зітхнув; що довше він говорив, то твердішим ставав його голос.

— Але це тільки початок. Він бачив, що я кинув Альбі напризволяще, — а ж я ветеран, в мене знання і досвід. Здавалося б, Томас не повинен був ставити під сумнів мої рішення. Але він поставив! Подумайте про те, ціною яких фізичних і моральних зусиль йому вдалося підвісити Альбі на мурі, підтягуючи вгору дюйм по дюйму. Це щось неймовірне! Просто божевілля якесь!

Але й це ще не все. Коли ми почули наближення гріверів, я сказав Томасу, що треба розділитися, і втік, побігши спеціальними маршрутами, які ми колись відпрацювали на випадок погоні. А він не обдзюрив від страху штани, а самотужки взяв ситуацію під контроль та всупереч усім законам фізики і земного тяжіння примудрився підвісити Альбі на мурі, а потім ще відвернув на себе увагу почвар, вирвався від однієї з них, знайшов…

— Ми все зрозуміли, — устряв Галлі. — Томмі у нас — шлапак-щасливець.

Розлючений Мінхо обернувся до Галлі.

— Стули пельку, гниль нікчемна! Нічого ти не зрозумів! За два роки я такого не бачив! І перш ніж верзти дурниці…

Мінхо замовк, потер очі й у розпачі застогнав. Дивлячись на нього, Томас зловив себе на думці, що слухав бігуна з широко роззявленим ротом. Він уже заплутався у власних почуттях: зараз у ньому змішалися і вдячність Мінхо за те, що той перед усіма захищав його, і нерозуміння агресії Галлі що себе, і страх почути суворий вирок.

— Галлі, — промовив Мінхо вже спокійніше, — ти просто боягуз, ти ніколи не хотів стати бігуном і жодного разу не намагався взяти участь у тренуваннях. Ти не маєш права розводитися про речі, в яких не тямиш. Тож помовч.

Галлі гнівно схопився з місця.

— Ще одне слово — і я скручу тобі в’язи! Просто тут, на очах у всіх! — бризнув він слиною.

Мінхо розсміявся, а потім узяв Галлі розчепіреною п’ятірнею за щоки і щосили штовхнув. Томас аж підскочив, дивлячись, як грубіян повалився на стілець і, зламавши його, розпластався на долівці. Не встиг Галлі підвестися, як Мінхо миттєво підскочив до нього й ударом ноги в спину знову відкинув на підлогу.

Томас приголомшено опустився на стілець.

— Ніколи більше мені не погрожуй, Галлі, — засичав, вишкірившись, Мінхо. — А тепер навіть говорити до мене не здумай. Ніколи. В іншому разі, присягаюся, це я тобі скручу в’язи, а потім переламаю ще й руки і ноги.

Ньют з Вінстоном посхоплювалися з місць і заходились відтягувати Мінхо від Галлі. Розпатланий і буряковий від злості, той тим часом підвівся — втім, піти в контрнаступ він не наважився, а лише стояв, важко дихаючи і намагаючись спопелити кривдника поглядом.

Аж нарешті Галлі невпевнено позадкував до виходу, обводячи наглядачів злісним поглядом. І Томас подумав, що такий погляд, сповнений ненависті, можна побачити тільки у людини, що збирається вчинити вбивство.

Наблизившись до дверей, Галлі завів руку за спину, намацуючи клямку.

— Усе тепер не так, — сказав він, плюнувши на підлогу. — Це варто було тобі цього робити, Мінхо. Ти припустився величезної помилки, — його божевільний погляд переповз на Ньюта. — Я знаю, ти мене ненавидиш і завжди ненавидів. Тебе слід було б відіслати у Вигнання за твою цілковиту нездатність керувати цим гуртом. Ти жалюгідний, але і решта присутніх тут не кращі. Все зміниться. Я вам обіцяю.

У Томаса впало серце. Невже може бути щось ще гірше за те, що вже було?

Галлі ривком розчахнув двері й вийшов у коридор, та не встигли наглядачі отямитися, як він просунув голову в двері.

— А ти, — він злобно глипнув на Томаса, — зелепуш, який себе клятим богом уявив, не забувай, що я тебе бачив! Я бачив тебе під час Переміни! І те, що вирішать наглядачі, не має ніякого значення.

Він зробив паузу, обвівши поглядом кожного в кімнаті. А коли його злобний погляд знову впав на Томаса, він сказав останнє:

— Хай для чого ти тут опинився, та життям присягаюся, що зупиню тебе. І вб’ю, якщо доведеться.

З цими словами він розвернувся й пішов, грюкнувши по собі дверима.

Розділ 26

Томас закам’янів у кріслі, відчуваючи, як вирує у шлунку, наче там завелися паразити. За короткий час перебування в Глейді він встиг пережити цілу гаму емоцій. Страх, самотність, розпач, гіркоту і навіть легенький натяк на радість. Та зараз він відчував щось нове — йому ніколи ще не заявляли, що ненавидять настільки, аж готові вбити.

«Галлі божевільний, — запевняв він себе. — Геть з глузду з’їхав». Та ця думка не принесла заспокоєння — навпаки, злякала ще дужче. Божевільні здатні на все.

Члени Ради притихли; хто сидів, хто стояв, але всі без винятку були шоковані побаченим, як і Томас. Вінстон з Ньютом відпустили Мінхо, і всі втрьох з похмурими обличчями розсілися по своїх місцях.

— Нарешті він цілком зваріював, — майже прошепотів Мінхо. Томас не був певен, що ці слова призначалися іншим.

— Можна подумати, ти у нас тут святий, — вигукнув Ньют. — Про що ти взагалі думав? Тобі не здається, що це занадто?

Мінхо примружився і хитнув головою: мовляв, щиро здивований питанням.

— Годі вже верзти дурниці! Кожен з присутніх залюбки помилувався, як той баклан отримав своє. Певен, що ти такої самої думки. Хтось мусів поставити того дриста на місце.

— Він став членом Ради не просто так, — сказав Ньют.

— Чувак, він відкрито пригрозив скрутити мені в’язи і вбити Томаса! Галлі повний варіят. На твоєму місці я б негайно наказав зв’язати його і кинути в Буцегарню. Він реально небезпечний!

Томас не міг не погодитися з Мінхо і знову мало не порушив дану собі обіцянку тримати язика за зубами, але вчасно загнувся. На нього й так чимало неприємностей звалилося, тож не хотілося погіршувати ситуації. Втім, довго так тривати не могло — він розумів, що ще трохи — і він вибухне.

— А може, він і мав рацію, — пробурмотів Вінстон собі під носа.

— Що? — вигукнув Мінхо — саме так подумав і Томас.

Здавалося, Вінстон і сам здивувався, що висловив думку вголос. Він забігав очима по кімнаті, потім спробував пояснити:

— Ну… Галлі пройшов Переміну — грівер його вжалив серед білого дня просто біля Західної Брами. Значить, до нього повернулися якісь спогади. Гадаю, він не просто так товкмачить, що знає зеленого.

Томас знову подумав про Переміну, а надто про той факт, що вона здатна повернути пам’ять. І раптом йому на думку спала божевільна ідея: чи не варто дозволити гріверу вжалити себе заради того, щоб згадати минуле, навіть ціною жахливих мук? Утім, спогади про Бена, який звивався на ліжку, та про нелюдські стогони Альбі вмить відбили бажання провести експеримент. «Нізащо», — вирішив він.

— Вінстоне, ти бачив, що зараз сталося? — запитав Казан, здивовано дивлячись на наглядача. — Галлі — псих. Безглуздо намагатися шукати здорового глузду в його маячні. Чи, може, ти вважаєш, що Томас — замаскований грівер?

Томас більше й секунди не міг мовчати, нехай йому і доведеться порушити порядок Зборів.

— А можна мені сказати? Мене вже дістало, що всі мене обговорюють, наче мене тут і немає, — роздратовано запитав він, підвищуючи голос.

Ньют подивився на нього і кивнув.

— Вперед. Кляте засідання й так зіпсоване.

Томас швидко зібрався на думці, добираючи потрібних слів, що було зовсім непросто — роздратування, збентеження і гнів заважали мислити чітко.

— Я не знаю, чому мене ненавидить Галлі. Мені на це начхати. Він точно псих. Що ж до того, хто я насправді, то я знаю не більше за вас. Правда, якщо мене не зраджує пам’ять, ви збиралися обговорити вилазку в Лабіринт, а не те, чому якийсь ідіот вважає мене втіленням зла.

Пролунав чийсь стриманий смішок, і Томас замовк, сподіваючись, що зміг донести до слухачів свою точку зору.

— Лацно, — кивнув Ньют. — Закінчуймо, а що робити з Галлі — подумаємо пізніше.

— Рада не має права голосувати в неповному складі, якщо тільки наглядач не відсутній через хворобу. Як Альбі, — сказав Вінстон.

— Господи, Вінстоне! — вигукнув Ньют. — Уже хто-хто, а Галлі сьогодні точно хворий, тож обійдемося без нього. Висловлюйся на свій захист, Томасе, та й почнемо голосування щодо твоєї долі.

Томас зловив себе на тому, що стиснув кулаки на колінах так міцно, аж побіліли кісточки пальців. Він змусив себе розслабитися, витер спітнілі долоні об штани. І заговорив, не маючи чіткого плану.

— Я не вчинив нічого поганого. Я всього лише побачив, що двоє людей намагаються доповзти до Брами, але не встигають. І не допомогти їм через якусь дурнувату заборону було би боягузтвом, егоїзмом і… взагалі дурістю. Якщо хочете запроторити мене до Буцегарні за спробу врятувати комусь життя — вперед. Обіцяю, що наступного разу просто стоятиму біля Брами і реготатиму, тицяючи пальцем у запізнілих бігунів, а потім піду на кухню до Казана і спокійно нажеруся з почуттям виконаного обов’язку.

Томас навіть і не думав жартувати. Він щиро не розумів, чому його вчинок викликав такий рейвах.

— Ось моя рекомендація, — мовив Ньют. — Ти порушив кляте Правило Номер Один, тому вирушаєш на добу в Буцегарню. Це твоє покарання. Я також рекомендую обрати Томаса бігуном, зі вступом рішення в силу відразу по закінченню засідання. Вважаю, ніч, проведена тобою в Лабіринті, варта декількох тижнів випробувань. Ти, що називається, довів професійну придатність. А що ж до посади наглядача — забудь, — Ньют розвернувся до Мінхо. — У цьому я з Галлі згоден — безглузда ідея.

Хоча Томас у глибині душі й розумів, що Ньют має рацію, останнє зауваження його все-таки зачепило. Хлопець подивився на Мінхо, чекаючи реакції.

Той, здається, зовсім не здивувався відмові. Та він так само наполягав на своєму:

— Чому? Я можу ручатися, що серед нас він найкращий. А найкращі стають наглядачами.

— Давай так, — сказав Ньют. — Дамо Томасу місяць, щоб хлопець показав, який він у справі. Провести заміну завжди встигнемо.

Мінхо стенув плечима:

— Лацно.

Томас полегшено зітхнув. Бажання стати бігуном — дивовижне для нього самого, враховуючи, щó йому довелося пережити в Лабіринті, — нікуди не поділося, але раптово стати наглядачем — це вже занадто.

— Отже, — Ньют обвів поглядом кімнату. — Ми вислухали кілька рекомендацій, тепер кожен може висловитися з…

— Та годі, — перебив Казан. — Відразу голосуймо, і по всьому. Особисто я голосую за твою пропозицію.

— І я, — відгукнувся Мінхо.

Схвальні вигуки почулися і з інших місць, вселяючи в Томаса надію і переповняючи його гордістю. Тільки Вінстон заявив категоричне «ні».

— Твій голос нічого не вирішує, — сказав йому Ньют, — але все-таки поясни, чому ти так опираєшся?

Вінстон пильно подивився на Томаса, потім повернувся до Ньюта.

— Загалом я не проти, але ми не можемо цілком нехтувати тим, що сказав Галлі. У його словах є сенс. Я впевнений, що він не вигадує. Ви й самі чудово знаєте, що тільки-но в нас з’явився Томас, все пішло шкереберть.

— А й правда, — сказав Ньют. — Кожен з нас як слід усе обміркує, а потім, як знудимося, скличемо нові Збори й обговоримо справи. Лацно?

Вінстон кивнув.

На саму думку, що його знову ігнорують, Томас невдоволено застогнав.

— Як мені подобається, коли ви ото так про мене говорите, наче мене взагалі тут немає!

— Послухай-но, Томмі, — промовив Ньют. — Ми щойно обрали тебе бігуном, чорт забирай. Тож облиш скиглити і забирайся звідси. Тобі ще багато чого доведеться навчитися у Мінхо.

Тільки тепер Томас усвідомив, що саме сталося: він тепер справжній бігун і невдовзі вирушить досліджувати Лабіринт. Попри хвилювання, хлопець затремтів од захоплення; чомусь він був певен, що ліміт приготованих йому нещасть вичерпаний і більше вночі в Лабіринті вони не застрягнуть.

— А що з покаранням?

— Завтра, — відповів Ньют. — Потому як відсидиш у Буцегарні від підйому і до заходу.

«Один день, — подумав Томас. — Могло бути й гірше».

Нарешті збори закінчилися, і всі — за винятком Ньюта і Мінхо — поквапилися покинути приміщення. Ньют продовжував сидіти, щось там шкрябаючи у блокноті.

— Добре все минулося, — пробурмотів він.

Мінхо підійшов до Томаса і жартівливо штовхнув його кулаком у плече.

— А все цей шлапак винен.

Томас штовхнув його у відповідь.

— Наглядачем, кажеш? Правда хотів призначити мене наглядачем? Та ти ще більший псих, ніж Галлі!

Мінхо вдавано насупився.

— А що, спрацювало! Замахнувся на нездійсненне, зате отримав те, чого хотів. Віддячиш потім.

Лише тепер Томас зрозумів хитрий задум Мінхо і розплився в задоволеній усмішці.

І тут у двері постукали. Томас, обернувшись, побачив Чака. Той сиротою стояв на порозі з таким виглядом, ніби за ним щойно гнався грівер. Від усмішки Томаса не залишилося і сліду.

— Що сталося? — Ньют підвівся зі стільця. В його тоні було щось таке, від чого Томас захвилювався ще дужче.

— Мене медчуки послали… — Чак зніяковіло дивився в підлогу.

— Навіщо?

— Альбі б’ється в якомусь нападі, геть з котушок злетів — каже, йому треба з деким поговорити.

Ньют попрямував до дверей, але Чак підніс руку, зупиняючи його:

— Е-е… Не з тобою.

— Що ти маєш на увазі?

Чак указав на Томаса.

— Просить, щоб привели його.

Розділ 27

Вдруге за сьогодні у Томаса від подиву мову відібрало.

— То ходімо, — сказав Ньют і схопив Томаса за руку. — Без мене ти не підеш.

Томас рушив за Ньютом, а за ними поплентався Чак; вони вийшли з кімнати засідань і попрямували коридором до вузьких спіральних сходів, яких раніше Томас не помітив. Ньют уже поставив ногу на першу сходинку — і тут кинув на Чака сердитий погляд.

— Ти! Лишайся тут.

На диво, Чак нічого не відповів і просто кивнув. Томас подумав, що малого щось дуже налякало в поведінці Альбі.

— До речі, — сказав він, звертаючись до Чака. Ньют тим часом уже піднімався сходами. — Щойно мене прийняли в бігуни, тож тепер ти дружиш із крутим чуваком.

Він спробував пожартувати, щоб розвіяти наростаючий страх перед майбутньою зустріччю з Альбі — що як той, як і Бен, накинеться на нього зі звинуваченнями? Або, що гірше, накинеться в буквальному сенсі…

— Ага, точно, — пробурмотів Чак, відчужено втупившись у дерев’яні сходинки.

Томас, стенувши плечима, почав підніматися. Чоло зросилося потом, а долоні змокріли — йому страх як не хотілося туди йти.

Похмурий і серйозний Ньют чекав на Томаса нагорі. Піднявшись, хлопець опинився в протилежному кінці найдовшого темного коридору, в який потрапив у день своєї появи в Глейді. Він мимоволі уявив Бена, який борсався від болю, і в животі неприємно замлоїло; залишалося сподіватися, що Альбі минув гостру стадію Переміни і Томасу не доведеться знову спостерігати огидну картину: як набрякають жили на блідій шкірі, як глейдер б’ється в конвульсіях… Утім, він не виключав чогось гіршого, тому заздалегідь постарався взяти себе в руки.

Підійшли до других дверей праворуч, і Ньют легенько постукав. У відповідь пролунав стогін. Ньют відчинив двері — слабке рипіння сколихнуло в Томасовій пам’яті розпливчасті спогади з дитинства, коли він дивився фільми про будинки з привидами. Та не вдавалося зібрати докупи крихітні уривки спогадів: він пам’ятав фільми, але не обличчя акторів або своїх близьких, з якими ходив у кіно. Хлопець загалом пригадував, для чого потрібні кінотеатри, але деталі про те, які вони — ці кінотеатри, стерлися з пам’яті. Неможливо було описати це відчуття, навіть самому собі.

Ньют увійшов до кімнати і жестом закликав його. Переступаючи поріг, Томас подумки приготувався до найгіршого, та нічого страшного не побачив — на ліжку з заплющеними очима лежав звичайний хлопець, щоправда, вкрай виснажений.

— Він спить? — шепнув Томас, хоча на думці в нього крутилося зовсім інше питання: «Він точно не помер?»

— Не знаю, — тихо відповів Ньют, ступив уперед і сів на дерев’яний стілець біля ліжка. Томас сів на протилежному боці.

— Альбі, — прошепотів Ньют. Потім додав голосніше: — Альбі. Чак сказав, ти хочеш поговорити з Томмі.

Альбі повільно розплющив очі — дві криваво-червоні кулі, що блищали в яскравому світлі знадвору. Подивився на Ньюта, потім на Томаса і зі стогоном сів, відкинувшись на спинку ліжка.

— Так, — ледве чутно прошепотів він.

— Чак сказав, що в тебе була істерика і що ти взагалі збожеволів, — Ньют посунувся вперед. — Що з тобою? Ніяк не очуняєш?

Альбі заговорив, але здавалося, кожне слово давалося йому ціною неймовірних зусиль. Він буквально вичавлював із себе слова — зі свистом, важко дихаючи.

— Усе… зміниться… Дівчина… Томас… Я їх бачив… — він склепив повіки, знову розплющив очі, сповз униз на ліжку і ліг горілиць, утупившись поглядом у стелю. — Щось мені кепсько…

— Тобто — «бачив»? — перепитав Ньют.

— Я кликав Томаса! — вигукнув Альбі несподівано гучним голосом, що буквально мить тому здавалося неможливим. — Ньюте, я не з тобою хотів поговорити, а з ним. Я клятого Томаса кликав!

Ньют подивився на Томаса, здивовано звівши брови. У відповідь той лише стенув плечима; щосекунди він нервував дедалі більше. Чому Альбі закортіло поговорити саме з ним?

— Чудово, гниляк ти буркотливий, — відповів Ньют. — Ось він сидить. Говори.

— Вийди, — попросив Альбі. Його очі знову були заплющені, а груди важко здіймалися.

— Ні — я повинен чути.

— Ньюте, — пауза. — Залиш нас. Негайно.

Томасу ставало дедалі незатишніше: він не був певен, що подумає про них Ньют і що збирається сказати Альбі.

— Але… — спробував був заперечити Ньют.

— Геть!.. — гаркнув Альбі тремтячим од напруги голосом. — Забирайся!

На Ньютовому обличчі відбилася неприхована образа, хоч і без сліду злості, що неабияк здивувало Томаса. Минуло кілька напружених секунд, а потім Ньют підвівся і попрямував до виходу. «Він що, і справді піде?» — промайнуло в Томасовій голові.

— Не чекай, що я цілуватиму тобі дупу, коли прийдеш перепрошувати, — кинув Ньют і вийшов у коридор.

— І двері зачини! — крикнув Альбі, наче наостанок дав Ньютові ще один ляпас. Ньют послухався, зачинивши по собі двері.

Серце в Томаса шалено закалатало — він сам на сам залишився з хлопцем, який до нападу грівера не вирізнявся поступливим характером, а тепер ще й Переміну пережив. Томасові кортіло якнайшвидше вислухати Альбі й забратися звідси геть, але пауза затягнулася на декілька виснажливих хвилин. Від хвилювання в Томаса затрусилися руки.

— Я знаю, хто ти, — нарешті прохрипів Альбі, порушуючи тишу.

Томас не знав, що відповісти. Він хотів був щось сказати, та нічого, крім невиразного мукання, не вийшло. — він був украй схвильований і вельми наляканий.

— Я знаю, хто ти, — повільно повторив Альбі. — Я бачив. Бачив усе. Звідки ми прийшли і хто ти такий. І дівчину бачив. Я згадав Спалах.

«Спалах?» Зусиллям волі Томас змусив себе заговорити.

— Я не розумію, про що йдеться. Що саме ти бачив? Я й сам хотів би про себе бодай щось довідатися…

— Приємного мало, — відповів Альбі та вперше відтоді, як вийшов Ньют, звів сумні очі, запалі, наче чорні діри. Він подивився на Томаса. — Якби ти бачив цей жах… Чому ті виродки хочуть, щоб ми пригадували таке? Чому просто не залишити нас тут і не дати спокійно жити?

— Альбі… — Томас дуже пошкодував, що не може влізти в голову хлопця і побачити все на власні очі. — Що відкрила Переміна? Що ти згадав? Я нічого не розумію.

— Ти… — почав був Альбі, та одразу ж схопився за горло і захрипів, задихаючись. Висолопивши язика і кусаючи його, він судомно сіпав ногами і почав люто кидатися на ліжку, наче його хтось душив.

Переляканий Томас схопився зі стільця і відступив — Альбі, здавалося, боровся сам із собою, вчепившись руками собі в горло і безладно дриґаючи ногами. Його зазвичай темна шкіра, яка всього хвилину тому була надзвичайно бліда, почервоніла, а очі повилазили з очниць так сильно, що більше нагадували білі з червоними прожилками кульки з мармуру.

— Альбі!.. — крикнув Томас. — Ньюте! Ньюте, сюди!..

Не встиг він закінчити фразу, як двері розчахнулися. Влетівши в кімнату, Ньют підскочив до Альбі, схопив товариша, що бився в конвульсіях, за плечі й, навалившись усім тілом, притиснув його до ліжка.

— Хапай за ноги!

Томас рвонув уперед, та Альбі так молотив ногами, що підійти до нього, не отримавши удару, виявилося майже неможливим — ногою він поцілив йому просто в щелепу. Вилицю пройняв різкий біль, і Томас відскочив, потираючи забите місце.

— Та хапай же ти його за ноги! — крикнув Ньют.

Томас застиг на місці, приміряючись, потім різко стрибнув на Альбі, схопивши обидві ноги і причавивши їх до ліжка. Ньют, притиснувши плечі бідолахи коліньми, заходився віддирати його руки, якими той сам себе душив за горло.

— Відпусти!.. — кричав Ньют, смикаючи Альбі. — Ти себе задушиш!

Від натуги на його руках набрякли вени, м язи напнулися. Нарешті йому вдалося відірвати долоні Альбі від горла і притиснути йому до грудей. Альбі ще кілька разів сіпнувся всім тілом, вигинаючи спину, але помалу став заспокоюватися. Поступово вирівнялося дихання, потім він остаточно втихомирився, втупившись скляними очима в стелю.

Однак Томас і далі міцно тримав Альбі за ноги, боячись, що, відчувши свободу, той знову почне борсатися. Зачекавши хвилину, Ньют обережно відпустив руки бідолахи, потім ще за хвилину прибрав коліна з плечей товариша і зліз із ліжка. Томас вчинив так само, вирішивши, що напад закінчився.

Альбі втомлено подивився на Ньюта.

— Вибач, друже, — прошепотів він. — Сам не знаю, що сталося. Наче… моїм тілом хтось керував. Вибач…

Томас глибоко зітхнув, сподіваючись, що йому вже не доведеться брати в такому участі — більшого стресу годі уявити.

— Вибач, кажеш… Ну-ну… — відповів Ньют. — Ти намагався до біса задушити себе.

— Це не я, клянуся, — пробурмотів Альбі.

— Тобто — «не ти»?

— Не знаю… Це… це був не я… — схоже, він і сам нічого не розумів.

Ньют вирішив за краще не допитуватися. У всякому разі поки що. Натомість підняв з підлоги розкидані під час нападу ковдри і вкрив хворого.

— Пізніше поговоримо, а поки спи, — Ньют приклав долоню до чола Альбі й додав, — ти зараз не в найкращій формі, шлапак.

Але Альбі вже засинав і лише злегка кивнув із заплющеними очима.

Ньют глянув на Томаса і жестом указав на двері. Томас тільки того і чекав. Хотілося чимшвидше забратися з цього божевільного будинку, тому він поквапився за Ньютом до виходу. Та не встигли вони переступити поріг, як почули невиразне бурмотіння Альбі.

Хлопці завмерли й обернулися.

— Що? — перепитав Ньют.

Альбі розплющив очі й уже голосніше повторив сказане.

— Обережніше з дівчиною, — його повіки знову заплющилися.

Знову вона — дівчина. Так чи так, усе чомусь крутиться довкола неї. Ньют кинув на Томаса здивований погляд, та у відповідь той тільки знизав плечима. Він гадки не мав, про що мова.

— Ходімо, — шепнув Ньют.

— І ще, Ньюте, — гукнув Альбі, не розплющуючи очей.

— Так?

— Бережіть карти, — Альбі повернувся до них спиною, демонструючи, що нарешті висловився.

Прозвучало це недобре. Ой недобре. Томас із Ньютом вийшли з кімнати і тихо причинили по собі двері.

Розділ 28

Томас мчав за Ньютом, який квапився сходами вниз і геть з Домівки — на залитий пообіднім сонцем двір. Довший час хлопці мовчали. Для Томаса все робилося тільки гірше й гірше.

— Зголоднів, Томмі? — надворі запитав Ньют.

Томас не повірив власним вухам.

— Зголоднів? Та мені після всього побаченого блювати хочеться — ні, я не зголоднів.

— А я би поїв, — широко всміхнувся Ньют. — Ходімо на кухню, шлапак, може, там щось залишилося після обіду. Заодно дещо обговоримо.

— Так і думав, що ти скажеш щось таке…

Потроху Томас долучався до життя в Глейді, тому міг дедалі краще передбачати події.

Хлопці попрямували на кухню, де, попри протести Казана, взяли бутерброди з сиром і трохи сирих овочів. Томас зауважив, що наглядач кухарів якось підозріло позирає на Томаса, та варто було йому подивитися на Казана, як той вмить відводив погляд. Щось підказувало хлопцеві, що відтепер така поведінка стане нормою — місцеві чомусь вважали його особливим. Попри те, що Томас усього тиждень жив у Глейді, він почувався так, ніби перебуває тут вічність.

Вони вирішили пообідати надворі й уже за кілька хвилин сиділи біля західного муру, притулившись до оповитого плющем каменя і спостерігаючи за глейдерами, які займалися своїми буденними справами. Томас змусив себе поїсти — судячи з того, з якою швидкістю розвивалися події, чергової несподіванки можна очікувати щомиті, а отже, він мусить підкріпитися.

— Таке вже колись бувало? — запитав Томас, помовчавши хвилину-другу.

Ньют глянув на нього, раптово спохмурнівши.

— Ти про Альбі? Ні. Ніколи. З іншого боку, ніхто ніколи і не намагався розповісти, що саме згадав під час Переміни, а коли ми запитували — не зізнавалися. Може, з Альбі таке і сталося, бо він вирішив усе розповісти.

В Томаса аж шматок у горлі застряг. Невже люди десь із того боку Лабіринту якимось чином можуть їх контролювати? На саму думку про це кинуло в дрож.

— Треба знайти Галлі, — змінив тему Ньют, гризучи морквину. — Десь сховався, паскуда. Як поїмо, одразу ж за це візьмуся. Давно вже він в ув’язненні не сидів.

— Правда?

Томас неабияк зрадів почутому. Він з величезним задоволенням особисто зачинив би по Галлі двері камери, а ключі закинув би якнайдалі.

— Цей шлапак погрожував прикінчити тебе, тому ми зобов’язані подбати про твою безпеку. Нехай радіє, що ми не засудили його до Вигнання, та обіцяю, що цей гнилоголовий дорого заплатить за свої витівки. Пам’ятаєш, що я казав тобі про порядок?

— Еге ж.

Томас подумав, що, відсидівши у в’язниці, Галлі зненавидить його ще дужче. «Байдуже, — переконував себе він. — Я більше його не боюся».

— От як ми вчинимо, Томмі, — сказав Ньют. — До кінця дня будеш біля мене — ми маємо обговорити певні справи. Завтра відсидиш, а наступний день проведеш з Мінхо. Я хочу, щоб ти якийсь час тримався подалі від інших шлапаків. Зрозумів?

Томас нічого не мав проти.

— Звучить чудово. Значить, Мінхо мене тренуватиме?

— Саме так. Ти тепер бігун, і він тебе навчатиме. Лабіринт, карти тощо. Багато чого доведеться повчитися. Сподіваюся, що ти добре попрацюєш.

На диво, Томаса не злякала думка про те, що доведеться знову виходити в Лабіринт. Він твердо вирішив виправдати Ньютові сподівання, до того ж наполегливе тренування допоможе не думати про інші проблеми. І потайки Томас сподівався якнайшвидше покинути Глейд. Його новою метою в житті стало уникати людей.

Хлопці мовчки доїдали обід, коли Ньют раптом заговорив про те, що турбувало його насправді. Зім’явши рештки їжі в кульку, він повернувся до Томаса і зазирнув йому прямо в очі.

— Слухай, — почав Ньют. — Ти маєш у дечому зізнатися. Надто вже часто ми чули про це від інших, тож немає сенсу заперечувати. Прийшов час сказати правду.

Томас розумів, що рано чи пізно до цього дійде, та однак здригнувся. Він мовчав.

— Галлі казав про це, Альбі казав, Бен казав, — провадив Ньют. — Дівчина — і та казала, коли ми витягли її з Ящика, — він замовк, можливо, чекаючи зустрічного питання від Томаса, але той мовчав. — Усі як один кажуть, що будуть зміни.

Ньют відвернувся, подивився кудись удалину, потім заговорив знову.

— Сумнівів і бути не може. Галлі, Альбі й Бен стверджували, що бачили тебе у своїх спогадах під час Переміни, і з цього я роблю висновок, що там, у минулому, ти аж ніяк не садив квіточки і не допомагав стареньким леді переходити вулицю. Щось із тобою і справді не так, коли у Галлі руки сверблять тебе вколошкати.

— Ньюте, я й справді не розумію… — почав був Томас, але Ньют не дав йому договорити.

— Я чудово знаю, що ти нічого не пам’ятаєш, — можеш не повторюватися. У нас у всіх пам’ять відшибло, і нема чого нам укотре про це нагадувати. Я про те, що ти від нас чимось відрізняєшся, і, я вважаю, час над цим замислитися.

Томас відчув раптовий напад злості.

— Чудово! І що тепер робити? Я не менше за вас хочу згадати минуле. Це ж очевидно.

— Ти маєш відкрити свою підсвідомість. Будь відвертий і скажи, чи є бодай найменша річ, що видається тобі знайомою?

— Нічого… — почав був Томас, але затнувся. З часу прибуття в Глейд відбулося стільки всього, що він уже й забув, як він першої ночі в Глейді лежав біля Чака і міркував над тим, яким знайомим видається йому Глейд і як по-домашньому затишно він тут почувається. А такого не мало бути.

— У тебе щось на думці. Я ж бачу, — вкрадливо промовив Ньют. — Говори.

Томас зачекав, побоюючись, аби зізнання не обернулося для нього лихом, та тримати це в собі він уже не мав сили.

— Ну… Я не можу тицьнути пальцем в якусь конкретну річ і сказати: «Я це пам’ятаю», — він говорив повільно, ретельно добираючи слова. — Та від самого початку мені здалося, наче я тут уже бував, — хлопець зазирнув у очі Ньютові, сподіваючись побачити в них розуміння. — 3 іншими новачками хіба не так?

Ньютове обличчя залишалося непроникним. Він лише сказав:

— Ні, Томмі. Більшість із нас першого тижня тільки скиглили й штанці собі обдристували від страху.

— Ну що ж… — Томас замовк, засмучений і несподівано збентежений. Що все це означає? Чим він відрізняється від інших? Може, з ним і правда щось не так? — А мені все здалося знайомим, і я від самого початку знав, що маю стати бігуном.

— А це в біса цікаво, — Ньют допитливим поглядом кинув на Томаса, вже не приховуючи підозр. — Ну, дослухайся до себе й далі. У вільний час попорпайся в пам’яті, думай про цю місцину. Як слід напруж мозок і постарайся знайти відповідь. Заради всіх нас.

— Гаразд, — Томас заплющив очі, збираючись відшукати відповідь в темних закутках свідомості.

— Та не зараз, гнилоголовий, — Ньют засміявся. — Я маю на увазі потім. У вільний час, за обідом, перед сном, під час роботи або в перервах між тренуваннями. Повідомляй мені про все, що хоч віддалено здасться знайомим. Ясно?

— Ясно.

Томаса турбувало, що своїм зізнанням він наче подав Ньютові сигнал про небезпеку і тепер той ставитиметься до нього з підозрою.

— Лацно, — невимушено всміхнувся Ньют. — А почнемо з провідин декого.

— Кого ще? — запитав Томас, хоч уже знав відповідь. Він знову злякався.

— Дівчини. Витріщатимешся на неї до крові в очах. Може, хоч так заворушиться твій чортів мозок, — Ньют підвівся. — А ще я хочу, щоб ти до останнього слова передав мені вашу розмову з Альбі.

Томас, зітхнувши, теж підвівся.

— Гаразд, — відповів він покірливо.

Хлопці попрямували в Домівку, де без тями лежала дівчина. Томаса дуже хвилювало, що тепер думає про нього Ньют. Томас відкрився, бо Ньют йому подобався. Якщо Ньют повернеться до нього спиною, Томас цього, певно, не витримає.

— В крайньому разі, — заявив Ньют, перериваючи хід його думок, — віддамо тебе гріверам — вони тебе вжалять, і ти пройдеш через Переміну. Нам дуже потрібні твої спогади.

У відповідь Томас саркастично розсміявся, але Ньют навіть не усміхнувся.

Здавалося, що дівчина мирно спить і щохвилини може прокинутися. Томас очікував побачити скелет — людину при смерті, проте шкіра її була рожева, а груди мірно здіймалися й опускалася в такт диханню.

З нею був один з медчуків — низькорослий хлопець, імені якого Томас не запам’ятав, — він саме напував дівчину, тонкою цівкою заливаючи в рот воду. На тумбочці стояли тарілка і миска з залишками обіду — картопляним пюре і супом. Медчуки докладали всіх зусиль, щоб підтримувати в дівчині життя і здоров’я.

— Чудово, Клінте, — кинув Ньют невимушено, ніби вже не вперше провідував незнайомку. — Житиме?

— Житиме, — відгукнувся Клінт. — Одужує, постійно розмовляє уві сні. Напевно, скоро отямиться.

У Томаса тьохнуло серце. Чомусь він не сприймав усерйоз імовірність того, що дівчина може отямитися, цілком одужати і поговорити з глейдерами. Дивно, та на цю думку хлопець занервував.

— Ви записуєте її слова? — поцікавився Ньют.

Клінт кивнув.

— Здебільшого це — нерозбірливе бурмотіння, та ми записуємо все, що почуємо.

— Розповідай, — сказав Ньют, тицьнувши пальцем у блокнот, що лежав на столі.

— Та все те саме, що й тоді, коли її з Ящика вийняли: що невдовзі все зміниться, про Творців і про те, що «все має закінчитися». І ще… — тут Клінт покосився на Томаса, даючи зрозуміти, що не хоче говорити в його присутності.

— Все гаразд. Він має право чути те, що чую я, — заспокоїв його Ньют.

— Ну… я не зміг як слід розчути всіх слів, але… — Клінт знову скоса глянув на Томаса, — вона повсякчас повторює його ім’я.

Томас мало на підлогу не гепнувся. Невже його ім’я взагалі ніколи не припинять згадувати? Невже вони з дівчиною і справді знайомі? Наслання якесь, від якого не сховатися.

— Дякую, Клінте, — тон Ньюта не залишав сумнівів у тому, що медчук вільний. — Напишеш про все докладний звіт, гаразд?

— Напишу, — медчук кивнув обом відвідувачам і вийшов з кімнати.

— Тягни сюди стілець, — сказав Ньют, сідаючи на край ліжка. Томас із полегшенням зауважив, що Ньют не перейшов до відвертих звинувачень. Він висунув з-під столу стілець, поставив його біля ліжка і сів, нахилившись вперед, щоб уважніше роздивитися обличчя дівчини.

— Щось пригадуєш? — запитав Ньют. — Бодай щось?

Томас не відповів, і далі вдивляючись в обличчя дівчини, силкуючись зруйнувати невидимий бар’єр у мозку і відшукати її у своєму минулому. Подумки повернувся до того моменту, коли її витягли з Ящика і вона на якусь мить розплющила очі. Темно-сині очі, такого насиченого відтінку, якого він більше ні в кого ніколи не бачив. Він спробував поєднати два образи в один, уявити ті очі на обличчі сплячої. Чорне волосся, перлинно-біла шкіра, повні вуста… Томас знову здивувався незвичайній вроді дівчини.

І раптом десь у найдальшому закапелку пам’яті наче щось сколихнулося — ледве відчутний трепет крил у темному кутку, невидимий, але реальний. Відчуття тривало лише мить і відразу розчинилося в надрах утраченої пам’яті. Але Томас справді щось відчув!

— Я і справді її знаю, — прошепотів він, відкидаючись на спинку стільця. Коли він промовив це вголос, в нього наче камінь з душі звалився.

— Правда? — підвівся Ньют. — І хто ж вона?

— Гадки не маю. Але в мозку щось клацнуло — десь я з нею бачився, — Томас потер очі, роздратований нездатністю вхопитися за спогад.

— Чудово, тоді продовжуй думати, не втрачай зачіпку. Сконцентруйся.

— Та намагаюсь я, тому помовч.

Томас заплющив очі та спробував побачити в чорній порожнечі обличчя дівчини. Хто вона? Абсурдне питання — він не знає навіть, хто він такий.

Томас посунувся вперед на стільці й тяжко зітхнув, потім подивився на Ньюта, скрушно хитаючи головою.

— Я просто не…

«Тереза».

Томас підскочив, поваливши стілець на підлогу, і злякано став роззиратися на всі боки. Йому здалося…

— Що таке? — запитав Ньют. — Щось згадав?

Не звертаючи уваги на питання, збентежений Томас і далі роззирався, впевнений, що почув чийсь голос. Потім знову подивився на дівчину.

— Я… — він знову сів, нахилився вперед, вдивляючись у її обличчя. — Ньюте, перед тим як я схопився, ти щось говорив?

— Ні.

Ну звісно ні.

— Мені здалося, що я почув… Сам не знаю. Може, це у мене в голові лунає голос. Вона зараз нічого не говорила?

— Вона? — здивувався Ньют. Очі в нього спалахнули. — Ні. А що ти почув?

Страшно були зізнатися.

— Я… присягаюся, що почув ім’я. Тереза.

— Тереза? Ні, я нічого такого не чув. Ім’я, напевно, спливло з глибин твоєї клятої пам’яті. Виходить, її звати Тереза. Скоріше за все, так.

Томас почувався вкрай незатишно, наче на його очах щойно сталося щось надприродне.

— Присягаюся, я справді чув голос! Але тільки в голові. Чорт, не можу пояснити…

«Томасе».

Цього разу він не просто схопився зі стільця, а ще й відлетів од ліжка на протилежний бік кімнати, зваливши при цьому зі столу лампу — вона з гуркотом упала на долівку й розбилася на дрібні скалки.

Голос. Голос дівчини — ніжний, але твердий шепіт. Томас його чув. Тепер він не сумнівався, що справді чув.

— Та що з тобою в біса коїться? — вигукнув Ньют.

Томасове серце шалено калатало, а в скронях пульсувала кров. У шлунку огидно замлоїло.

— Вона… Чорт, вона зі мною говорить. Подумки. Вона щойно вимовила моє ім’я!

— Що?!

— Присягаюся! — світ крутонувся, голову здавило. Томас відчував, що божеволіє. — Я… чую у своїй голові її голос — щось таке… Це не зовсім голос…

— Сядь, Томмі. Що ти верзеш?

— Ньюте, я серйозно. Це… не зовсім голос… і все-таки це голос.

«Томе, ми останні. Невдовзі все закінчиться. Має закінчитися».

Слова відлунювали в голові, торкаючись барабанних перетинок, — тепер він справді їх почув. Однак голос звучав так, наче не проникав у вуха ззовні, а виникав у Томаса в мозку, буквально з нізвідки.

«Томе, не бійся мене».

Він затиснув вуха долонями і примружився. Розум відмовлявся повірити в реальність того, що відбувається.

«Пам'ять поступово стирається, Томе. Коли я прокинуся, то майже нічого не пам'ятатиму. Ми здатні пройти Випробування. Воно мусить завершитися. Мене послали як такий собі пусковик».

Томас більше не міг цього витерпіти. Не звертаючи уваги на Ньютові запитання, він кинувся до дверей, рвучко відчинив їх і вилетів у коридор. Скотившися сходами, він кулею вискочив з дверей і побіг геть. Але голос не змовкав.

«Все зміниться», — повторила дівчина.

Йому хотілося кричати і бігти до знемоги. Опинившись біля Східної Брами, Томас промчав крізь неї і вибіг за межі Глейду. Він долав коридор по коридору, заглиблюючись у самісіньке серце Лабіринту, геть забувши про Правила. Але від голосу втекти не міг.

«Це ми з тобою, Томе. Ми винні в тому, що сталося з ними. І з нами».

Розділ 29

Томас зупинився лише тоді, коли голос замовк остаточно.

Він з подивом зрозумів, що біг Лабіринтом майже годину — тіні від мурів потягнулися на схід, а значить, сонце скоро сяде, Брама зачиниться. Треба повертатися. Томас підсвідомо зауважив, як легко він, не замислюючись, зорієнтувався в просторі й часі. Це був інстинкт.

Час повертатися.

Але він не був певен, що зможе це витримати. Отой голос у голові. Оті дивні речі, які каже дівчина.

Втім, він не мав вибору. Запереченням правди справі не зарадиш. І хай яким неприємним було вторгнення в свідомість, його не порівняти з можливістю знову зустрітися з гріверами.

Дорогою назад Томас багато чого про себе довідався. Хлопець без вагань, підсвідомо, точно поновив у пам’яті весь пройдений ним маршрут, і тепер упевнено біг довгими коридорами у зворотному напрямку, безпомилково звертаючи то ліворуч, то праворуч.

Це означало лише одне: Мінхо не помилявся, стверджуючи, що невдовзі Томас стане найкращим бігуном.

Хлопець дізнався про себе і ще дещо — наче ночі в Лабіринті було недосить, щоб це зрозуміти, — він має чудову фізичну форму. Буквально добу тому Томас перебував у стані крайнього виснаження, а тіло боліло з голови до п’ят, однак він зміг швидко відновитися і зараз біг без особливих зусиль, хоч і перебував у Лабіринті майже дві години. Не треба бути генієм математики, щоб підрахувати, що до повернення в Глейд Томас подолав половину марафонської дистанції.

Справжні розміри споруди він оцінив тільки тепер — Лабіринт простягався на милі, милі й милі. І якщо врахувати, що ночами стіни переміщаються, то ставало ясно, чому з нього не здавалося знайти вихід. Досі Томас сумнівався в правдивості слів бігунів, щиро дивуючись їхній нездатності вирішити загадку Лабіринту.

Томас біг не зупиняючись, звертав то ліворуч, то праворуч, то рухався прямо. Коли нарешті перетнув кордон Глейду, до зачинення Брами залишалися лічені хвилини. Втомлений, він попрямував до Могильника, зайшов у ліс і дістався місця, де в південно-західному кутку дерева сплелися майже в непролазні хащі. Понад усе хлопцеві хотілося зараз побути на самоті.

Коли майже стихло мекання овець і рохкання свиней, а голоси глейдерів перетворилися на далеке невиразне бурмотіння, Томас нарешті отримав те, чого хотів. Відшукавши стик двох велетенських стін, він знесилено звалився просто на землю. Ніхто по нього не прийшов, ніхто його не потурбував. Незабаром південний мур зрушив з місця, зачиняючи прохід на ніч. Томас відсунувся від стіни, а коли вона зупинилася, знову притулився до густого плюща і заснув.

Вранці хтось лагідно поторсав його за плече.

— Томасе, прокинься.

Це був Чак — здається, хлопчина здатен дістати Томаса з-під землі.

Зі стогоном Томас випростався і потягнувся руками. Вночі хтось дбайливо, як мати, вкрив його двома ковдрами.

— Котра година? — запитав він.

— Ти мало не проспав сніданок, — Чак сіпнув його за руку. — Треба йти. Вставай. Час уже почати поводитися як нормальний глейдер, а то наживеш нових проблем.

Події минулого дня раптом увірвалися в Томасову свідомість, і в животі замлоїло. «Цікаво, що тепер зі мною зроблять? — подумав він. — Дівчина начебто говорила, що це через нас із нею все це сталося з ними. І з нами. Що все це означає?»

Напевно, він з’їхав з глузду. Хтозна, можливо, стрес від перебування в Лабіринті позначився на його психіці. Так чи так, а тільки він чув дивний голос у голові. Решта не були в курсі тих дивних речей, про які повідомила Тереза, тож Томаса ніхто ні в чому не звинувачував. Ба більше, ніхто навіть не знав, що вона назвала йому своє ім’я. Ніхто, за винятком Ньюта.

Хлопець вирішив мовчати: справи і так були кепські, а зізнавшись, що він чує голоси, може лишень нажити нових неприємностей. Правда, залишалася одна проблема — Ньют. Доведеться переконати його, що стрес причавив Томаса, і тепер, як слід виспавшись, він знову в нормі. «Я не збожеволів», — подумки переконував себе Томас. І, по суті, він мав рацію.

Чак спостерігав за ним, звівши брови.

— Вибач, — сказав Томас, встаючи і намагаючись поводитися природно. — Замислився. Ходімо поїмо — я помираю з голоду.

— Лацно, — відповів Чак, ляснувши його по спині.

Дорогою в Домівку Чак теревенив без угаву. Томас не скаржився — в цьому шаленому світі хіба невимушена розмова з приятелем нагадувала нормальне життя.

— Тебе ввечері знайшов Ньют і наказав не турбувати. І ще він оголосив усім рішення Ради щодо тебе — доба в Буцегарні, а опісля — навчання за програмою тренування бігунів. Були незадоволені шлапаки, були й такі, що підтримали рішення, але більшість поводилися так, ніби їм узагалі начхати. Що ж до мене, то мені це страшенно подобається, — Чак зробив паузу, щоб набрати в легені повітря. — Знаєш, у першу ніч, коли ти лежав і варнякав про те, що мрієш стати бігуном, я в душі реготав. Казав собі: у бідолахи від пережитого зовсім дах поїхав. А вийшло, що помилявся я.

Томасу зовсім не хотілося говорити на цю тему.

— Будь-хто так само вчинив би на моєму місці. І не моя провина в тому, що Ньют і Мінхо вирішили зробити з мене бігуна.

— Ой, годі вже тобі. Не треба скромності.

Зараз кар’єра бігуна хвилювала Томаса менше, ніж загадковий голос у голові та все, сказане Терезою.

— Мабуть, я трохи розхвилювався, — хлопець вичавив посмішку: всередині все переверталося на саму думку про те, що доведеться на самоті день просидіти в Буцегарні.

— Подивимося, як воно тобі буде, коли день бігатимеш, висолопивши язик. Хай там як, а знай, що старий Чакі пишається тобою!

Такий ентузіазм розвеселив Томаса.

— Якби ти був моєю мамою, — сказав він, посміхаючись, — у мене було б не життя, а суцільне свято.

«Моєю мамою», — подумав він. На мить світ, здавалося, почорнів — Томас навіть власної матері не пам’ятав. Він змусив себе відкинути сумну думку, поки вона остаточно його не поглинула.

Хлопці зайшли на кухню, взяли сніданок і, відшукавши два вільні місця за великим столом, сіли. Всі, хто заходив, з цікавістю дивилися на Томаса. Кілька глейдерів навіть підійшли і привітали його; інші, навпаки, поглядали з неприхованою ворожістю, і все-таки Томасу здалося, що більшість його підтримують.

І тут він згадав про Галлі.

— До речі, Чаку. А Галлі знайшли? — запитав він, стараючись говорити невимушено, закидаючи в рот шматок яєчні.

— Ні. Саме збирався тобі розповісти. Кажуть, після Зборів бачили, як він вбігає в Лабіринт. Відтоді він так і не повернувся.

Томас упустив виделку, не знаючи, що думати і чого тепер чекати. Новина його приголомшила.

— Як? Ти серйозно? Він і справді пішов у Лабіринт?

— Ну так. Ні для кого не новина, що він збожеволів. Шлапак якийсь учора навіть звинуватив тебе, що ти в Лабіринт побіг, щоб його вбити.

— Повірити не можу… — Томас утупився в тарілку, намагаючись зрозуміти, навіщо Галлі так зробив.

— Не переймайся, чувак. Його всі терпіти не могли, окрім двох-трьох шлапаків. Це вони звинувачують тебе в його вбивстві.

Томас слухав і дивувався невимушеності, з якою Чак говорить про це.

— Хлопець уже, напевно, на тому світі. А ти кажеш так, ніби Галлі поїхав на канікули.

Чак раптом про щось глибоко замислився.

— Знаєш, я не думаю, що він загинув.

— Га? Тоді де він? Хіба ми з Мінхо не єдині, хто примудрився протягнути цілу ніч?

— Та я про це й кажу. Мені здається, приятелі ховають його де-небудь у Глейді. Звісно, Галлі ідіот, але не настільки, щоб, як ти, всеньку ніч сидіти в Лабіринті.

Томас похитав головою.

— А може, саме тому він і втік. Хотів усім довести, що не гірший за мене. Та він мене на дух не переносить. Чи не переносив, — додав він по паузі.

— Байдуже, — Чак знизав плечима, немов вони сперечалися про те, щó взяти на сніданок. — Якщо він загинув, то рано чи пізно ви знайдете труп, а якщо живий, то зголодніє і з’явиться на кухні. Мені начхати.

Томас узяв тарілку і поставив на прилавок.

— Зараз мені тільки хочеться бодай один день пожити нормально, ні про що не думати і цілком розслабитися.

— То твоє кляте бажання буде виконано! — озвався хтось за їхніми спинами біля дверей на кухню.

Томас обернувся і побачив Ньюта: той посміхався. Посмішка вселила в Томаса почуття дивного спокою, наче він упевнився, що світу ніщо не загрожує і життя налагоджується.

— Ходімо, чортів в’язень, — сказав Ньют. — Розслабишся і поживеш нормально в Буцегарні. Ходімо. Опівдні Чакі принесе тобі обід.

Томас кивнув і слідом за Ньютом попрямував до дверей. Зненацька перспектива просидіти день у в’язниці видалася привабливою. Сиди собі й розслабляйся.

Проте щось підказувало хлопцеві, що скоріше Галлі принесе йому квіти, ніж бодай один день у Глейді мине без дивних трапунків.

Розділ 30

Буцегарня тулилася в непримітному закутку між Домівкою і північним муром, схована колючим і скуйовдженим чагарником, який, схоже, не підстригали сто років. То була грубо збудована бетонна споруда з єдиним крихітним заґратованим віконцем і дерев’яними дверима, замкненими на загрозливий іржавий засув, наче потрапила сюди з темних століть середньовіччя.

Ньют дістав ключ, відчинив двері й жестом звелів Томасу увійти.

— Там тільки стілець і безмежні можливості для гультяйства. Насолоджуйся.

Томас подумки чортихнувся, коли переступив поріг і побачив той самий єдиний предмет меблів — потворний хиткий стілець, одна ніжка якого була явно коротша за решту — причому, ймовірно, вкоротили її навмисно.

— Вдалого дня, — напучував Томаса Ньют, зачиняючи двері. Хлопець почув за спиною, як рухається засув і клацає замок, потім у маленькому віконці без скла показалася задоволена Ньютова фізіономія. — Легке покарання за порушення правил, — повідомив він, дивлячись крізь ґрати. — Хоч ти і врятував життя людині, Томмі, але мусиш дечого навчитися…

— Та знаю я. Порядок!

Ньют усміхнувся.

— Ти, шлапак, непоганий, але незалежно від того, друзі ми чи ні, повинен чітко дотримувати правил. Тільки вони і допомогли нам, бідолахам, вижити. Поміркуй, поки сидітимеш тут і витріщатимешся на чортові стіни.

Минула перша година, і нудьга прокрадалася до Томаса, як щури під двері. До кінця другої години йому хотілося битися головою об стіну. Ще за кілька годин він дійшов висновку, що волів би повечеряти в товаристві Галлі та гріверів, ніж стирчати в цій клятій Буцегарні. Він спробував виловити з надр свідомості якісь спогади, та щойно спливало щось невиразне, як враз розсіювалося.

На щастя, опівдні прийшов Чак. Він приніс обід і трохи розвіяв нудьгу.

Просунувши у віконце кілька шматків курятини і склянку води, він — у своєму репертуарі — заходився розважати Томаса нескінченними розмовами.

— Життя повертається до нормального, — оголосив він. — Бігуни в Лабіринті, решта займаються повсякденними справами. Так, може, ми й виживемо. Правда, Галлі не з’явився. Якщо бігуни знайдуть його труп, Ньют наказав їм негайно повертатися. До речі, Альбі вже став на ноги і гасає Глейдом. Ньют страшенно радий, що тепер йому більше не доведеться виконувати роль великого боса.

На згадку про Альбі Томас застиг зі шматком курятини в руці. Він уявив, як усього добу тому той бився в конвульсіях і душив себе. Потім хлопцеві спало на думку, що ніхто досі не знає, щó сказав йому Альбі після того, як Ньют вийшов з кімнати, — просто перед спробою самогубства. Втім, тепер, коли Альбі не прикутий до ліжка, ніщо не завадить ватажкові глейдерів передати решті розмову з Томасом.

Чак і далі собі теревенив, зненацька спрямувавши розмову в геть несподіване русло.

— Слухай, я тут трохи заплутався… Знаєш, мені сумно, я сумую за домівкою, але при цьому зовсім не пам’ятаю місця, в яке мрію повернутися. Це так дивно, якщо розумієш, про що я… Але я знаю напевно, що не хочу жити тут. Хочу повернутися назад, до родини. Хай якою вона була і хай звідки мене викрали. Я хочу все згадати.

Томас сторопів. Він досі не чув від Чака таких серйозних і щирих слів.

— Я чудово тебе розумію, — пробурмотів він. Невисокий зріст Чака не дозволяв Томасу бачити хлопчикових очей, але, почувши наступну фразу, він зрозумів, що їх наповнював біль і, можливо, сльози.

— Спочатку я часто плакав. Щоночі.

При цих словах думки про Альбі зовсім вивітрилися у Томаса з голови.

— Правда?

— Як немовля, яке ще під себе ходить. Припинив тільки незадовго до твоєї появи. А потім, напевно, просто звик. Глейд зробився новою домівкою, хоч не минає й дня, щоб ми не мріяли вирватися звідси.

— А я тільки раз заплакав відтоді, як прибув сюди, та й то мене мало живцем не з’їли. Напевно, я геть бездушний гнилоголовий.

Можливо, Томас ніколи б не зізнався, що плакав, якби Чак йому не відкрився.

— Ти тоді плакав? — долетів до нього голос Чака.

— Так. Коли останній грівер полетів зі Стрімчака, я сповз на землю і розревівся так, що в мене аж у горлі та грудях заболіло… — (Та ніч була ще занадто свіжа в пам’яті Томаса). — Тоді на мене неначе все одразу звалилося. І знаєш, потім стало легше. Тож не варто соромитися сліз. Ніколи.

— А потім і правда стало якось легше на душі. Дивно все влаштовано…

Кілька хвилин вони мовчали. Томас сподівався, що Чак не піде геть.

— Агов, Томасе, — гукнув його Чак.

— Я тут.

— Як ти вважаєш, чи є в мене батьки? Справжні батьки.

Томас засміявся, та радше для того, щоб притлумити раптовий напад туги, який викликало питання хлопчика.

— Певно, що є, шлапак! Чи мені на прикладі птахів і бджіл пояснювати тобі, звідки беруться діти?

У Томас краялося серце: йому пригадалася, як його просвіщали на цю тему, але він забув того, хто це робив.

— Я трохи не про те, — майже прошепотів Чак слабким голосом. Відчувалося, що хлопчик геть розклеївся. — Більшість із тих, хто пережив Переміну, згадують страшні речі, про які потім не хочуть розповідати. Тому я починаю сумніватися, що вдома на мене чекає щось добре. От я і запитав, чи можливо таке, що там, у великому світі, мої мама з татом досі живі й сумують за мною? Чи навіть плачуть ночами…

Питання остаточно причавило Томаса, й очі наповнилися слізьми. Відтоді як він опинився тут, все життя пішло шкереберть, тому хлопець якось не сприймав глейдерів як звичайних людей, у яких є сім’ї і безутішні близькі. Хай як дивно, з цієї точки зору Томас не дивився і на себе самого. Він думав лише про те, хто його полонив, з якою метою запроторив до Лабіринту і як звідси втекти.

Вперше Томас відчув до Чака щось таке, що довело його до такої невимовної люті, аж закортіло когось убити. Адже хлопчик повинен вчитися в школі, жити в будинку, гратися з сусідськими дітьми. Чак заслуговував на кращу долю. Він мав право щовечора повертатися додому до батьків, які його люблять і піклуються про нього, — до мами, яка змушувала б його щовечора приймати душ, до тата, який допомагав би виконувати домашні завдання.

Томас зненавидів людей, що відірвали нещасну невинну дитину від родини. Він зненавидів їх з такою силою, на яку, здавалося, не здатна людина. Хлопець бажав їм не просто смерті, а смерті страшної і болісної. Йому страшенно хотілося, щоб Чак знову став щасливий.

Але їх усіх позбавили щастя. І їх усіх позбавили любові.

— Послухай мене, Чаку, — Томас зробив паузу, намагаючись заспокоїтися і тремтячим голосом не видати емоцій, що вирували в ньому. — Я впевнений, що в тебе є батьки. Я це знаю. Звучить жахливо, але ручаюся, що мама сидить у твоїй кімнаті, стискає подушку і дивиться у вікно на світ, який тебе у неї забрав. І я певен, що вона плаче. Ридає ридма, по-справжньому — промокаючи хусткою опухлі від сліз очі.

Чак не відповів, але до Томасового слуху долинуло тихе схлипування.

— Не здавайся, Чаку. Ми розгадаємо загадку і вшиємося звідси. Тепер я бігун, і, життям присягаюсь, поверну тебе додому. І твоя мама більше не плакатиме.

Томас щиро в це вірив. Слова горіли в його серці.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — відгукнувся Чак тремтячим голосом. І, показавши через ґрати обидва великі пальці, він пішов.

Палаючи ненавистю і сповнений рішучості дотримати обіцянку, Томас підвівся й почав міряти кроками маленьку камеру.

— Присягаюся, Чаку, — прошепотів він, ні до кого не звертаючись. — Присягаюся, що поверну тебе додому.

Розділ 31

Невдовзі після того, як прокотився гуркіт каміння, що свідчив про зачинення Брами на ніч, прийшов Альбі, щоб випустити Томаса на свободу, і це його страшенно здивувало. Заскреготів ключ у замку, і двері до камери розчахнулися.

— Ну як ти, шлапак, не вмер? — запитав Альбі. Томас дивився на нього з роззявленим ротом — ватажок глейдерів разюче відрізнявся від тієї людини, яку він тільки-но вчора бачив. Шкіра знову набула здорової барви, а від криваво-червоної сітки капілярів у очах і сліду не лишилося. Складалося враження, що за двадцять чотири години Альбі набрав п’ятнадцять фунтів ваги.

Альбі помітив, як Томас на нього вирячився.

— От гниляк, хлопче, ти чого так витріщився?

Наче в трансі, Томас лише злегка хитнув головою, намагаючись угадати, чи пам’ятає Альбі що-небудь з учорашньої розмови і чи розповів про неї іншим глейдерам.

— Що?.. Нічого. Просто неймовірно, що ти зміг так швидко одужати. Як почуваєшся?

Альбі відвів убік руку і напружив біцепс.

— Ніколи ще не почувався ліпше. Виходь.

Томас вийшов з камери, намагаючись не нишпорити очима навсібіч, аби не видати занепокоєння.

Альбі зачинив двері Буцегарні, замкнув засув на замок і обернувся до Томаса.

— По правді кажучи, це все брехня. Почуваюся гірше за шматок дристу, двічі загиджений грівером.

— Вчора саме такий у тебе й був вигляд.

Альбі хмуро подивився на нього, але Томас не зрозумів, прикидається той чи ні, тому поквапився пояснити:

— Але сьогодні вигляд у тебе чудовий. Серйозно кажу.

Альбі сховав ключі до кишені та притулився до дверей.

— Шкода, не вдалося нам вчора поговорити довше…

Серце у Томаса підстрибнуло. Тепер він міг чого завгодно очікувати від Альбі.

— Гм… Ну так…

— Я бачив те, що бачив, зелений. Правда, тепер все трохи розпливлося, та однак я ніколи цього не забуду. Спробував розповісти, але щось почало мене душити. А тепер, якщо картинки спливають перед очима, то вмить зникають, наче хтось не хоче, щоб я все згадав.

Перед Томасовими очима постала вчорашня жахлива сцена: Альбі борсається на ліжку і намагається сам себе задушити. Якби він того не побачив на власні очі, то в житті б не повірив.

— А зі мною що? Ти казав, що бачив мене. Чим я займався в минулому? — запитав він, попри страх почути відповідь.

Альбі задумливо задивився кудись удалечінь, помовчав, потім відповів:

— Ти був з Творцями. Допомагав їм. Але це не найстрашніше з того, що я згадав.

Томасу немов вгатили кулаком під дихало. «Допомагав їм?» Він хотів був уточнити, як саме допомагав, але слова застрягли в горлі.

Тим часом Альбі вів далі:

— Сподіваюся, Переміна не повертає справжніх спогадів, а підсовує липові. Дехто підозрює, що так воно і є. Хочеться вірити, що вони мають рацію. Якщо світ реально такий, яким я його побачив… — він не договорив. Запанувала гнітюча тиша.

Томас був збентежений, але вирішив продовжувати.

— Може, розкажеш докладніше, що ти про мене бачив?

Альбі похитав головою.

— Нізащо, шлапак. Бракувало мені ще раз спробувати себе придушити. Підозрюю, вони щось вводять людям у мозок, щоб керувати ними. Зуміли ж вони стерти нам пам’ять.

— Гм… Якщо я ворог, можливо, варто залишити мене під арештом? — напівжартома, напівсерйозно сказав Томас.

— Зелений, ти не ворог. Можливо, ти гнилоголовий баклан, та аж ніяк не ворог, — на зазвичай суворому обличчі Альбі майнула подоба посмішки. — Як на мене, те, що ти зробив — ризикуючи власною дупою, врятував мене і Мінхо, — аж ніяк не ворожий вчинок. Ні, щось тут не так. Є якась загадка в Переміні й протигріверній сироватці. Сподіваюся, все це затіяли винятково заради нашого блага.

Томас так зрадів тому, що Альбі не вважає його ворогом, аж не збагнув і половини сказаного.

— А все-таки — що ти згадав? Невже все так кепсько?

— Дещо згадав з дитинства: яким був, де мешкав і все таке. І знаєш, якби зараз до мене зійшов сам Бог і повідомив, що мене відсилають додому… — Альбі опустив очі та знову похитав головою. — Якщо все, що я бачив, — реальність, зелений, присягаюсь, я б на власне бажання подався б до гріверів, тільки б не повертатися назад.

Його слова про те, що справи кепські, лише розпалили Томасову цікавість. Закортіло дізнатися більше подробиць, вмовити Альбі бодай щось описати. Втім, Томас розумів, що ватажок глейдерів не забув, як душив сам себе, тому не так-то й легко буде розговорити його.

— Хтозна, Альбі. Можливо, спогади і правда фальшиві, а сироватка — просто наркотик, що викликає галюцинації.

Альбі з хвилину про щось міркував.

— Наркотики… Галюцинації… — він похитав головою. — Сумніваюся.

— Та однак ми мусимо вибратися звідси, — спробував Томас востаннє вмовити його.

— Красно дякую тобі, зелений, — саркастично відповів Альбі. — Навіть не знаю, як би ми жили без твоїх порад, — він знову ледь помітно посміхнувся.

Зміна в настрої співрозмовника вивела Томаса з похмурого стану.

— Та годі вже мене називати зеленим. Тепер дівчина — зелена.

— Гаразд, зелений, — Альбі зітхнув, натякаючи, що розмова його вкрай виснажила. — Ходи поїж чогось. Вважай, що вже відбув своє суворе тюремне покарання тривалістю в один день.

— І дня вистачило.

Попри бажання отримати відповіді, Томасу нетерпеливилося втекти подалі від Буцегарні. До того ж він страшенно зголоднів. Усміхнувшись до Альбі, він рушив просто до кухні, до їжі.

Вечеря була чудова.

Казан знав, що Томас пізніше з’явиться, тому залишив для нього велику тарілку з ростбіфом і картоплею, а поруч поклав записку, де йшлося, що в буфеті лежить печиво. Здається, кухар твердо поклав собі активно допомагати хлопцеві й за межами зали нарад.

Незабаром до Томаса приєднався Мінхо, вочевидь, вирішивши трохи підготувати його перед першим днем тренування, і поки той їв, розповів про те, над чим Томасові варто було б поміркувати перед сном.

Коли вони розійшлися, Томас одразу ж попрямував до місця, де спав минулої ночі, — до південно-західного кутка за Могильником. Він ішов, міркуючи про розмову з Чаком і про те, як це — коли є батьки, які можуть побажати тобі перед сном на добраніч.

Кілька хлопців ще нипали Глейдом, закінчуючи якісь справи, та загалом було тихо, наче глейдери прагнули якнайшвидше лягти і заснути, залишивши цей день у минулому. Того ж самого хотілося й Томасові.

Ковдри, які йому принесли минулої ночі, так і лежали на місці. Він підібрав їх і зручно вмостився просто в кутку, на стику двох кам’яних стін, де зарості плюща були особливо густі та м’які. Томас глибоко вдихнув, впускаючи в легені букет приємних лісових ароматів, і постарався розслабитися. Свіже чисте повітря знову навіяло думки про клімат у тутешніх краях — не надто спекотно, не надто холодно, дощів не буває, снігу не буває. Якби не факт, що підлітків відірвали від сімей, друзів і запроторили в Лабіринт разом з монстрами, місце могло б видатися раєм.

Утім, надто вже ідеальним усе тут здавалося. Томас нюхом це чув, та не міг пояснити.

Він замислився над тим, що Мінхо розповів йому під час вечері про розміри Лабіринту. Він не сумнівався в оцінці бігуна. Вперше хлопець усвідомив масштаби конструкції, коли визирнув зі Стрімчака, і досі не розумів, як можна було звести таку величезну споруду, що простягалася на кілька миль у всіх напрямках. Бігуни мали бути в ідеальній фізичній формі, аби щодня витримувати неймовірне навантаження.

Однак вони так і не знайшли виходу. І все одно, попри всю безнадійність ситуації, вони не здавалися.

Під час вечері Мінхо розповів Томасу одну стару байку, яка ні сіло ні впало спливла в його пам’яті, — про жінку, яка заблукала в лабіринті. Вона йшла цим лабіринтом, не відриваючи правої руки від стіни, і звертала винятково праворуч. Таким чином, завдяки простим законам фізики й геометрії, жінка зрештою дійшла до виходу з пастки. Цілком логічно.

Тільки не тут. Тут усі коридори вели назад у Глейд. Очевидячки, бігуни щось не враховували.

Завтра Томас почне тренування. Завтра він почне допомагати бігунам шукати те саме невраховане щось. Отоді-то Томас і прийняв рішення. Він забуде все дивне. Забуде все лихе. Забуде все. І не заспокоїться доти, доки не розгадає загадки і не знайде шляху додому.

«Завтра». Це слово ще довго плавало в голові, поки він нарешті не заснув.

Розділ 32

Мінхо збудив Томаса вдосвіта і, помахавши ліхтариком, дав команду йти за ним назад у Домівку. Від радості, що тренування починається, Томас легко скинув ранкову дрімоту. Хлопець вибрався з-під ковдри і без зайвих слів пішов за своїм учителем, обережно лавіруючи між тілами глейдерів, що влаштувалися на нічліг на моріжку, — якби не хропіння, можна було подумати, що вони мертві. Займалося на світ, і все навколо забарвилося в темно-сині тони, окреслилися тіні. Томас ніколи ще не бачив Глейд таким мирним. З Різниці долинуло кукурікання півня.

Нарешті, обігнувши Домівку й зупинившись у непримітному закутку, Мінхо витягнув ключ і відчинив перехняблені двері, що вели до невеликої комори. Томас аж затремтів від нетерплячки, намагаючись угадати, що ж там зберігається. У світлі ліхтаря його погляд вихопив якісь мотузки, ланцюги тощо, та коли промінь освітив відчинений ящик, доверху набитий взуттям, Томас мало не розсміявся — настільки все виявилося банальним.

— Тут зберігається найнеобхідніше, — пояснив Мінхо. — Принаймні для бігунів. Нам регулярно надсилають нове взуття. Якби не черевики, то ноги в нас давно б до кісток стерлися, — він схилився над ящиком. — У тебе який розмір?

— Розмір? — Томас замислився. — Я… навіть не знаю.

Хлопець знову здивувався тому, що мав лише загальне уявлення про речі, тоді як деталі зовсім вивітрилися з пам’яті. Він нахилився, зняв один з черевиків, у яких з’явився в Глейді» й зазирнув усередину.

— Одинадцятий.

— Боже, шлапак, ну й лижа в тебе… — Мінхо випростався, тримаючи в руці пару блискучих черевиків сірого кольору. — Так, здається, дещо знайшлося. Здуріти можна! Та в них, як в каное, можна плавати!

— Які моднячі.

Томас із черевиками в руках вийшов з комори і всівся на землю, щоб швидше їх приміряти. Невдовзі, взявши з полиць ще якісь речі, до нього підійшов Мінхо.

— Їх носять тільки бігуни і наглядачі, — сказав він. Не встиг Томас звести очі, як йому на коліна впав наручний годинник. Чорний, з пластиковим браслетом, простенький — електронний циферблат показував лишень час.

— Одягни і ніколи не знімай. Від нього може залежати твоє життя.

Томас страшенно зрадів — хоч він і вмів приблизно визначати час за положенням сонця і тіней, та очевидно, що бігун потребує точнішої інформації. Надівши годинник, Томас заходився приміряти черевик.

Тим часом Мінхо провадив:

— Ось тобі наплічник, пляшки на воду, коробка на обіди, запасні шорти, футболки і всілякі дрібниці, — він штурхнув Томаса в плече. Той звів очі: Мінхо простягав йому дві пари щільних трусів з білого блискучого матеріалу. — Ми називаємо їх «бігунками». В них завжди буде… гм… легко і комфортно.

— Легко і комфортно?

— Ну так. Розумієш, твій…

— Ясно. Можеш не продовжувати, — Томас узяв нижню білизну й інші дрібниці. — Я так бачу, ви все продумали до деталей.

— Ще б пак! За два роки клятої біганини сто разів можна зрозуміти, чого саме не вистачає, і попросити це прислати, — мовив Мінхо і заходився збирати свій наплічник.

— Хочеш сказати, ви можете замовляти необхідні речі? — здивувався Томас. Цікаво, з якого доброго дива Творці так опікуються глейдерами?

— Звісно. Просто кидаємо в Ящик записку, і справу зроблено. Правда, не факт, що Творці надішлють те, що попросимо. Буває, вони виконують прохання, буває — ні.

— А карту коли-небудь просили?

— Еге ж, — посміхнувся Мінхо, — було таке. І ще телевізор просили, та не пощастило. Напевно, ці гнилоголові не хочуть, щоб ми бачили, яке чудове життя за межами клятого Лабіринту.

Щось підказувало Томасу, що життя на волі далеко не мед — хіба в нормальному світі могли так вчинити з дітьми? На саму таку думку стало незатишно, наче у темних закапелках мозку Томас раптом надибав світло і побачив щось дуже важливе. Втім, це почуття зникло так само швидко, як і виникло. Він хитнув головою. А як зав’язав шнурки на черевиках, то підвівся, зробив невелике коло підтюпцем і кілька разів підстрибнув на місці, щоб перевірити, як ногам у новому взутті.

— Наче нормально. Гадаю, я готовий.

Мінхо досі сидів навпочіпки, складаючи речі в наплічник. Він подивився на Томаса з неприхованим обуренням.

— Що ти, як ідіот, скачеш тут балериною? Готовий, кажеш? Ну-ну. Цікаво, чи довго ти там протримаєшся без доброго сніданку в шлунку, харчів у наплічнику і зброї?

Томас, який уже припинив стрибати, застиг на місці.

— Зброї?..

— Зброї, — Мінхо підвівся і попрямував до комірчини. — Ходи сюди. Зараз сам усе побачиш.

Томас пройшов за Мінхо в маленьку кімнату, де наглядач відсунув від задньої стінки кілька ящиків. Під ними виявився секретний люк, за яким хлопець побачив дерев’яні сходи, що вели у непроглядну темряву.

— Зберігаємо її в підвалі, щоб шлапаки типу Галлі не дісталися. Вперед.

Томас обережно почав спускатися сходами слідом за Мінхо. Кожна з дюжини сходинок так загрозливо рипіла під вагою хлопців, наче от-от зламається. Попри гострий запах цвілі й пилу, прохолодне повітря бадьорило. Нарешті хлопці ступили на землю. У темному підвалі неможливо було нічого розгледіти, поки Мінхо, смикнувши за мотузку, не ввімкнув лампочку.

Приміщення виявилося значно просторішим, ніж припускав Томас, — щонайменше тридцять квадратних футів. Полиці, що тяглися вздовж стін, і кілька масивних столів були завалені такою кількістю різноманітної зброї, що в Томаса подих перехопило. Дерев’яні списи, металеві піки, великі сітки, подібні до тих, що ними вкривають курники, бухти колючого дроту, пилки, ножі, мечі… Одна зі стін була цілком відведена під спорядження лучників; тут лежали стріли, дерев’яні луки і запасні тятиви. Угледівши їх, Томас згадав Могильник і Бена, вбитого стрілою Альбі.

— Ого, — пробурмотів Томас; у замкненому просторі маленького приміщення голос його вмить заглух. Думка про те, що бігунам потрібно так багато зброї, спершу збентежила хлопця, та побачивши, що здебільшого вона тут припадає порохами, Томас заспокоївся.

— Більшу частину не використовуємо, — пояснив Мінхо, — та про всяк випадок тримаємо про запас. А в Лабіринт зазвичай беремо лише кілька добре нагострених ножів.

Бігун кивнув на велику дерев’яну скриню в кутку. Вона була відчинена, а її віко притулене до стіни. Скриня була вщерть повна ножів усіх форм і розмірів.

Залишалося тільки сподіватися, що решта глейдерів не знають про існування підвалу.

— А чи не небезпечно зберігати тут усе це добро? — запитав Томас. — От уяви, якби Бен спустився сюди перед тим, як з глузду з’їхати і напасти на мене?

Мінхо витягнув з кишені в’язку ключів і з дзенькотом потрусив ними перед Томасовим обличчям.

— Вони є тільки у кількох щасливчиків.

— І все-таки…

— Годі скиглити. Вибери собі пару зручних ножів, тільки перевір, чи вони добре нагострені. Потім поїмо і спакуємо харчі в дорогу. І ще: перед виходом хочу показати тобі Картосховище.

Томас страшенно зрадів: приземкувата будівля не давала йому спокою відтоді, як він побачив першого бігуна, який сховався за її застрашливими дверима. Хлопець вибрав короткий сріблястий кинджал з гумовим руків’ям і ще один з довгим чорним лезом. Утім, Томасів захват трохи пригас. Хоча тепер він добре уявляв, які почвари водяться в Лабіринті, все одно не хотілося думати про те, для чого йому там зброя.

За годину, поївши і спакувавшись, хлопці вже стояли перед клепаними сталевими дверима, що вели до Картосховища. Томасу страх як кортіло потрапити досередини. Світанок постав у всій своїй красі, і глейдери прокидалися: підлітки снували по майдану, готуючись до нового дня, а в повітрі витав аромат смаженого бекону — Казан зі своїми помічниками гарував на кухні, щоби нагодувати кількадесят голодних шлунків. Мінхо відімкнув замок, повернув круглу ручку, обертаючи її доти, доки зсередини не долинуло клацання, і потягнув на себе. З гучним рипінням масивні металеві двері розчахнулися.

— Тільки після вас, — жартівливо вклонившись, промовив Мінхо.

Томас мовчки увійшов усередину. Його охопив такий страх, змішаний з цікавістю, що довелося нагадати собі про необхідність дихати.

У темній кімнаті пахло цвіллю і вогкістю з таким сильним присмаком міді, що, здавалося, її можна було відчути на язиці. В голові раптом промайнув розпливчастий спогад про те, як у дитинстві, коли Томас ще пішки під стіл ходив, він тягнув у рота мідні монети.

Мінхо клацнув вимикачем, запалюючи кілька флуоресцентних ламп. Коли вони розгорілися, Томас зміг детально роздивитися кімнату. Її простота дивувала: Картосховище було майже порожнім приміщенням кроків двадцять завдовжки, з голими бетонними стінами. Просто в центрі стояв дерев’яний стіл, оточений вісьмома стільцями. На столі, навпроти кожного зі стільців, лежали охайні стоси паперу і набір олівців. Крім столу і стільців, в кімнаті було вісім скринь, подібних до тих, що в них зберігали ножі в зброярні. Скрині були зачинені та стояли на однаковій відстані одна від одної, по дві біля кожної стіни.

— Ласкаво просимо до Картосховища, — оголосив Мінхо. — Найцікавіша місцина, що ти досі бачив.

Томас був трохи розчарований — він очікував чогось більш вражаючого. Хлопець глибоко вдихнув.

— Ну тут і смердить — як на закинутій мідній копальні.

— А мені подобається запах, — Мінхо висунув з-під столу два стільці й сів. — Сідай. Хочу, щоб ти отримав бодай якесь уявлення про те місце, куди ми зараз вирушимо.

Коли Томас усівся, бігун узяв чистий аркуш паперу, олівець і заходився малювати схему. Томас нахилився ближче. Мінхо зобразив великий квадрат, який зайняв майже всю площу аркуша, а потім розділив його на квадрати меншого розміру. Тепер схема була схожа на збільшене поле гри в «хрестики-нулики» — три ряди квадратів однакового розміру. У центральному квадраті він написав слово «Глейд», а решту пронумерував цифрами від одного до вісьмох, почавши з верхнього лівого квадрата і далі за годинниковою стрілкою. Насамкінець Мінхо намалював кілька коротких рисок, що перетинають лінії.

— Це Брами, — пояснив він. — Ти бачив тільки ті, що ведуть з Глейду, але в самому Лабіринті є ще чотири — вони ведуть у перший, третій, п’ятий і сьомий сектори. Самі Брами стоять на місці, та шляхи до них повсякчас змінюються через переміщення мурів уночі, — він замовк і підсунув аркуш до Томаса.

Томас узяв намальований план і почав його вивчати, захоплюючись тим, що Лабіринт виявився такою чітко структурованою спорудою. Мінхо тим часом провадив:

— Таким чином, Глейд оточений вісьмома секторами, кожен з яких є ізольованим квадратом. От уже два роки ми б’ємося над розгадкою, але так і не наблизилися до неї. Єдине місце, яке з натяжкою можна вважати виходом з Лабіринту, — Стрімчак. Та цей варіант годиться, тільки якщо хочещ політати і розбитися на смерть, — Мінхо стукнув пальцем по схемі. — Кляті мури щовечора зсуваються у всіх місцях воднораз — саме в той час, коли у нас зачиняється Брама. Ми так вважаємо, бо ніколи не чули гуркоту в інший час.

Томас відірвався від аркуша.

— Коли ми вночі застрягли в Лабіринті, я не бачив, щоб рухалася бодай одна зі стін, — він був радий додати від себе бодай дрібку інформації.

— Головні коридори біля Брами ніколи не рухаються. Стіни, що переміщаються, розташовані значно глибше.

— A-а, он воно як… — Томас знову придивився до грубої схеми, намагаючись подумки уявити Лабіринт і мури в тих місцях, які Мінхо позначив лініями.

— У нас завжди є щонайменше вісім бігунів з наглядачем разом. Один бігун на сектор. Щоб оббігти весь сектор, у надії відшукати клятий вихід, потрібно цілий день. Потім ми повертаємося і переносимо план на папір. Один день роботи — один аркуш, — Мінхо кивком указав на одну зі скринь. — Ось чому ці чортові скрині так натоптані картами.

Томасу раптом спало на думку дещо неприємне — і навіть моторошне.

— Мене… взяли на заміну якогось загиблого?

— Ні, — похитав головою Мінхо, — ми просто тебе тренуємо. Але хтось із бігунів може попросити відпустку. Не хвилюйся, бігуни вже давно не гинули.

На диво, така відповідь лише посилила занепокоєння, яке, як сподівався Томас, не відбилося на його обличчі.

— То, значить, у вас… забирає цілий день дослідження одного жалюгідного квадрата? — запитав він, побарабанивши пальцями по третьому сектору на карті.

— А ти як думав? — Мінхо підвівся і підійшов до скрині позаду них, опустився навколішки і, піднявши віко, відкинув його на стіну. — Поглянь сюди.

Томас з-за спини Мінхо зазирнув у скриню, в якій могло вміститися рівно чотири стоси паперу. І рівно чотири стоси до верху там і були. Карти мало чим відрізнялися одна від одної: грубі начерки квадратних секторів займали майже всю поверхню аркуша. У правому верхньому куті всіх карт значився напис «Сектор 8», далі було ім’я «Генк» і слово «Дата» з указаним за нею числом. На останньому аркуші фігурувало число 749.

— Ми, — провадив Мінхо, — з самого початку зрозуміли, що стіни рухаються, й одразу ж почали фіксувати їхнє переміщення. Думали, що, порівнявши розташування мурів по днях і тижнях, зможемо знайти закономірність у русі. Так воно і вийшло — розташування стін у всіх секторах Лабіринту повторюється з періодичністю близько місяця. Справа залишалася начебто за малим: обчислити момент, коли відкриються проходи, що ведуть за межі секторів, та саме проходів якраз і не виявилося.

— Два роки минуло, — сказав Томас. — Невже ви жодного разу не доходили до такого відчаю, щоб залишитися в Лабіринті на ніч і пошукати прохід після того, як стіни перемістяться?

Мінхо подивився на нього з неприхованим роздратуванням.

— Чувак, звучить як образа. Серйозно.

— А що таке? — зніяковів Томас. У нього й думки не було скривдити товариша.

— Ми два роки дупи рвемо, і тут з’являєшся ти й питаєш: чому це ми такі боягузи, що жодного разу не заночували в Лабіринті? На самому початку знайшлися сміливці, які спробували залишитися там на ніч. Усі вони загинули. Може, хочеш повторити їхній подвиг? Гадаєш, один раз вижив, то зможеш до нескінченності долю випробовувати?

Томас від сорому почервонів.

— Ні. Вибач.

Він почувався шматком дристу. З Мінхо важко було сперечатися. В душі Томас розумів, що й сам волів би щовечора повертатися в Глейд живим і неушкодженим, ніж зустрічатися з гріверами. На саму думку про них він здригнувся.

— Так от, — Мінхо, до Томасового полегшення, знову перевів увагу на стоси карт у скрині. — Можливо, життя в Глейді не таке вже й солодке, та принаймні тут ми у безпеці. Харчів удосталь, є захист від гріверів. Тож ми не маємо права просити бігунів, ризикуючи життям, залишитися в Лабіринті на ніч. За жодних обставин. У всякім разі, не тепер. Принаймні не раніше, ніж конфігурація мурів підкаже, що прохід, нехай і тимчасовий, реально може десь відкритися.

— Наскільки ви наблизилися до розгадки?

— Важко сказати, — знизав Мінхо плечима. — Ми не знаємо, що ще можна зробити, і це неабияк гнітить. Та ми не маємо права пропустити бодай один день, адже є ймовірність, що саме цього дня прохід і справді десь відкриється. Ми не маємо права здаватися. В жодному разі.

Томас задоволено кивнув — йому імпонувала рішучість Мінхо. Хай які в них кепські справи, та якщо вони здадуться, буде ще гірше.

Мінхо витягнув із шухляди ще кілька аркушів — карти, складені за останні декілька днів. Швидко переглянувши їх, він пояснив:

— Кожен бігун відповідає за складання карт закріпленого за ним сектора. Як я казав, ми порівнювали карти за днями, тижнями й місяцями, але, по-правді, так і не знайшли ключа до розгадки. А якщо вже всю правду казати — ми навіть не знаємо, що шукати. Таке лайно, чувак. Отаке ось лайно.

— Ми не маємо права здаватися, — спокійно промовив Томас, наче під гіпнозом повторюючи те, що Мінхо сказав трохи раніше. Слово «ми» мимоволі зірвалося з язика, і хлопець зрозумів, що справді вже належить до Глейду.

— Точно, братан. Не можна здаватися, — Мінхо охайно склав папери назад, зачинив скриню і підвівся. — Гаразд, щось ми засиділися, тепер доведеться поквапитися, — перші дні ти будеш просто ходити за мною. Готовий?

Томас відчув, як нерви напружилися, а в животі залоскотало. Ось воно: більше ніякої балаканини, ніяких роздумів, — починається перший справжній похід.

— Ну… так.

— Без «ну». Готовий чи ні?

Томас глянув на Мінхо, витримавши його несподівано суворий погляд.

— Я готовий.

— Тоді побігли.

Розділ 33

Вони вийшли через Західну Браму у восьмий сектор і подолали кілька коридорів: Томас біг за Мінхо, звертаючи то праворуч, то ліворуч, і, здавалося, зовсім не замислювався про вибір напрямку. Вранішнє ранкове світло мало якийсь особливий блиск, надаючи всьому довкола — плющу, потрісканим мурам, кам’яним блокам під ногами — яскравих і чітких обрисів. Було доволі ясно, хоч до полудня залишалося ще кілька годин. Томас намагався не відставати від Мінхо, і часом йому доводилося прискорювати крок, щоб не пасти задніх.

Раптом попереду показався невеликий прямокутний прохід у довгому мурі в північному напрямку — такий собі дверний отвір без дверей. Мінхо промчав повз нього, не зменшуючи швидкості.

— Цей прохід з восьмого сектора — центральний квадрат ліворуч — веде в сектор один — верхній квадрат ліворуч. Як я сказав, Брами завжди залишаються на місці, але підхід до них може трохи відрізнятися через перетасовку стін.

Томас побіг за Мінхо у Браму, відзначивши про себе, як важко він дихає. Виною всьому нервове збудження, вирішив хлопець, скоро дихання вирівняється.

Хлопці звернули праворуч і побігли прямо по довгому коридору, минаючи кілька проходів, що відгалужувалися ліворуч. Досягнувши кінця коридору, Мінхо зменшив темп, перейшов майже на крок і, потягнувшись рукою за спину, вийняв з бічної кишені наплічника блокнот і олівець. Не зупиняючись, зробив якусь позначку і поклав усе на місце. Томасу стало цікаво, що записав Мінхо, але не встиг він розтулити рота, щоб це з’ясувати, як бігун пояснив:

— Загалом я… покладаюся на пам’ять, — в голосі Мінхо нарешті почулися ознаки навантаження. — Але приблизно кожен п’ятий поворот роблю помітки, які використовую по поверненні. Найчастіше фіксую зміни, що відбулися порівняно зі вчорашнім днем. Таким чином, використовуючи вчорашню карту, я потім швидко зможу намалювати сьогоднішню. Елементарно, чувак.

Томас був у захваті. Зі слів Мінхо складання карт і справді видавалося простим заняттям.

Вони ще трохи пробігли і досягли перетину коридорів. Перед ними були три можливі напрямки руху, та Мінхо без найменшого вагання звернув праворуч. Витягнувши з кишені ніж, він на ходу зрізав з муру великий пучок плюща, кинув його на землю собі за спину і побіг далі.

— Хлібні крихти? — поцікавився Томас, раптом згадавши стару казку. Він майже перестав дивуватися цим раптовим спалахам пам’яті.

— Хлібні крихти, — відгукнувся Мінхо. — Я — Гензель, а ти — Ґретель.

Вони бігли, дедалі заглиблюючись у Лабіринт, звертаючи то праворуч, то ліворуч. Після кожного повороту Мінхо зрізав і кидав на землю трифутові обрубки плюща. Томаса вражала вправність наглядача — той робив це все на ходу, навіть не збавляючи темпу.

— Гаразд, — нарешті промовив Мінхо. Він уже дихав набагато важче. — Тепер ти.

— Що я? — Томас не очікував, що в перший день йому доведеться робити щось самостійно, окрім як бігти слідом за наглядачем і просто спостерігати.

— Зрізуй плющ. Ти повинен навчитися робити це на автоматі всю дорогу. На зворотному шляху ми підбираємо обрізки або просто відкидаємо їх ногою вбік.

Спливло доволі багато часу, перш ніж у Томаса почало виходити на ходу зрізати лози, зате він робив щось сам, чому був невимовно радий. Після перших двох спроб йому довелося наздоганяти Мінхо, втретє він порізав палець, однак десь із десятої спроби хлопець почувся цілком упевнено і на бігу зрізав лози майже так само вправно, як Мінхо.

Здолавши ще деяку відстань — Томас гадки не мав, яку саме, але припускав, що близько трьох миль, — Мінхо перейшов на крок, а потім і зовсім зупинився.

— Привал.

Він скинув наплічник на землю і дістав з нього пляшку води і яблуко.

Томаса не довелося припрошувати — він з радістю вчинив за його прикладом і з жадібністю припав до пляшки, насолоджуючись прохолодною свіжістю води, що цілющим струмочком потекла до пересохлого горла.

— Пригальмуй, — зупинив його Мінхо. — Залиш на зворотну дорогу.

Томас відірвався від пляшки, задоволено зробив глибокий вдих і голосно відригнув. Відкусивши яблуко, він раптом відчув бадьорість. І зненацька думки повернулися до того дня, коли Мінхо з Альбі вирушили подивитися на мертвого грівера, після чого все пішло шкереберть.

— До речі, ти так і не розповів, що сталося з Альбі в той день. Зрозуміло, що грівер ожив, але що взагалі відбувалося?

Мінхо тим часом знову завдав на спину наплічник, очевидячки, готуючись рушати далі.

— Ну, той гниляк тільки вдав, що здох. Альбі, як ідіот, штовхнув грівера ногою, а ця гадина раптом ожила, випустила шпичаки і покотилася просто на нього. Правда, потім грівер дивно повівся, бо навіть не намагався атакувати. Мені здалося, що він хотів утекти, а Альбі просто перегородив йому шлях.

— Хочеш сказати, грівер тікав від вас?

Пам’ятаючи нещодавні події, Томас насилу вірив у версію Мінхо. Той стенув плечима.

— Ну, так. Мені здається, він потребував підзарядки абощо. Не знаю.

— А що з ним могло статися? Ти часом не помітив у нього на тілі якихось ран чи чогось незвичайного? — Томас і сам не знав, що намагався з’ясувати, але нутром чув, що дивна зміна в поведінці грівера відбулася не випадково і розгадка таємниці може допомогти їм у майбутньому.

Мінхо замислився.

— Ні. Той гниляк просто прикинувся мертвим — як воскова фігура. А потім — бах! — і ожив.

Томас швидко міркував, намагаючись знайти цьому бодай якесь пояснення, хоча навіть не знав, з чого почати і в якому напрямку рухатися.

— Цікаво, куди він утік… Ти не в курсі, де взагалі ховаються грівери? — він якусь мить помовчав, а потім додав: — Ніколи не пробували за ними простежити?

— Чувак, у тебе і правда манія самогубства якась. Піднімайся вже — треба йти.

З цими словами Мінхо розвернувся і попрямував далі.

Томас біг слідом, на ходу намагаючись самому собі відповісти на питання, що засіло в нього глибоко в мозку. Чому зовні дохлий грівер виявився не таким уже й дохлим і, головне, куди зник, коли ожив…

Геть заплутавшись, він вирішив про це не думати і помчав наздоганяти Мінхо.

Томас біг за Мінхо ще зо дві години, роблячи лише коротенькі перерви, які здавалися щоразу куцішими. Хоч Томас і був у доволі непоганій фізичній формі, та однак уже все боліло.

Нарешті Мінхо знову зупинився і зняв наплічник. Опустившись на землю і відкинувшись спиною на м’який плющ, вони мовчки сіли обідати. Томас смакував кожен шматочок бутерброда і овочів, якомога повільніше пережовуючи їжу. Він розтягував час, розуміючи, що Мінхо знову вирушить у путь, щойно він зробить останній ковток.

— Сьогодні зміни є? — запитав він.

Мінхо ляснув по кишені наплічника, в якому лежав блокнот.

— Звичайні перетасовки стін. Нічого такого, щоб порадувати твою кощаву дупу.

Томас захилив голову і зробив великий ковток води, дивлячись на виткі лози плюща на протилежному мурі. У листі промайнули червоні вогники і знайомий сріблястий відблиск. Сьогодні Томас досить часто бачив таке.

— А що це за жуки-жалюки такі? — запитав він. Ними, здавалося, кишить весь Лабіринт. Потім Томас згадав те, що бачив у Лабіринті вночі. Відтоді стільки сталося, що він не мав часу запитати. — І чому в них на спинах написано «БЕЗУМ»?

— Ми не змогли ще зловити жодного, — Мінхо впорався з обідом і сховав коробку в наплічник. — І що означає «БЕЗУМ», також не знаємо. Можливо, це написали, щоб нас відлякувати. Але, швидше за все, жуки-жалюки шпигують і жаліються. Жаліються їм. Іншого пояснення в нас немає.

— Кому — їм? — запитав Томас, готуючись поставити Мінхо ще кілька питань. У ньому знову закипала ненависть до людей за межами Лабіринту. — Є припущення?

— Ми гадки не маємо, хто такі Творці, — Мінхо мимоволі стиснув кулаки, наче когось душив. Обличчя його почервоніло. — Чекаю не дочекаюся, коли зможу дістатися до них і випатрати…

Та не встиг наглядач завершити свою думку, як Томас схопився і побіг на той бік коридору.

— Що це? — перебив він, прямуючи на сіренький блиск, який запримітив щойно під плющем, приблизно на рівні своєї голови.

— A-а, ти про це, — байдуже відгукнувся Мінхо.

Томас наблизився, відхилив лози плюща і здивовано втупився у квадратну металеву табличку зі словами, вибитими на ній великими літерами. Він провів рукою по напису, наче не вірячи очам.

БЕЗПРЕЦЕДЕНТНИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ:

ЗОНА УРАЖЕННЯ МОЗКУ

Прочитавши текст уголос, хлопець повернувся до Мінхо.

— Це що таке?

Тілом побіг холодок. Томас не сумнівався, що напис безпосередньо стосується Творців.

— Та біс його зна. Цим весь Лабіринт обвішаний. Неначе знак якості поставили на своє чудове творіння, виродки. Я вже давно не зважаю.

Томас знову повернувся до зловісного напису, намагаючись придушити наростаюче занепокоєння.

— Звучить не надто обнадійливо. Безпрецедентний експеримент. Зона ураження мозку. Просто шикарно.

— Атож, шикарно, зелений. Ходімо.

Томас неохоче відпустив лози плюща, що вмить сховали табличку, завдав наплічник на спину і побіг слідом за Мінхо, й хвилини не перестаючи міркувати над загадковими словами.

За годину по обіді, коли хлопці опинилися в кінці дуже довгого прямого коридору без єдиного відгалуження, Мінхо зупинився.

— Останній глухий кут, — сказав він супутнику. — Треба повертатися.

Томас голосно зітхнув, намагаючись не думати про те, що вони провели в Лабіринті лише половину запланованого часу.

— Нічого нового?

— Ні. Стандартні зміни, — сухо відповів Мінхо, дивлячись на годинник. — Полудень минув, час назад.

Не чекаючи відповіді, він розвернувся і побіг у зворотному напрямку. Томас рушив слідом, обурюючись, що вони не можуть затриматися і ретельно дослідити мури.

— Але… — почав був Томас, порівнявшись із Мінхо.

— Це гниляк, чувак. Згадай, що я казав раніше: ми не можемо ризикувати даремно. До того ж сам подумай: ти і справді вважаєш, що десь тут є вихід? Таємні двері абощо?

— Не знаю… може. Якось ти песимістично налаштований.

Мінхо похитав головою і харкнув на стіну ліворуч від себе.

— Немає ніякого виходу. Все тут кругом однаково. Стіна — це просто стіна і нічого більше. Цілісна.

Томас відчував, що Мінхо має рацію, але не міг змиритися з поразкою.

— Звідки ти знаєш?

— Будь певен, виродки, які напустили на нас гріверів, просто так не дадуть нам звідси вибратися.

Після таких слів Томас навіть засумнівався, а чи є взагалі сенс у подальшому дослідженні Лабіринту.

— Тоді навіщо взагалі мучитися? Живіть собі спокійно і ні про що не думайте.

Мінхо мигцем глянув на нього.

— Навіщо мучитися? Бо вибратися звідси все-таки можливо! В іншому разі у всій цій затії з лабіринтом просто немає сенсу. Та якщо ти вважаєш, що ми десь знайдемо гарненькі дверцята, що ведуть до Щасливого Міста, то ти — коров’ячий дрист.

Томас подивився удалеч. Навалилася така безнадія, що він ледь не зупинився.

— Лайно.

— Це найрозумніше, що ти сьогодні сказав, зелений.

Мінхо потужно хекнув і продовжив бігти, а Томас зробив єдине, на чому розумівся. Він помчав слідом.

Через страшенну втому решту дня Томас майже не пам’ятав. Повернувшись у Глейд, вони з Мінхо одразу ж попрямували до Картосховища, де накреслили карту сектора і порівняли її з картою попереднього дня. Незабаром Брама зачинилася на ніч, після чого Томас пішов вечеряти. Чак кілька разів намагався заговорити до нього, та від утоми хлопець майже не чув хлопця і лише подеколи кивав у відповідь.

Ще сутінки не перетворилися на пітьму, а Томас уже лежав, згорнувшись калачиком на м’якому листі плюща в облюбованому південно-західному кутку Глейду, і думав про те, чи зможе змусити себе знову вийти в Лабіринт. Зможе він це повторити? А надто усвідомлюючи марність спроб знайти вихід, фах бігуна вмить втратив колишню привабу. А минув усього лишень один день.

Душевний запал і впевненість у тому, що можна змінити ситуацію, остаточно згасли, а обіцянка, дана самому собі, — повернути Чака додому, — розчинилася в тумані безнадії і клятої безпорадності.

Він уже майже засинав, коли в голові раптом зазвучав голос — ніжний дівочий голос, наче линув з вуст королеви фей, яка ув’язнена у нього в черепі. Наступного ранку, коли почалося оте божевілля, хлопець уже не зміг би точно відповісти, чи чув щось насправді, чи то йому лишень примарилося. Однак щось Томас таки почув і запам’ятав кожне слово:

«Томе, я щойно запустила Завершення».

Розділ 34

Томас прокинувся у слабенькому, неживому світлі. Спершу він подумав, що просто прокинувся раніше, ніж зазвичай, і що до світанку є ще часина. Аж тут почулися крики. Він звів погляд угору, щоб визирнути крізь крони дерев.

Замість звичних блідих фарб світанку проглядав сірий колір.

Томас схопився на ноги, вперся рукою у стіну, щоб утримати рівновагу, і, роззявивши рота, витріщився на небо: не блакитне, не чорне, позбавлене зірок або досвітнього пурпурового відтінку. Кожен його дюйм був сланцево-сірий. Безбарвний і мертвий.

Томас подивився на годинник — він проспав зайву годину після підйому. Яскраве сонячне світло мало вже збудити хлопця, як будило щодня з часу його появи в Глейді. Та не сьогодні.

Томас знову глянув угору, сподіваючись побачити, як небо поволі набуває звичайного нормального вигляду. Воно залишалося сірим. Сірим не від хмар, сутінок чи раннього світанку. Просто сірим.

Сонце зникло.

Глейдерів Томас побачив у центрі майдану біля Ящика: вони стояли, тицяючи в мертве небо пальцями, і жваво перемовлялися. Судячи з часу, вже давно мав закінчитися сніданок, а хлопці мали взятися до повсякденних клопотів. Та безслідне зникнення найбільшого об’єкта Сонячної системи порушило звичний лад.

Насправді Томас, мовчки спостерігаючи за поведінкою натовпу, зберігав спокій, хоча інстинкт і підказував йому, що в такій ситуації варто було б хвилюватися. Ба більше, він дивувався тому, що глейдери поводилися наче беззахисні пташенята, які повивалювалися з гнізда. Сміх та й годі!

Певно, що сонце нікуди не зникло — цього не могло статися фізично.

Однак здавалося саме так, бо й справді в небі не було величезної вогняної кулі, а на землі — вранішніх косих тіней. Утім, Томасу, як і решті глейдерів, вистачило розуму і раціональності мислення, щоб не повірити в таку нісенітницю, як зникнення світила. Те, чому вони стали свідками, мало якесь розумне наукове пояснення, та хай що там сталося, Томас розумів одне: той факт, що тепер вони не бачать сонця, міг означати, що насправді вони взагалі ніколи його не бачили. Справжня зірка просто так зникнути не може, і, ймовірно, небо над Глейдом — досконала імітація.

Іншими словами, сонце, що два роки освітлювало Глейд, давало тепло і життя всім його мешканцям, виявилося зовсім не сонцем, а підробкою. По суті, підробкою в цьому місці було все.

Томас гадки не мав, що все це означає і до яких наслідків призведе, але точно знав, що має рацію. Це було єдине пояснення, яке приймав його раціональний мозок. Але, судячи з реакції глейдерів, ніхто з них поки не здогадався, щó відбулося насправді.

До Томаса підійшов Чак, і від переляку в його очах у Томаса аж серце впало.

— Що сталося? — запитав хлопчик з тремтінням у голосі. Він не зводив очей з неба, і Томас подумав, що в Чака напевно вже шия затерпла. — Схоже на здоровенну сіру стелю. Та таку низьку, що здається, можна рукою дотягнутися.

Томас слідом за Чаком звів погляд.

— Ага, цікаве у нас місце.

Це вже вдруге за двадцять чотири години Чак висловив уголос те, що крутилося в самого Томаса в голові. Небо і справді нагадувало стелю — стелю величезної кімнати.

— Може, збій якийсь стався і невдовзі все налагодиться.

Чак відірвав погляд від неба і перевів на Томаса.

— Збій? Про що це ти кажеш?

Не встиг Томас розтулити рота, щоб відповісти, аж раптом згадав Терезині слова, які пролунали в його голові перед сном: «Я щойно запустила Завершення». Збігу не могло бути. Томаса аж у піт кинуло. Хай яким було сонце — справжнім чи штучним, — воно зникло. І нічого доброго це не віщує.

— Томасе? — Чак легенько торкнувся його плеча.

— Що?

— Що ти маєш на увазі під словом «збій»? — повторив хлопчик.

На обдумування Томасові знадобився якийсь час.

— Ну… Гадаю, в цьому місці є щось таке, чого ми поки не знаємо. Не можна просто так змусити сонце згаснути. До того ж світла і так досить, хоч воно і тьмяне. Виникає питання: звідки воно?

Чак витріщив очі, наче щойно от йому розкрили найбільший секрет усесвіту.

— А й справді, Томасе, звідкіля світло? Як ти гадаєш, що тут взагалі відбувається?

Томас поклав руку хлопчикові на плече і легенько потиснув. Чак загнав його в глухий кут.

— Гадки не маю, Чаку. Чесне слово. Та впевнений, Ньют з Альбі з’ясують, що до чого.

— Томасе! — гукнув Мінхо. — Годі вже теревенити з Чакі. Збирайся швидше. І так забарилися.

Томас був приголомшений. Він чомусь вирішив, що зникнення сонця зруйнує всі їхні плани на сьогоднішній день.

— Ви все одно підете в Лабіринт? — запитав не менше здивований Чак. Томас зрадів, що хлопчик поставив це питання замість нього.

— Певно, що підемо, шлапак. А тобі хіба не треба дрист вигрібати? — відповів Мінхо і перевів погляд на Томаса. — Тепер у нас ще більше причин досліджувати Лабіринт. Якщо сонце і справді згасло, рослини і тварини довго не протягнуть. Я б сказав, градус відчаю дещо підвищився.

Коли Томас допетрав, до чого хилить наглядач, то аж сторопів.

— Хочеш сказати, ми залишимося там на ніч, щоб ретельно вивчити мури? — запитав він.

— Ні, — похитав Мінхо головою. — Не сьогодні, але, можливо, скоро, — він задер голову до неба. — Так, цікавенький ранок видався, нічого не скажеш. Гаразд, ходімо вже.

Вони з Мінхо швидко зібрали наплічники і похапки поснідали. За цей час Томас не промовив жодного слова; йому було не до розмов, адже всі його думки крутилися навколо плаского сірого неба і того, що йому подумки повідомила Тереза перед сном, — він не сумнівався, що слова належали їй.

Що вона мала на увазі під Завершенням? Хлопцеві кортіло поділитися з кимсь. З усіма.

Втім, він не розумів, що це означає, та й боявся зізнатися, що в голові чує голос дівчини. Бо ще подумають, що він збожеволів, і зачинять — і цього разу надовго.

Як слід усе зваживши, він вирішив поки що тримати язика за зубами й побіг починати другий тренувальний день з Мінхо під тьмяним безбарвним небом.

Грівера вони побачили ще до того, як досягли брами, яка з’єднувала восьмий і перший сектори.

Мінхо випереджав Томаса на кілька футів. Не встиг він завернути за ріг, як різко загальмував і ледве не впав, по інерції гойднувшись уперед. Відстрибнувши назад, наглядач схопив Томаса за футболку і втиснув у стіну.

— Ш-ш-ш, — прошепотів він. — Там грівер, хай йому грець!

Томас запитально розширив очі; його серце, що й до цього важко билося, шалено закалатало.

Мінхо просто притиснув палець до губ. Випустивши футболку напарника, він відступив на крок, а потім обережно прокрався до рогу, за яким побачив грівера. Дуже повільно він витягнув шию і визирнув. Томас ледве стримався, щоб не крикнути: обережніше!

Голова наглядача сіпнулася назад. Хлопець обернувся до Томаса й ледь чутно прошепотів:

— Сидить нерухомо, просто як той, якого ми вважали дохлим.

— І що нам робити? — якомога тихіше запитав Томас. Він силкувався подолати напад паніки. — Він до нас не наближається?

— Ні, бовдуре, сказав же тобі: сидить і не ворушиться.

— Ну і? — Томас розвів руками. — Що діятимемо?

Йому зовсім не хотілося залишатися так близько від грівера.

Мінхо якийсь час помовчав, мабуть, обмірковуючи, що робити, а потім відповів:

— Іншого шляху в наш сектор немає. Трохи зачекаємо. Якщо ця гадина поповзе до нас, побіжимо назад у Глейд.

Він знову зазирнув за ріг — й одразу ж різко обернувся.

— Чорт, він втік! За мною!

На щастя для Томаса, Мінхо не чекав на відповідь, тому не побачив його перекошеного від страху обличчя. Наглядач зірвався з місця і побіг туди, де щойно був грівер. Попри те, що інстинкт переконував Томаса не рипатися, хлопець помчав слідом.

Пробіг за Мінхо довгим коридором, звернув ліворуч, потім праворуч. Перш ніж повертати в бічні проходи, хлопці зупинялися, Мінхо обережно зазирав за ріг, повідомляв Томасу, що далеко за черговим поворотом зник хвіст грівера, після чого вони бігли далі. Після десяти хвилин гонитви бігуни опинилися в довгому коридорі, що закінчувався Стрімчаком, за яким не було нічого, крім мертвого неба. І грівер прямував просто до цього неба.

Мінхо так раптово зупинився, що Томас мало не налетів на нього. На їхніх очах грівер сховав шпичаки, підкотився до самісінького краю Стрімчака — і стрибнув уперед, у сіру безодню. Чудовисько зникло — наче тінь проковтнула іншу тінь.

Розділ 35

— Все ясно, — сказав Мінхо.

Томас стояв біля нього на краю Стрімчака, вдивляючись у сіру порожнечу. Там не було геть нічого, за що можна було б зачепитися оком, — ні ліворуч, ні праворуч, ні вгорі, ні внизу ні прямо. Нічого, стіна порожнечі.

— Що ясно? — перепитав Томас.

— Ми це бачимо вже тричі. Щось відбувається.

— Еге ж… — Томас розумів, до чого хилить Мінхо, але чекав, поки той пояснить усе сам.

— Той дохлий грівер, якого я знайшов першого разу, зник у цьому напрямку. Ми так і не бачили, щоб він повернувся, і він не пішов углиб Лабіринту. А потім ще ті чотири почвари, яких ми обдурили і які стрибнули звідси.

— Обдурили? — перепитав Томас. — Це ще хто кого обдурив.

Мінхо задумливо подивився на нього.

— Гм… Хай там як, а тепер ще цей, — він махнув рукою на прірву. — Сумнівів не лишається: отак грівери залишають Лабіринт. Схоже на чаклунство, таж і сонце просто так не згасне.

— Якщо вони можуть вийти цим шляхом, — мовив Томас, розвиваючи думку наглядача, — то і ми можемо.

— Знову ти зі своїми самогубчими ідеями, — засміявся Мінхо. — Мабуть, дуже скучив за гріверами. Думаєш, у їхньому лігві тебе бутербродами нагодують?

Томас похнюпився, відчуваючи, як згасає надія.

— Є кращі ідеї?

— Не все відразу, зелений. Давай-но спершу назбираємо каміння й усе перевіримо. Мені здається, десь тут є прихований вихід.

Вони позбирали всі каменюки, що лежали на землі, та здалося, що їх не досить, і тоді хлопці заходилися відламувати шматки кам’яних блоків з тріщин у стіні. Зібравши чималу гірку каміння, вони перетягли його до краю Стрімчака і сіли там, звісивши ноги. Томас подивився вниз, та крім сірої прямовисної стіни нічого не побачив.

Мінхо дістав блокнот з олівцем і поклав на землю.

— Треба все ретельно записати. Якась оптична ілюзія заважає нам побачити вихід. Ти теж не лови ґав і запам’ятовуй усе, що побачиш. Не хочу один відповідати за можливий промах шлапака, який зважиться стрибнути вниз першим.

— Певен, що цим шлапаком мусить стати наглядач бігунів, — спробував пожартувати Томас, відганяючи страх. На саму думку, що вони перебувають дуже близько від місця, звідки щомиті можуть повискакувати грівери, аж у пал кидало. — Не хвилюйся, ми обв’яжемо тебе міцною мотузкою.

— А це ідея! — Мінхо взяв камінь з купи. — Гаразд, кидатимемо по черзі, зиґзаґом — то далі, то ближче. Якщо якийсь чарівний вихід і справді існує, сподіваюся, наша затія спрацює.

Томас узяв камінь і, прицілившись, кинув його ліворуч, туди, де стіна коридору різко обривалася. Гострий уламок полетів униз, аж доки не зник у сірій порожнечі.

Тепер прийшла черга Мінхо. Він кинув камінчик приблизно на фут далі від того місця, в яке цілив Томас. Осколок полетів униз. Потім знову жбурляв Томас, цілячись ще на фут далі. Потім знову Мінхо. Каміння зникало в безодні. Бігуни продовжували кидати доти, доки не прокреслили уявну лінію завдовжки з дюжину футів од краю Стрімчака. Потім вони змістилися правіше, проводячи невидиму лінію вже в напрямку Лабіринту. Все каміння безперешкодно падало вниз.

Ще дві лінії — від краю Стрімчака і в зворотному напрямку. Бігуни вже перевірили весь лівий бік прірви, цілячи уламками на таку відстань, яку хтось — або щось — здатні здолати в стрибку. З кожною новою спробою Томас тільки дедалі розчаровувався.

Неможливо було не думати, що ідея ця геть абсурдна.

І тут камінь, кинутий Мінхо, пропав.

Це була дивовижа, якої Томас у житті не бачив.

Мінхо кинув величенький уламок муру. Томас напружено проводжав кожен пожбурений камінь очима. Цей уламок зірвався з руки Мінхо, полетів уперед майже по центру від краю Стрімчака, почав падати вниз, на невидиму землю. А потім раптом щез без сліду, так наче його поглинула вода або туман.

Ось мить тому камінь ще тут. А наступної миті його вже немає.

Томас закашлявся — в горлі пересохло.

— Ану жбурни ще раз — може, ми просто кліпнули…

Мінхо жбурнув у те саме місце. І знову камінь просто щез.

— Напевно, раніше ви неуважно дивилися, — припустив Томас. — Коли не чекаєш, що може щось статися, то й не надто придивляєшся — і не помічаєш.

Решту каміння вони кидали зі Стрімчака, дюйм по дюйму віддаляючись у різні боки від тієї точки, де зник перший уламок. Яким же було Томасове здивування, коли вони зрозуміли, що площа ділянки, в якій щезали предмети, не перевищувала декількох футів.

— Не дивно, що ми цього не помічали, — сказав Мінхо, швидко замальовуючи в блокноті невидимий отвір і ставлячи позначки про його розміри. — Доволі маленький прохід.

— Грівери ледь проштовхуються в таку діру, — Томас не зводив погляду з ділянки в небі — місця невидимого порталу, намагаючись закарбувати в пам’яті точне розташування проходу і відстань до нього. — Коли вони вилазять, то, напевно, балансують на краю дірки, а потім стрибають на край Стрімчака. Тут доволі близько. Навіть я зміг би стрибнути на таку відстань, а вони й поготів.

Мінхо закінчив малюнок і поглянув на загадкову діру в небі.

— Як таке можливо, чувак? Що взагалі зараз перед нами?

— Як ти й казав, схоже на чаклунство, але насправді ніякого чаклунства немає. Всього лише результат роботи того самого механізму, який зробив небо сірим. Вихід прихований чимось на кшталт оптичної ілюзії або голограми. В цьому місці все навиворіт.

І, змушений був визнати Томас, круто. Хотілося б йому зрозуміти, які високі технології стоять за всіма чудесами, що тут відбуваються.

— Еге ж, точно що навиворіт. Ходімо, — Мінхо крекчучи підвівся й закинув наплічник на спину. — Треба оббігти якнайбільше коридорів. Можливо, на цьому дива не закінчаться — раптом спливе ще щось незвичайне. Увечері розповімо про все Ньютові з Альбі. Не уявляю, як це можна використовувати, та принаймні тепер ми знаємо, де зникають кляті грівери.

— І звідки з’являються, — додав Томас, кинувши останній погляд на невидимий портал. — 3 гріверової нори.

— Нічогенька собі назва, не гірша за інші. Ходімо.

Але Томас і далі сидів, чекаючи, поки Мінхо перший рушить з місця. Кілька хвилин вони отак мовчки сиділи: вочевидь, товариш був не менше вражений відкриттям. Аж нарешті Мінхо без слів розвернувся, готовий рушати. Хоч-не-хоч Томас теж розвернувся, і незабаром вони побігли в сірий морок Лабіринту.

У коридорах Томас із Мінхо не виявили нічого незвичайного — ті ж самі мури і плющ.

Томас робив мітки зі зрізаних стебел і занотовував собі у блокнот. Йому важко було підмічати всі зміни, що відбулися порівняно з учорашнім днем, тоді як Мінхо впевнено вказував на стіни, що встигли за ніч переміститися. Коли хлопці досягли останнього глухого кута і вже час було повертатися додому, в Томаса раптом виникло непереборне бажання начхати на все і залишитися в Лабіринті, щоб подивитися, що станеться вночі.

Вочевидь, Мінхо вловив цю переміну й поклав йому руку на плече.

— Ще рано, чувак. Ще рано.

І вони повернулися назад.

У Глейді було невесело, та воно й не дивно: не до веселощів, коли все довкола сіре. Світло було таким самим тьмяним, як і вранці, й Томас мимоволі спитав себе, чи зміниться освітлення після «заходу сонця».

Коли вони проминули Західну Браму, Мінхо одразу ж повернув до Картосховища, чим дуже здивував Томаса. Той був певен, що наразі це останнє, що їм варто було робити.

— Хіба тобі не кортить якнайшвидше розповісти Ньютові й Альбі про гріверову нору?

— Ми досі бігуни, і ми досі маємо певні обов’язки, — відповів Мінхо. Томас поплентався за ним до важких металевих дверей бетонної будівлі. Наглядач звів на нього очі та виснажено посміхнувся: — Не хвилюйся, у нас залишиться час поговорити з ними — тут ми надовго не затримаємося.

У Картосховищі вони застали інших бігунів — хтось міряв кімнату кроками, хтось, схилившись над столом, креслив карти, — проте ніхто не промовив жодного слова, наче вже вичерпався запас припущень про те, що сталося з небом. Повітря загусло од відчуття безвиході, аж Томасові здалося, ніби він в’язне в ньому, як у трясовині. Хлопець розумів, що має відчувати те саме, та був занадто схвильований — йому нетерпеливилося побачити реакцію Ньюта й Альбі на новину про Стрімчак.

Томас сів за стіл і з пам’яті й записів у блокноті заходився малювати карту. Мінхо сидів поруч і підказував: «Мені здається, прохід закінчувався не там, а тут», «Дотримуйся пропорції» і «Та проводь пряміші лінії, шлапак». Наглядач дратував своєю пунктуальністю, та неабияк допоміг, тому вже за п’ятнадцять хвилин Томас зміг оцінити кінцевий результат роботи — свою першу карту. Він страшенно пишався собою — вона нічим не відрізнялася від усіх бачених ним карт.

— Непогано, — похвалив його Мінхо. — У всякому разі, як на новачка.

Мінхо підвівся, підійшов до скрині з картами першого сектора і відкинув віко. Опустившись навколішки перед скринею, Томас витягнув з неї вчорашню карту і поклав біля свого витвору.

— Що тепер робити? — запитав він.

— Слід порівняти конфігурації сектора. Правда, порівнювати зміни за два дні нема сенсу. Щоб знайти якісь закономірності, потрібні результати кількох тижнів. Невдячна справа, але я впевнений: щось тут приховано. Щось таке, що нам допоможе. Просто поки ми цього не бачимо. Лайно, як я й казав.

Томас відчув, що глибоко в мозку щось заворушилося; те ж саме він відчував, коли вперше потрапив до Картосховища. Рухомі стіни. Конфігурація. Всі ці прямі лінії — може, зовсім не про такі карти йдеться? Може, це на щось вказує? Томас не міг позбутися відчуття, що він не помічає очевидного, а ключ до розгадки лежить на поверхні.

Мінхо ляснув його по плечу.

— Після вечері й розмови з Ньютом і Альбі зможеш повернутися сюди й порівнювати карти, скільки заманеться. Ходімо.

Томас склав аркуші в скриню і зачинив віко, страшенно злий через оце дивне відчуття. Воно засіло як скабка в боці. Рухомі стіни, прямі лінії, конфігурації… Відповідь десь на поверхні.

— Гаразд, ходімо.

Не встигли вони вийти з Картосховища, з брязкотом зачинивши по собі масивні двері, як до них підійшли явно стурбовані Ньют з Альбі. Томасове збудження вмить змінила тривога.

— Привіт, — сказав Мінхо. — Ми саме…

— До справи, — обірвав його Альбі на півслові. — Немає часу. Щось знайшли?

Мінхо спохмурнів.

— І я радий тебе бачити. Так, знайшли дещо цікаве.

Всупереч Томасовим очікуванням, Альбі, здається, засмутився ще дужче.

— Чортове місце починає розсипатися, як картковий будиночок, — він кинув на Томаса недобрий погляд, неначе в цьому винен новачок.

«Що з ним?» — подумав Томас, відчуваючи, як у ньому закипає злість. Вони як прокляті весь день гасали Лабіринтом — і що натомість отримують?

— Ти про що? — запитав Мінхо. — Щось іще сталося?

Відповів Ньют, кивнувши у бік Ящика:

— Сьогодні довбаний Ящик не прийшов. Приходив щотижня впродовж двох років у той самий день і той самий час. А сьогодні — ні.

Всі четверо подивилися на металеві стулки. Томасові навіть здалося, ніби над ними нависає тінь — ще похмуріша, ніж тьмяне сіре світло, яке накрило Глейд.

— Гниляк нам тепер, — пробурмотів Мінхо. Томас зрозумів, що вони опинилися в реальній скруті.

— Сонця для рослин немає, — вимовив Ньют. — Постачання припинилося. Я б сказав, це таки гниляк.

Альбі стояв, схрестивши руки на грудях, і далі задумливо дивився на люк, немов силою думки намагався відчинити його стулки. Томас сподівався, ватажок не згадуватиме того, що бачив під час Переміни, — і взагалі нічого, пов’язаного з Томасом. Особливо зараз.

— Так от, — провадив Мінхо, — як я вже казав, ми виявили дещо дивне.

Томас чекав, сподіваючись, що Ньют з Альбі зрадіють, а може, навіть зможуть надати якусь інформацію, яка пояснить загадку.

Ньют запитально звів брови.

— Що саме?

Мінхо детально описав їхні з Томасом пригоди, почавши з грівера, за яким вони простежили, і завершивши результатами експерименту зі жбурляння каміння зі Стрімчака.

— Напевно, це веде туди, де… ну… живуть грівери, — підсумував він.

— У гріверову нору, — вставив Томас. Усі троє обдарували його роздратованими поглядами, наче він узагалі не мав права висловлюватися. Вперше така реакція майже не образила Томаса.

— Мушу в біса подивитися на це власними очима, — пробурмотів Ньют. І додав: — Навіть не віриться.

Томас не міг не погодитися.

— Навіть не знаю, що можна зробити, — сказав Мінхо. — Може, вийде якось перегородити коридор?

— Без варіантів, — відповів Ньют. — Ти забув, що кляті почвари вміють повзати по мурах? Їх не зупинить жодна перепона.

Розмова раптово перервався: біля Домівки зчинився якийсь переполох. Кілька глейдерів біля входу до будинку щось бурхливо обговорювали, намагаючись перекричати один одного. Серед них був і Чак; щойно він помітив Томаса, то одразу ж кинувся назустріч. Хлопчик перебував у стані сильного збудження, і Томас подумки приготувався до чергових неприємних несподіванок.

— Що відбувається? — запитав Ньют.

— Вона отямилася! — вигукнув Чак. — Дівчина отямилася!

Всередині в Томаса все обірвалося; він притулився до бетонної стіни Картосховища. Дівчина отямилася. Та сама дівчина, чий голос він чув у своєму мозку. Йому закортіло втекти, перш ніж це знову станеться, перш ніж вона з ним подумки заговорить.

Запізно.

«Томе, я тут нікого не знаю. Забери мене! Все розпливається… Я починаю забувати все, крім тебе… Я повинна так багато розповісти тобі! Але все розпливається…»

Він не міг збагнути, як це в неї виходить, як вона опиняється в нього у голові.

Тереза помовчала, потім додала щось зовсім дивне.

«Лабіринт — це код. Томе, Лабіринт — це код».

Розділ 36

Томас не хотів її бачити. Він узагалі нікого не хотів бачити.

Щойно Ньют пішов поговорити з дівчиною, Томас непомітно вислизнув, щоб ніхто не зауважив його схвильованого стану. Беручи до уваги, що всі в Глейді тільки й думали про новеньку, яка раптово отямилася після коми, сховатися виявилося нескладно. Він забрався з майдану на околицю Глейду, а потім побіг до облюбованого місця в лісі за Могильником.

Хлопець ліг у кутку, зручно вмостившись у плющі, й накрився ковдрою з головою. Йому чомусь видалося, що в такий спосіб він зможе відгородитися від вторгнення Терези в мозок. За кілька хвилин Томас трохи заспокоївся, серцебиття вирівнялося.

— Найтяжче було забувати тебе.

Спершу Томас подумав, що чує в мозку чергове повідомлення, тож затиснув вуха руками, але голос звучав… по-іншому. Дівочий голос… Він чув його вухами. По спині пробіг холодок, і Томас повільно стягнув ковдру з голови.

Праворуч од нього, прихилившись до масивного муру, стояла Тереза. Тепер вона була зовсім інакша — сповнена життя й енергії, та головне, на ногах. У білій сорочці на довгий рукав, синіх джинсах, коричневих черевиках Тереза видалася йому навіть ще привабливішою, ніж того дня, коли він побачив її без тями. Чорне волосся обрамляло білу шкіру обличчя, на якому синім вогнем сяяли очі.

— Томе, ти і справді не пам’ятаєш мене? — Її м’який голос разюче відрізнявся від того глухого напівбожевільного бурмотіння, яким вона повідомила, що «все зміниться».

— Хочеш сказати, що… пам’ятаєш мене? — запитав Томас і зніяковів — від хвилювання в нього на останньому слові зірвався голос.

— Так. Ні. Напевно… — вона обурено підкинула руки. — Не можу пояснити.

Томас розтулив був рота щось сказати — й одразу стулив.

— Я тільки пам’ятаю, що пам’ятала тебе, — відповіла дівчина, тяжко зітхнувши і сідаючи на землю; притиснувши коліна до грудей, вона обхопила їх руками. — Почуття. Емоції. У мене в голові неначе розставлені стелажі для різних людей і спогадів, але вони порожні. Все, що відбувалося в минулому, ніби відгороджене білою запоною, і ти також.

— Звідки ти мене знаєш? — Томасу здалося, що стіни довкола стали обертатися.

Тереза подивилася на нього.

— Здається, ми були знайомі до того, як потрапили в Лабіринт. Як я сказала, в голові майже цілковита порожнеча.

— Ти знаєш про Лабіринт? Хто тобі сказав? Ти ж тільки-но отямилася!

— Я… я й сама нічого не розумію, — вона простягнула йому руку. — Але впевнена, що ти — мій друг.

Томас скинув із себе ковдру і, мов під гіпнозом, посунувся вперед.

— Мені подобається, що ти називаєш мене «Томом»…

Не встигли ці слова зірватися з його вуст, як він одразу ж пошкодував про це — безглуздішої репліки годі й вигадати.

— А тебе хіба не так звати? — подивилася на нього Тереза.

— Так, але переважно мене тут називають Томасом. Хіба тільки Ньют називає мене Томмі. А «Том» звучить… якось по-домашньому, чи що. Хоча й не знаю, що таке справжня домівка, — він гірко посміхнувся. — Ми, здається, тут усі геть заплуталися.

Терезине обличчя вперше осяяла посмішка. Томас мало не відвернувся, бо така краса разюче контрастувала з цим похмурим сірим місцем. Здавалося, він просто не мав права милуватися цим обличчям.

— І справді заплуталися, — сказала вона. — І мені страшно.

— Можеш повірити, мені також.

Якийсь час вони сиділи мовчки, втупившись у землю.

— Що… — почав нарешті Томас, не знаючи, як сформулювати запитання. — Як… у тебе виходить говорити до мене подумки?

Тереза похитала головою.

«Не знаю. Просто вдається, а як — не знаю», — відповіла вона подумки, потім провадила вголос:

— Це наче якби ти спробував проїхатися тут на велосипеді. Можу заприсягтися, що ти сів би і поїхав, не замислюючись. Та хіба ти пам’ятаєш, як навчався їздити на ньому?

— Ні. Точніше… Я пам’ятаю, як катався, та не пам’ятаю, як учився… — Томас зробив паузу і скрушно додав: — І хто мене вчив, не пам’ятаю…

— Ну… — промовила дівчина і часто закліпала, зніяковівши через те, що мимоволі зіпсувала Томасу настрій. — Загалом, у мене приблизно так само.

— Вичерпне пояснення.

Тереза стенула плечима.

— Сподіваюся, ти нікому не казав про голос у голові? А то всі вирішать, що ми звихнуті.

— Ну… розповів, коли це сталося вперше. Та Ньют, напевно, думає, що в той день я просто перенервував.

Томасу дуже захотілося походити. Здавалося, що як він і далі сидітиме на місці, то збожеволіє. Хлопець підвівся і почав ходити туди-сюди.

— Забагато загадок ти загадала: незрозуміла записка з повідомленням, що ти «остання», кома, здатність спілкуватися зі мною подумки… Ти можеш усе це пояснити?

Тереза стежила очима за Томасом, який нипав перед нею туди-сюди.

— Прибережи сили і не став зайвих запитань. У мене залишилося тільки розпливчасте відчуття, що ми десь відігравали якусь важливу роль, що нас для чогось використовували і ми опинилися тут невипадково. Я знаю, що запустила Завершення чогось… хоч і не пам’ятаю, чого саме, — зітхнула вона. Її обличчя почервоніло. — Від моїх спогадів не більше зиску, ніж од твоїх.

— Помиляєшся. Ти знала, що мені стерли пам’ять, хоч я про це не згадував. Плюс те, про що ти тільки-но сказала. Думаю, ти не така безнадійна, як решта.

Вони довго дивилися одне одному в очі. Тереза про щось глибоко замислилася, наче намагалася збагнути, що відбувається.

«Я в глухому куті», — пролунав голос у Томасовій голові.

— Ну от, знову ти!.. — вигукнув він, хоч із приємністю відзначив, що фокус із телепатією більше його не лякає. — Як у тебе це виходить?

— Виходить, і все. Впевнена, що і в тебе вийде.

— Та щось і пробувати не хочеться, — хлопець сів на землю, зігнув ноги в колінах і обхопив їх руками, копіюючи Терезину позу. — Перед тим як ти мене тут знайшла, подумки ти мені дещо сказала. Сказала, що Лабіринт — це код. Що ти мала на увазі?

Тереза тільки похитала головою.

— Щойно я отямилась, то спершу подумала, що опинилася в божевільні: якісь дивні хлопчаки схилилися над ліжком, усе миготить перед очима, та ще й пам’ять сплуталася. Спробувала вхопитися за якісь уривки спогадів, та в голові чомусь сиділо саме це. А навіщо я тобі таке сказала про Лабіринт, вже й не пам’ятаю.

— Може, ти ще щось згадала?

— Здається, так.

Вона задерла лівий рукав сорочки, оголюючи біцепс. На ньому чорними маленькими літерами були написані якісь слова.

— Що це? — Томас нахилився, намагаючись роздивитися напис.

— Сам прочитай.

Букви були нерівні, та він зміг прочитати їх, нахилившись Майже впритул.

БЕЗУМ — це добре

Серце Томаса прискорено забилося.

— БЕЗУМ. Знайоме слово, — він намагався зрозуміти, що може означати фраза на руці дівчини. — Це написано на місцевих маленьких істотах. На жуках-жалюках.

— А це що таке?

— Апарати, що зовні нагадують ящірок. Творці — ті, хто заслав нас сюди, — використовують їх для стеження за нами.

Тереза замислилася, втупившись у порожнечу, а потім подивилася на напис.

— Не можу пригадати, навіщо написала це, — сказала вона і, послинивши палець, заходилася стирати зі шкіри незрозумілі слова. — Якщо забуду, що тут написано, нагадай. Напевно, не просто так я це написала.

Томас міркував про ці три слова.

— До речі, а коли ти це зробила?

— Коли прокинулася. На тумбочці біля ліжка лежали блокнот і ручка…

Томас дедалі дужче заплутувався: спочатку оте відчуття зв'язку з дівчиною, яка раптом з’явилася в Глейді, потім голос у голові, а тепер ще й це.

— Ти — суцільна загадка.

— Судячи з того, що ти ховаєшся в непримітному закапелку в заростях, з тобою також не все гаразд. Чи, може, тобі подобається жити в лісі?

Томас спробував був удати розсердженого, та вийшло тільки усміхнутися. Йому стало трохи соромно, що він ховається.

— Ти здаєшся мені знайомою і стверджуєш, що ми друзі. Тож, вважаю, я можу тобі довіряти, — він простягнув руку, і вони обмінялися рукостисканням — дуже довгим. Дивно, але Томаса аж узяли приємні дрижаки.

— Мені одного хочеться — повернутися додому, — сказала Тереза, забираючи нарешті руку. — Як і всім вам.

Томас здригнувся. Його ніби знову тицьнули носом у реальність, нагадавши, яким похмурим насправді був навколишній світ.

— Так. А надто тепер, коли все почало занепадати. Сонце зникло, небо стало сірим, а тут ще й постачання припинилося. Здається, тутешньому звичному життю приходить кінець.

Не встигла Тереза відповісти, як з-за дерев вискочив Ньют, а слідом за ним Альбі та ще кілька хлопців.

— Якого біса?.. — крикнув Ньют. — Медчук сказав, що ти втекла через секунду після того, як очуняла!

— Здається, — підвелася Тереза, — він забув згадати про одну маленьку деталь: спершу я дала йому по яйцях, а вже потім вистрибнула у вікно.

Томас мало не розсміявся. Ньют повернувся до медчука, обличчя якого враз побуряковіло.

— Мої вітання, Джефе, — кинув йому Ньют. — Тепер ти офіційно вважаєшся тут першим, кому зуміла надерти дупу дівка.

— Говоритимеш у такому тоні — і станеш наступним, — холодно промовила Тереза.

Ньют знову повернувся до неї, та на його обличчі читалося що завгодно, тільки не страх. Хлопець мовчки дивився то на Томаса, то на дівчину, а Томас тим часом допитливо втупився у Ньюта, намагаючись зрозуміти, що в старшого хлопчини на умі.

Альбі ступив уперед.

— Усе. Мене це дістало, — він тицьнув пальцем Томасові в груди. — Я хочу знати, хто ти такий, хто ця дівчина і звідки ви одне одного знаєте!

Томас відразу ж поник.

— Альбі, присягаюся…

— Варто було їй отямитися, як вона побігла до тебе, гнилоголовий!

— І що? Я знаю її, вона знає мене. Ну… принаймні, ми раніше були знайомі. Я однак нічого не пам’ятаю. Як і вона.

— Що ти зробила?! — гаркнув Альбі, звертаючись до Терези.

Томас, здивований запитанням, подивився на дівчину.

— Я питаю, що ти зробила?! — заверещав Альбі. — Спочатку небо, тепер ще це!

— Запустила якийсь процес, — тихо відповіла вона. — Ненавмисне, клянуся. Завершення. Та я не розумію, що це означає.

— Ньюте, в чому проблема? — запитав Томас, не бажаючи звертатися до Альбі. — Що сталося?

Альбі схопив його за футболку.

— Що сталося?! Я скажу тобі, що сталося, шлапак! Ви двоє дуже зайняті, пускаючи одне одному бісики, щоб роззирнутися? І помітити, котра зараз година?

Томас швидко глянув на годинника — і з жахом зрозумів, що саме проґавив. Не встиг Альбі розтулити рота, а він уже знав, що той скаже.

— Мури, гниляк! Брами. Брами сьогодні на ніч не зачинилися.

Розділ 37

Томасові аж мову відібрало. Відтепер все буде по-іншому. Ні сонця, ні постачання, ні захисту від гріверів. Тереза від початку мала рацію — все змінилося. Томасу здалося, що в нього повітря застрягло в грудях.

Альбі вказав на дівчину.

— Тебе слід замкнути. Негайно. Біллі! Джексон! В Буцегарню її! І не зважайте на жодне слово з її гнилого рота!

Тереза ніяк не відреагувала на таке, і Томас зробив це за них обох.

— Та про що ти? Альбі, ти не можеш… — він не договорив, бо Альбі кинув на нього такий злісний погляд, що хлопець відчув, як у нього серце завмерло. — Але… як можна звинувачувати її в тому, що Брами не зачинилися?

Ньют ступив уперед і, поклавши руку на груди Альбі, м яко відтіснив його назад.

— А як інакше, Томмі? Вона сама у всьому зізналася.

Томас подивився на Терезу — в синіх очах дівчини було стільки смутку, що у нього стислося серце.

— Радій, що не вирушаєш туди разом з нею, Томасе, — промовив Альбі й пішов. Як Томасові кортіло заїхати ватажкові глейдерів у пику!

Біллі з Джексоном узяли Терезу під руки і повели геть, та не встигли вони дійти до лісу, як Ньют гукнув до них:

— Хай що трапиться, залишайтеся з нею. І спробуйте бодай пальцем дівчину зачепити! Головою відповісте.

Обидва конвоїри кивнули і повели дівчину далі. Томас відчував майже фізичний біль, дивлячись, як покірно вона йде. І ще його огорнув нестерпний біль від того, що він більше не зможе з нею говорити. «Але ж я щойно познайомився з нею, — подумав він. — Я її навіть не знаю». Втім, він розумів, що лукавить. Томас був певен, що вони були знайомі до того, як їм стерли пам’ять і відіслали в Глейд.

«Провідай мене», — промовила вона в його голові.

Томас не знав, як відповісти їй подумки. Та він спробував.

«Провідаю. Принаймні там ти будеш у безпеці».

Вона не відповіла.

«Терезо?»

Нічого.

За наступні тридцять хвилин зчинився страшенний розгардіяш.

Попри те, що освітлення залишалося таким самим, як уранці, коли не зійшло сонце і зникло блакитне небо, здавалося, наче Глейд раптово поринув у пітьму. Ньют з Альбі зібрали наглядачів і зобов’язали їх впродовж години розмістити своїх підопічних у Домівці. Томас почувався стороннім спостерігачем і не знав, чим зарадити.

Будівельникам — їхній наглядач, Галлі, так і не повернувся — наказали звести барикади перед усіма чотирма Брамами. Хлопці одразу ж узялися до роботи, однак Томас бачив, що на зведення чогось ефективного не вистачить ні часу, ні матеріалів. Йому навіть здалося, що наглядачі просто вирішили зайняти людей, щоб відтягнути неминучий спалах паніки. Томас допомагав будівельникам збирати по Глейду весь непотріб і звалювати його в проходах. Та коли він побачив жалюгідний результат, то не на жарт сполошився: не було жодної надії, що імпровізовані барикади затримають гріверів.

Роззирнувшись навсібіч, Томас зауважив, що робота кипить у всіх куточках Глейду.

Підліткам пороздавали всі ліхтарики, що знайшлися в Глейді. Ньют повідомив, що на ніч планує всіх розмістити в Домівці; електричне освітлення використовуватимуть лише в крайньому разі. Казан отримав завдання зібрати всі харчі тривалого зберігання і перенести їх з кухні в Домівку на той раз, якщо доведеться сидіти в тривалій облозі.

Томасові навіть лячно було уявити, в якому жахливому становищі вони тоді опиняться. Решта збирали предмети першої необхідності й реманент; хлопець помітив, що Мінхо переносить до будинку зброю з підвалу. Альбі чітко дав зрозуміти, що вони зобов’язані використовувати всі можливості: Домівка стане фортецею, і за будь-яку ціну глейдери мусять її відстояти.

Покинувши будівельників, Томас приєднався до Мінхо і допоміг перетягнути до будинку скрині з ножами і бітами, обмотаними колючим дротом. Потім наглядач сказав, що в нього є особливе доручення від Ньюта, і порадив Томасу зникнути, відмовившись будь-що пояснювати.

Це зачепило хлопця, однак він таки залишив Мінхо на самоті, вирішивши поговорити з Ньютом. Томас перехопив його дорогою до Різниці.

— Ньюте! — крикнув він. — Треба поговорити.

Ньют так раптово зупинився, що хлопець мало на нього не наштовхнувся. Ньют кинув на нього роздратований погляд, і Томас зніяковів.

— Тільки бігом.

— Ви маєте звільнити дівчину… Терезу.

Він розумів, що Тереза, можливо, володіє якоюсь цінною інформацією.

— Радий чути, що тепер ви друзі навіки, — Ньют рушив далі. — Не гай даремно часу, Томмі.

Томас схопив його за руку.

— Вислухай мене! Вона тут не просто так — мені здається, нас із нею послали сюди, щоб закінчити всю цю справу.

— Мене цікавить, як саме закінчити? Дозволити поганим гріверам проникнути в Глейд і перебити нас усіх? Знаєш, зелений, я чув багато всіляких нісенітниць, але ти всіх перевершив.

Томас застогнав: нехай Ньют знає, як Томасу зараз тяжко.

— Просто я не думаю, що Брами не зачинилися саме для цього.

— Зелений, про що ти? — роздратовано запитав Ньют, схрестивши руки на грудях.

Відтоді як Томас побачив напис на стіні Лабіринту — «Безпрецедентний експеримент: зона ураження мозку», він тільки про це й думав. І вирішив, що як хто й повірить йому, то тільки Ньют.

— Я вважаю, що над нами проводять якийсь експеримент, ставлять досліди абощо. І кожен експеримент має колись завершитися. Ми не можемо жити тут вічно — нехай хто нас сюди запроторив, у той чи інший спосіб він таки покладе всьому край.

У Томаса наче відлягло від серця, коли він це промовив.

Ньют потер очі.

— І це має переконати мене, що все гаразд і я мушу випустити дівку, і начхати, що після її появи ми опинилися на межі загибелі?

— Ти не зрозумів мене. Я хочу сказати, що вона взагалі не винна в тому, що ми тут опинилися. Вона всього лише пішак, і послали її до нас як останній інструмент або як підказку, щоб допомогти нам вибратися звідси… — Томас набрав у легені повітря і продовжив рішучіше: — Я вважаю, що саме тому й мене сюди заслали. І той факт, що Тереза стала пусковиком Завершення, зовсім не означає, що вона лиха.

Ньют подивився у бік Буцегарні.

— Знаєш, зараз я не хочу думати про цю дурню. Дівка зможе витерпіти там одну ніч. Тим паче, як почнеться щось, то в Буцегарні вона буде в більшій безпеці, ніж ми.

Томас кивнув, погоджуючись на компроміс.

— Гаразд. Якось протримаємося цю ніч, а завтра, коли прийде день, вирішимо, що з нею робити. Заодно і поміркуємо, чого від нас хочуть Творці.

Ньют пирхнув.

— Томмі, а що зміниться завтра? Ми ж два роки на місці тупцюємо.

Томаса не полишало відчуття, що всі останні події відігравали роль каталізатора і стали наслідком лише одного — наміру Творців пришвидшили закінчення експерименту.

— Тепер у нас немає вибору — ми зобов’язані розгадати загадку. Нас примушують це зробити. Більше не вийде жити як раніше, переймаючись лише тим, як цілим і неушкодженим повернутися в Глейд до зачинення Брами.

Вони стояли в центрі майдану, а навколо них метушилися глейдери, зайняті підготовкою до важкої ночі.

— Копай глибше… Не опинитися там, коли стіни почнуть переміщатися… — задумливо протягнув Ньют по хвилині роздумів.

— Точно, — сказав Томас. — Я саме про це й кажу. Можливо, нам вдасться якось заблокувати чи підірвати гріверову нору і виграти час, щоб ретельніше вивчити Лабіринт.

— Альбі не дозволить випустити дівчину, — сказав Ньют. — Хлопець не надто вам симпатизує. Та й узагалі, зараз не це головне. Тут хоч би просто до ранку дожити.

Томас кивнув.

— Ми зможемо відбитися.

— Ти-бо вже відбивався, Геркулесе? — кинув Ньют і, не усміхнувшись і не чекаючи на відповідь, пішов геть, на ходу наказуючи глейдерам завершувати роботу і йти в Домівку.

Томас залишився задоволений — розмова з Ньютом відбулася саме так, як він того хотів. Він вирішив поквапитися і, поки є можливість, поговорити з Терезою. Хлопець помчав до Буцегарні, на бігу помічаючи, що глейдери потягнулися до Домівки з оберемками всякої всячини в руках.

Томас зупинився біля маленької в'язниці й перевів подих.

— Терезо! — покликав він, зазираючи крізь заґратоване віконце до темної камери.

По той бік ґрат раптом з'явилося її обличчя, і Томас здригнувся.

Не зміг стриматися — скрикнув од несподіванки, — щоб опанувати себе, йому знадобилося кілька секунд.

— Ти просто як привид.

— Дуже мило, — відповіла дівчина. — Дякую.

Її сині очі світилися в темряві зовсім по-котячому.

— Будь ласка. Я тут подумав… — він замовк, намагаючись зосередитися.

— Приємно чути. А ось тому дурневі Альбі думати, мабуть, не дано, — уїдливо зауважила Тереза.

Томас погоджувався, але зараз він квапився викласти свої міркування.

— Звідси має бути вихід. Треба лише проявити трохи більше наполегливості й залишитися в Лабіринті довше. Те, що ти написала на руці і що сказала про код, — усе це щось означає, так?

«Має означати», — подумав він, несподівано відчуваючи дивну надію.

— Мені теж так здається. Та спершу, може, визволиш мене звідси? — Тереза вхопилася за пруття ґрат, і хлопець відчув несвідоме бажання взяти її за руки.

— Ну… Ньют сказав, що, можливо, тебе випустять завтра… — Томас був страшенно радий і такому. — Тож доведеться тобі тут заночувати. З іншого боку, можливо, це найбезпечніше місце в усьому Глейді.

— Дякую, що просив за мене. Напевно, дуже приємно буде спати на холодній долівці, — дівчина вказала великим пальцем собі за спину. — Правда, крізь таке віконце не зможуть протиснутися грівери, тож я маю радіти, правильно?

Згадка про гріверів здивувала Томаса, адже досі він і словом не обмовився про них.

— Слухай, Терезо. Ти впевнена, що геть усе забула?

Вона на мить замислилася.

— Дивно… Здається, я і справді дещо пам’ятаю. Якщо тільки, лежачи в комі, не чула те, про що розмовляли люди довкола мене.

— А взагалі, нині це не так і важливо. Перш ніж піти спати, я хотів побачитися з тобою.

Йти не хотілося, і Томас навіть пошкодував, що його не посадили в Буцегарню разом з дівчиною. Хлопець подумки розсміявся, уявивши Ньютову реакцію, коли б він попросив про таку послугу.

— Томе! — покликала його Тереза.

Томас збагнув, що безтямно витріщається в порожнечу.

— Вибач. Що?

Вона прибрала руки з ґрат. Тепер він бачив тільки її очі й розпливчасту білу пляму обличчя.

— Не знаю, як витримаю ніч у камері.

Томасу стало неймовірно тоскно. В голові виникла шалена думка вкрасти у Ньюта ключі та влаштувати дівчині втечу, але він відкинув цю ідею як безглузду. Тереза не мала вибору й мусила зціпити зуби і терпіти. Він зазирнув їй в очі.

— Принаймні не буде суцільної пітьми. Віднині, здається, ми приречені двадцять чотири години на добу жити в сутінках.

— Ага… — Тереза подивилася на Домівку, потім знову перевела погляд на Томаса. — Я сильна дівчина, впораюся.

Думка про те, що доведеться залишити її тут, завдавала жахливого болю, та вибору не було.

— Я постараюся вмовити їх звільнити тебе завтра.

Тереза усміхнулася, і від її усмішки Томасу трохи полегшало.

— Це обіцянка?

— Обіцянка. А як стане самотньо, зможеш за допомогою своїх… фокусів, — Томас постукав себе правою рукою по скроні, — поговорити зі мною. Я спробую відповісти.

Він уже не противився її вторгненню в мозок і навіть хотів цього, сподіваючись, що колись збагне, як їй відповідати, щоб вони могли вести діалог.

«Скоро ти навчишся», — подумки відповіла Тереза.

— Сподіваюся.

Він стояв і не хотів іти. Зовсім.

— Іди вже, — сказала Тереза. — Не хочу, щоб твоя страшна смерть була на моїй совісті.

— Гаразд, — силувано посміхнувся Томас. — Побачимося завтра.

Він швидко розвернувся, побоюючись, що знову передумає, і пішов геть. Звернувши за ріг, Томас попрямував до головного входу в Домівку, куди саме заходили двоє запізнілих глейдерів: Ньют підганяв їх, як курчат, що пасуть задніх. Щойно Томас зайшов досередини, Ньют одразу ж зачинив двері.

За мить до того, як пролунало клацання замка, Томасу почулося жахливе виття гріверів, яке долинуло звідкись із глибин Лабіринту.

Почалася ніч.

Розділ 38

Зазвичай більшість глейдерів ночували просто неба, тому, щоб усім розміститися в Домівці, довелося неабияк ущільнитися. Наглядачі розділили глейдерів на гурти і розподілили по кімнатах, забезпечивши ковдрами і подушками. Попри тісноту і плутанину, підготовка до сну відбувалася в напруженій тиші, наче ніхто не хотів привертати до себе увагу.

Коли глейдери розмістилися, Томас разом із Ньютом, Альбі й Мінхо опинився на другому поверсі, де вони могли закінчити розмову, розпочату біля Картосховища. Альбі та Ньют сиділи на єдиному ліжку в кімнаті, а Томас із Мінхо — на стільцях навпроти. Крім ліжка, з меблів тут були тільки стара шафа і маленький стіл, на якому стояла лампа — єдине джерело освітлення в кімнаті. Сіра імла зовні, здавалося, тиснула на вікно, віщуючи лихо.

— Ніколи ще не був такий близький до того, щоб послати все до біса, — сказав Ньют. — Начхати на все і поцілувати грівера на добраніч. Ніякого тобі постачання, Брама відчинена навстіж, чортове небо — і те сіре. Але здаватися не можна. Певен, ви це розумієте. Виродки, з чиєї провини ми тут опинилися, або хочуть нас просто знищити, або спонукати до дії. Хай там як, а доведеться поворушитися, щоб врятувати власні зади. Або не врятувати… Вже як вийде.

Томас мовчки кивнув. Він був цілком згоден з Ньютом, хоч і не знав, чим допомогти. Він сподівався, що, як доживе до ранку, вони разом з Терезою щось вигадають.

Хлопець подивився на Альбі, який мовчки сидів, втупившись у долівку, вочевидь, занурений у похмурі роздуми. На його змарнілому обличчі й раніше читалася депресія, а запалі очі свідчили про відчай. Мабуть, не просто так Переміна отримала свою назву, враховуючи те, які переміни відбулися з хлопцем.

— Альбі, — гукнув його Ньют. — Ти нічого не скажеш?

Альбі звів здивований погляд, наче для нього стало повною несподіванкою, що в кімнаті, крім нього, ще хтось є.

— Що? О! Так. Лацно. Але ж ви в курсі, щó відбувається вночі. І не факт, що іншим вдасться повторити те, що провернув наш клятий зелений супермен.

Томас, глянувши на Мінхо, ледь помітно закотив очі: йому вже набридло ставлення Альбі.

Якщо Мінхо в душі й був солідарний з Томасом, то вправно приховував свої почуття.

— Я підтримую Томаса і Ньюта. Час уже нам припинити скиглити й не шкодувати себе, — Мінхо потер долоні й випростався на стільці. — Завтра зранку ви, хлопці, зберете гнилоголових, які аналізуватимуть карти, а бігуни тим часом продовжать дослідження Лабіринту. Екіпіруємо їх по повній, щоб можна було залишитися там на кілька днів.

— Що?.. — стрепенувся Альбі. В його голосі нарешті проявилися емоції. — Як так — днів?

— А так. Тепер, коли Брама не зачиняється, навіщо квапитися назад? Залишимося там і подивимося, чи не відчиниться прохід, коли перемістяться стіни. Звісно, якщо вони ще переміщаються…

— Нізащо! — заперечив Альбі. — Тут, у Домівці, принаймні можна сховатися, а якщо вона впаде, залишиться варіант із Картосховищем і Буцегарнею. Дідько забирай, Мінхо, не можемо ж ми відіслати людей на вірну смерть! Хто на таке згодиться?

— Я, — відповів Мінхо. — А ще Томас.

Усі подивилися на Томаса. Він мовчки кивнув на знак згоди, хоч і був наляканий до смерті. Зрештою, дослідження Лабіринту — реально ретельне дослідження — було саме тим, про що він мріяв відтоді, як уперше про нього почув.

— Я теж піду, якщо треба, — несподівано озвався Ньют. Попри те, що Ньют жодного разу про це навіть не обмовився, його хвора нога постійно нагадувала Томасу про те, що з хлопцем у Лабіринті сталося щось жахливе. — І я впевнений що всі бігуни згодяться приєднатися до нас.

— А ти куди зі своєю ногою? — сумно всміхнувся Альбі.

Ньют спохмурнів і опустив очі.

— Ну, щось не хочеться мені просити глейдерів зробити таке, чого самому мені робити не до шмиги.

Альбі різко відкинувся на ліжку.

— Роби як знаєш.

— Тобто? — підвівся Ньют. — Та що з тобою, чувак? Хочеш сказати, ми маємо вибір? Чи ти пропонуєш нам просто стирчати тут і чекати, поки грівери всіх не переб’ють?

Томасові раптом захотілося підскочити й заулюлюкати, адже Альбі от-от погодиться.

Та, здається, ватажок зовсім не засоромився і не збирався виправдовуватися.

— Принаймні краще, ніж самому бігти до них в обійми.

Ньют так і сів.

— Альбі, час уже тобі вмикати мозок і припинити верзти дурню.

Хай як прикро Томасу було це визнавати, але якщо хлопці хочуть чогось домогтися, вони потребують допомоги Альбі. Всі глейдери беззаперечно слухалися свого ватажка.

Альбі важко зітхнув і подивився по черзі в очі кожному.

— Щось я зовсім розклеївся, хлопці. Серйозно. Мені… шкода. Чорт, я більше не маю права бути тут головним.

У Томаса перехопило подих. Він не вірив власним вухам.

— Якого дідька… — почав Ньют.

— Ні! — вигукнув Альбі. Судячи з його приреченого виразу обличчя, він остаточно здався. — Я не те мав на увазі. Послухайте. Я не кажу, що ми повинні помінятися місцями абощо. Я кажу, що… гадаю, тепер приймати рішення повинні ви. Я сам собі не довіряю. Отож… я вчиню так, як ви скажете.

Мабуть, Мінхо і Ньют були вражені не менше за Томаса.

— Гм… гаразд, — невпевнено протягнув Ньют. — От побачиш, у нас усе вийде. Обіцяю.

— Еге ж, — буркнув Альбі. І по довгій паузі провадив, та тепер у його голосі виразно чулося дивне збудження. — Слухайте. Зробімо ось що: ви призначите мене головним з аналізу карт, а я, своєю чергою, змушу глейдерів вивчати ці карти, поки дірки в них не прокрутять.

— Мене влаштовує, — відповів Мінхо. Томас хотів був підтакнути, та засумнівався, чи варто зараз влазити йому.

Альбі знову опустив ноги на долівку.

— Знаєте, годі й вигадати щось дурніше, ніж засісти тут на ніч. Сидіти б нам зараз у Картосховищі й працювати.

— Можливо, й так, — Мінхо стенув плечима.

— Ну… Я йду туди, — сказав Альбі й рішуче кивнув. — Просто зараз.

— Забудь, Альбі, — похитав Ньют головою. — Вже чути виття гріверів, хай їм грець. Зачекаймо до ранку.

Альбі нахилився вперед, упершись руками в коліна.

— Народ, ви щойно от розвели кляту пропаганду, а тепер, коли я повівся на вашу балаканину, почали скиглити. Я мушу стати таким, як раніше, і якщо я вирішив щось зробити, то зроблю. Я мушу зайнятися чимось корисним!

Томас відчув полегшення. Всі ці суперечки діяли на нього гнітюче.

— Серйозно, — підвівся Альбі, — мені це необхідно.

Він рішуче рушив до виходу.

— Ти ж це не серйозно? — вигукнув Ньют. — Зараз надвір виходити не можна!

— Я йду, і все, — Альбі витягнув з кишені в’язку ключів і потрусив ними, наче дражнив. Томас ніяк не міг збагнути, з якого доброго дива вожак глейдерів раптом так посміливішав. — Побачимося вранці, гниляки.

І він вийшов.

Дивно було усвідомлювати, що вже давно ніч, що темрява б мала поглинути все довкола, а натомість за вікном панували сірі сутінки. Така зміна освітлення діяла Томасу на нерви, а бажання поспати, яке щохвилини ставало дедалі наполегливішим, сприймалося як щось протиприродне. Час тягнувся болісно довго, і хлопець уже почав сумніватися, чи прийде колись ранок узагалі.

Глейдери давно повдягалися і, закутавшись у ковдри, намагалися заснути, що, втім, здавалося геть неможливим. У кімнаті панувала напружена атмосфера очікування чогось жахливого. Ніхто майже не розмовляв — чулося лишень шарудіння й тихе перешіптування.

Томас силкувався заснути, розуміючи, що таким чином час спливе значно швидше, та марно. Він лежав на долівці горішнього поверху на ковдрі зі ще кількома глейдерами. Єдине ліжко дісталося Ньютові.

Чак був у іншому приміщенні. Томас чомусь уявив, що хлопчик лежить, скулившись у темному кутку, і стискає ковдру, як плюшевого ведмедика. Картина діяла на нього гнітюче, та спроби відігнати її геть не вдалися.

На випадок надзвичайної ситуації майже біля кожного глейдера лежав ліхтар. Але доти, попри тьмяне неживе світло, що лилося ззовні, з метою маскування Ньют заборонив користуватися ліхтарями. Хлопці зробили все, що можна було зробити за такий короткий час для відбиття атаки гріверів: позабивали вікна дошками, перегородили меблями дверні проходи, роздали всім ножі як засоби самооборони…

Але Томаса це не заспокоїло.

Мучило передчуття, що незабаром має статися щось жахливе; відчуття приреченості й паніки каменем причавило груди. Якоїсь миті йому навіть захотілося, щоб нарешті напали ті кляті монстри — та й по всьому. Очікування було нестерпним.

Ніч була нескінченна; кожна наступна хвилина здавалася довшою за попередню. Тим часом віддалене завивання гріверів гучнішало.

Спливла ще година. Потім ще одна. Нарешті Томаса зморив сон, але спав хлопець уривками.

Прокинувся, як йому здалося, годині о другій ночі. Перекинувшись зі спини на живіт — вже й не знати вкотре за ніч, — він підклав долоні під щоку і втупився в ніжку ліжка, ледве помітну в примарному світлі сутінків.

І раптом усе змінилося.

Зовні залунав гучний гул моторів, після якого почулося вже знайоме клацання грівера, що перекочується по кам’яних плитах, наче хтось пригорщами розсипає по Глейду цвяхи. Як і більшість глейдерів, Томас умить схопився на ноги.

Всіх випередив Ньют. Він жестами наказав усім заспокоїтися, а потім, приклавши палець до губ, дав знак зберігати тишу. Намагаючись не наступати на хвору ногу, він навшпиньки, накульгуючи, пробрався до єдиного в кімнаті вікна, похапцем забитого трьома дошками. Широкі щілини між ними дозволяли бачити, що відбувається зовні. Ньют обережно визирнув надвір.

Томас нечутно підійшов до Ньюта. Пригнувся до нижньої дошки і, притулившись до неї щокою, визирнув у щілину; стояти так близько до стіни було страшно. Та, крім порожнього майдану Глейду, Томас нічого не побачив — кут огляду не дозволяв подивитися ні вгору, ні вниз, ні вбік, а тільки просто себе. Десь за хвилину хлопець залишив спроби бодай щось роздивитися і, сівши на долівку біля вікна, притулився спиною до стіни. Ньют теж відійшов від вікна і сів на ліжко.

Минуло кілька гнітючих хвилин. Що десять-двадцять секунд з-за стін долинала чергова серія звуків, що їх видавали грівери: дзижчання невеликих моторів під супровід скреготу заліза, клацання металевих шпичаків об камінь, періодичне цокотіння і брязкіт. За кожного нового звуку Томас мимоволі здригався.

Здається, до Домівки наближалося щонайменше три або чотири грівери.

Томас виразно чув, як підкрадаються потворні напівмашини-напівтварини: наближалося дзижчання двигунів і металевий гуркіт.

У хлопця пересохло в роті — він уже стикався з гріверами близько і занадто добре пам’ятав зустріч з ними; йому довелося змусити себе дихати. Інші хлопці також причаїлися — ніхто не видавав жодного звуку. Здавалося, страх накрив кімнату важкою хмарою чорного снігу.

Один з гріверів, схоже, просувався до Домівки. Раптово брязкання шпичаків об камінь змінили низькі й глухі звуки. Томас одразу ж збагнув, що сталося: істота розпочала підйом по стіні й наближається просто до їхньої кімнати. Він уявляв цю картину: залізні шпичаки чудовиська врізаються в дерев’яну обшивку Домівки, після чого, нехтуючи законами тяжіння, почвара потужним ривком перекочує важке тіло вперед. Томас виразно чув, як кришиться деревина щоразу, коли тварюка видирає зі стіни один ряд шпичаків, щоб, провернувшись, учепитися за неї наступним рядом і піднятися вище. Стугоніла вся будівля.

Хрускіт, рипіння і тріск дощок злилися для Томаса в єдиний моторошний звук. І цей звук гучнішав, наближався, — інші хлопці в кімнаті повідскакували від вікна якнайдалі. Томас вчинив так само, і відразу за ним відбіг і Ньют. Усі втиснулись у протилежну стіну.

Коли звук став оглушливим, Томас зрозумів, що грівер просто за вікном. Аж раптом усе стихло. У тиші хлопець чув калатання власного серця.

Зовні ввімкнулися ліхтарі, відкидаючи химерні відблиски крізь щілини між дерев’яними дошками. Потім світло перетнула тонка смужка тіні й порухалася з боку в бік, — грівер виставив мацаки, вишукуючи жертву. Томас одразу ж уявив, як жуки-жалюки зовні допомагають монстрам знайти шлях до глейдерів. За кілька секунд тінь завмерла, а світло ліхтаря застигло, вдираючись у кімнату трьома яскравими нерухомими променями.

Напруга просто висіла в повітрі; Томас навіть не чув, як дихають глейдери. І не сумнівався, що в інших кімнатах Домівки відбувається те ж саме. І раптом згадав Терезу, яка сиділа в Буцегарні.

Ледь хлопець подумав, як хочеться йому почути щось від неї, як двері кімнати розчахнулися. Від несподіванки всі скрикнули й затамували подих. Глейдери очікували біди з боку вікна, та ніяк не дверей. Томас обернувся подивитися, хто там з’явився, сподіваючись побачити переляканого Чака або ж Альбі, який передумав і вирішив повернутися. Та коли він побачив, хто стоїть на порозі, здалося, що від жаху череп стиснувся і зчавив мозок.

Це був Галлі.

Розділ 39

Очі Галлі палахкотіли божевіллям, а одяг був брудний і подертий. Хлопець упав навколішки, хапаючи ротом повітря, груди важко здіймалися. Обвів кімнату очима, як скажений собака, що вибирає, кого б укусити. Ніхто не сказав і слова. Так наче всі вирішили, що Галлі — лише плід їхньої уяви.

— Вони вас повбивають! — верескнув Галлі, бризкаючи слиною навсібіч. — Грівери усіх вас знищать — по одному щоночі, й так буде доти, доки все не скінчиться!

Томас оторопіло спостерігав, як Галлі насилу підвівся і посунув уперед, кульгаючи і волочачи праву ногу. Ніхто в кімнаті й не ворухнувся — судячи з усього, присутніх паралізував страх. Ньют — і той застиг роззявивши рота. Здається, несподівана поява Галлі злякала Томаса навіть більше, ніж грівер за вікном.

Галлі зупинився всього за кілька футів перед Томасом і Ньютом і вказав на бігуна закривавленим пальцем.

— Ти, — крикнув він зі смішком — зовсім не кумедним, а моторошним. — Це все через тебе!

Раптом він щосили вдарив Томаса кулаком у вухо. Скрикнувши — більше від несподіванки, ніж від болю, — Томас упав, та, ледь торкнувшись долівки, одразу ж схопився на ноги.

Ньют нарешті вийшов із заціпеніння і щосили відштовхнув Галлі вбік. Той відлетів і повалився на стіл біля вікна. Лампа, яка стояла на ньому, впала на підлогу, розсипавшись на друзки. Томас гадав, що Галлі знову кинеться в бійку, але той просто підвівся і завмер, нишпорячи по кімнаті божевільним поглядом.

— Він не має розгадки, — стиха промовив він лиховісним голосом. — Цей гнилий Лабіринт вб’є вас усіх, шлапаки… Грівери усіх вас знищать — по одному щоночі, й так буде доти, доки все не скінчиться! Лі… ліпше вже так… — він опустив очі. — Вони вбиватимуть вас по одному щоночі… Їхні дурнуваті Змінні…

Томас силкувався притлумити страх, щоб запам’ятати кожне слово, сказане цим божевільним.

— Галлі, — ступив Ньют уперед, — стули свою смердючу пельку! Грівер просто за вікном, тож ліпше сядь на дупу і не рипайся — і він, може, забереться.

Галлі підвів голову, очі його звузилися.

— Ньюте, ти не врубаєшся! Ти занадто тупий — ти завжди був тупим. Виходу немає, і способу перемогти немає. Вони вас переб’ють — всіх вас — одного по одному!

Викрикнувши останню фразу, Галлі кинувся до вікна і з люттю дикого звіра, який намагається вирватися з клітки, став віддирати дерев’яні дошки, що затуляють отвір. Перш ніж Томас чи ще хтось устиг зреагувати, Галлі відірвав одну з дощок і жбурнув на долівку.

— Ні!.. — скрикнув Ньют, кинувшись уперед. Не вірячи в реальність того, що відбувається, Томас метнувся на допомогу.

Галлі віддер другу дошку саме в той момент, коли Ньют опинився просто біля нього. Обіруч викинув дошку поперед себе й ударом по голові відкинув наглядача на ліжко. Простирадло вмить забарвила кров, що бризнула з рани на голові Ньюта. Томас зібрався, готуючись до сутички.

— Галлі! — гаркнув він. — Ти що коїш?!

Хлопець сплюнув на підлогу, важко сапаючи, як загнаний пес.

— Стули свою гнилу пельку, Томасе! Я знаю, хто ти, але тепер мені байдуже. Я просто зроблю те, що треба.

Томас ніби приріс до підлоги. Слова Галлі його приголомшили. Він з жахом побачив, що Галлі розвернувся до вікна і відірвав останню дошку. І тієї миті, коли дошка впала на підлогу, шибка вибухнула сотнями друзок, що влетіли в кімнату, немов рій кришталевих ос. Томас затулив обличчя і гепнувся на підлогу, щосили відштовхуючись ногами, щоб відповзти якнайдалі від стіни. Притулившись спиною до ліжка, він розплющив очі, подумки вже прощаючись із життям.

Грівер устиг наполовину протиснути пульсуючий тулуб у розбите вікно і тепер, клацаючи кліщами, простягав на всі боки механічні кінцівки. Від переляку Томас і не помітив, що всі, хто до цього був у кімнаті, вибігли в коридор — всі, крім Ньюта, який лежав на ліжку без тями.

Остовпівши, Томас побачив, як довгий сталевий мацак потягнулося до безтямного тіла. Саме це й вивело його зі ступору. Він насилу звівся на ноги, роззирнувся в пошуках якоїсь зброї, та побачив тільки ніж, ні до чого не придатний за таких умов. Його охопив відчай.

І тут Галлі знову заговорив; грівер умить підніс одну механічну кінцівку, наче істота використовувала її, щоб бачити і чути. При цьому він і далі протискався досередини, сіпаючись і звиваючись усім тілом.

— Ніхто так нічого і не втямив! — вигукнув Галлі, намагаючись перекричати страхітливий гуркіт почвари. Ламаючи віконний отвір, істота дедалі глибше влазила в кімнату. — Ніхто не зрозумів, щó я бачив під час Переміни і щó вона зі мною зробила! Не повертайся до реального світу, Томасе! Тобі не… захочеться… згадувати!

Галлі кинув на хлопця зацькований погляд, потім розвернувся і скочив на грівера. Томас злякано скрикнув, побачивши, як усі кінцівки чудовиська вмить вистромилися, і на руках і ногах Галлі заклацнулися кліщі, роблячи втечу неможливою. Тіло Галлі з огидним хлюпанням на кілька дюймів занурилося в слизьку гріверову шкуру. А потім з неймовірною швидкістю грівер сіпнувся назад, вивільнився з розбитого віконного отвору і почав сповзати вниз.

Томас підскочив до зяючої діри на місці вікна, краї якої обрамляли гострі уламки скла, і поглянув униз: грівер гепнувся на землю і на великій швидкості покотився Глейдом; з кожним переворотом тулуба чудовиська Галлі то з’являвся, то знову зникав. Прожектори монстра яскраво світили, нишпорячи жовтавими променями по Західній Брамі, за якою грівер умить зник у глибинах Лабіринту. За кілька секунд з дзижчанням і клацанням металевих шпичаків об каміння, немов святкуючи перемогу, до нього приєдналися й інші почвари.

Томасу зробилося так зле, що він мало не виблював. Та тільки-но він позадкував од вікна, як щось удалині привернуло його увагу. Хлопець швидко вистромився з проламу та придивився пильніше: майдан Глейду швидко перетинала самотня тінь, прямуючи до Брами, в яку щойно потягли Галлі.

Попри кепське освітлення, Томас одразу ж упізнав його. Хлопець крикнув бігуну — радше навіть заверещав на всі легені, — щоб той зупинився, та було вже запізно.

Мінхо на повній швидкості зник у Лабіринті.

Розділ 40

По всій домівці спалахнуло світло. Заметушились глейдери, заговоривши всі одразу. В куті плакало двійко хлопчаків. Довкола панував хаос.

Томас не звертав уваги.

Він вибіг у коридор і скотився сходами вниз, перестрибуючи через дві сходинки. Потім, протиснувшись крізь натовп у вестибюлі, вискочив з Домівки й помчав до Західної Брами, та на кордоні Лабіринту різко пригальмував — від безрозсудного вчинку його врятував інстинкт. Аж раптом його покликав Ньют.

— Мінхо побіг туди! — вигукнув Томас, коли Ньют підійшов до нього, притискаючи до рани на голові білий рушник, на якому яскраво вирізнялася кривава пляма.

— Я бачив, — Ньют прибрав рушник, подивився на нього, поморщився і знову приклав до рани. — От гниляк, голова розколюється! А у Мінхо, схоже, мозок пришкварився — не кажучи вже про Галлі. Завжди знав, що він псих.

Та зараз Томас турбувався тільки про Мінхо.

— Я піду за ним.

— Знову час вдавати клятого героя?

Хлопець кинув на Ньюта ображений погляд.

— Думаєш, я тільки й хочу справити на вас, шлапаків, враження? Я тебе прошу! Я хочу лише вибратися звідси.

— Ще б пак, ти — звичайний бідолаха, як і всі ми… Та хай там як, а ми маємо серйознішу проблему.

— Тобто?

Томас розумів, що як він хоче наздогнати Мінхо, то не можна гаяти часу на балачки.

— Хтось… — почав Ньют.

— Он він! — скрикнув Томас. Мінхо щойно вискочив з-за рогу в кінці коридору і прямував просто до них.

Томас склав долоні рупором і крикнув:

— Дурню, ти куди бігав?!

Мінхо відповів не відразу: він пробіг крізь Браму, зупинився й, упершись руками в коліна, зігнувся.

— Я просто… хотів… упевнитися, — сказав він, жадібно хапаючи ротом повітря.

— А якби тебе злапали разом з Галлі, — буркнув Ньют. — То в чому ж упевнитися?

Мінхо випростався і взявся в боки, важко відсапуючись.

— Розслабтеся, хлопці. Я лише хотів подивитися, чи стрибнуть вони зі Стрімчака у гріверову нору.

— І? — запитав Томас.

— Бінго! — Мінхо змахнув піт з чола.

— Повірити не можу, — вимовив Ньют майже пошепки. — Ото ж нічка!

Томас мимоволі думками поринув до гріверової нори, проте він ще не забув, що перед самісіньким поверненням Мінхо Ньют збирався йому щось повідомити.

— То що ти хотів мені розповісти? — спитав він у Ньюта. — Ти сказав, у нас проблеми…

— Ага, — Ньют тицьнув пальцем собі за спину. — Ще можеш помилуватися на дим.

Томас поглянув у той бік. Важкі сталеві двері Картосховища були прочинені, і з них цебеніла, розчиняючись у сірому небі, тонка цівка чорного диму.

— Хтось спалив скрині з картами, — пояснив Ньют. — Усі до останньої.

Томас чомусь не надто переймався втратою карт — вони йому здавалися все одно нічого не вартими. Зараз він стояв перед віконцем Буцегарні, а Ньют і Мінхо пішли до Картосховища розслідувати саботаж. Хлопець помітив, як вони загадково перезирнулися, наче очима обмінялися секретною інформацією. Втім, зараз його хвилювало зовсім інше.

— Терезо! — покликав він.

Протираючи очі, дівчина з’явилася у віконці.

— Ніхто не загинув? — запитала вона сонним голосом.

— Ти що, спала? — здивувався Томас. Упевнившись, що з Терезою все гаразд, він заспокоївся.

— Спала, — відповіла вона. — Поки не почула, як щось почало трощити Домівку. Що сталося?

Томас похитав головою, не вірячи власним вухам.

— Не збагну, як можна спати під скрегіт почвар, які розгулюють Глейдом.

— А ти бодай раз спробуй вийти з коми. Подивилася б я тоді на тебе, — саркастично промовила дівчина й подумки додала: «Може, даси відповідь на питання?»

Томас кліпнув: він уже встиг відвикнути від звучання її голосу в своїй голові.

— Облиш ці дурниці.

— Тоді розкажи, що у вас там сталося.

Томас зітхнув, не знаючи, з чого почати. Історія була страшенно довга, а йому зовсім не хотілося переповідати все від початку до кінця.

— Ти не знаєш Галлі, але це один тутешній псих, який утік кілька днів тому. Так от, сьогодні він раптом з’явився, а потім кинувся на грівера і знову зник у Лабіринті. Все це було страшенно дивно.

Томасові досі не вірилося, що все це відбулося насправді.

— Вичерпно, — ущипнула Тереза.

— Ага, — хлопець обернувся, виглядаючи Альбі. Зараз він напевно випустив би Терезу. Глейдери розбрелися по всій території, та їхнього ватажка ніде не було видно. Томас знову повернувся до дівчини. — Не можу збагнути, чому грівери забралися відразу, щойно злапали Галлі. Він щось казав про те, що грівери вбиватимуть нас по одному щоночі, поки не переб’ють усіх. Псих двічі повторив це.

Тереза пропхала руки крізь ґрати і поклала на бетонне підвіконня.

— По одному щоночі? Навіщо?

— Гадки не маю. Він ще сказав, це якось пов’язано зі… змінними. Щось таке.

У Томаса знову виникло незрозуміле бажання — таке ж, як і минулої ночі, — торкнутися її руки. Втім, він себе швидко опанував.

— Томе, я все думала про те, що тобі сказала. Ну, Лабіринт — це код… Знаєш, ніч на самоті в камері здатна творити дива: мозок починає працювати за призначенням.

— І що це означає?

Згораючи від цікавості, Томас постарався абстрагуватися від криків і суперечок, що линули звідусіль: звістка про пожежу в Картосховищі ширилася Глейдом.

— Подумай: стіни щодня переміщаються, так?

— Так.

Хлопець відчував, що Тереза на шляху до розгадки.

— І Мінхо стверджує, що їхні конфігурації щось означають, так?

— Так.

Томасів мозок напружено запрацював; здалося навіть, що спогади з минулого раптом стали вивільнятися зі скаламученого розуму.

— Я не пам’ятаю, чому сказала про код. Знаю, що, коли вийшла з коми, у мене в голові була справжня мішанина з думок і уривків спогадів. Божевільне відчуття, ніби мені буквально спорожняють пам’ять, висмоктують її. Тоді-то я й подумала, що мушу повідомити про код, перш ніж мене зовсім позбавлять пам’яті. Тож, напевно, це дуже важливо.

Томас майже не слухав її — він силкувався розгадати загадку.

— Хлопці завжди порівнювали конфігурації стін у секторах по днях — карту сьогоднішнього дня звіряли з учорашньою, вчорашню з позавчорашньою і так далі. Причому кожен бігун аналізував лише свій сектор. Ось я і думаю: може, треба порівнювати конфігурації різних секторів… — він замовк, відчуваючи, що вхопився за щось важливе.

Вочевидь, Тереза теж його не слухала, бо й далі міркувала вголос:

— Перше, що мені спадає на думку при слові «код», — літери. Літери алфавіту. Можливо, в конфігураціях Лабіринту закладене якесь літерне повідомлення…

І тут Томаса осяяло — йому навіть здалося, що він почув у мозку клацання, з яким окремі частини пазлу склалися в єдине ціле.

— Ти маєш рацію! Точно! Бігуни весь цей час шукали зовсім не те, що треба! Вони взагалі неправильно аналізували карти!

Тереза наблизила обличчя впритул до ґрат і стиснула пруття руками з такою силою, аж побіліли кісточки пальців.

— Це ти про що?..

Томас схопився за пруття, за яке трималася Тереза, і присунувся до неї так близько, що вловив її запах — напрочуд приємну суміш поту і квіткового аромату.

— Мінхо казав, що конфігурації регулярно повторюються, але так і не зрозумів причини. Сектори завжди порівнювали окремо, аналізуючи зміни хронологічно. А що як один день — окремий елемент коду, і було потрібно проаналізувати зміни у всіх вісьмох секторах, а потім зібрати воєдино?

— Гадаєш, у добових змінах конфігурацій зашифровані якісь слова? — запитала Тереза. — Лабіринт промовляє за допомогою переміщення стін?

Томас кивнув.

— Можливо, в картах зашифровані не слова, а літери. Хто його знає. Так чи так, а бігуни завжди вважали, що зміни в конфігурації мурів дозволять обчислити вихід з Лабіринту. Вони розглядали аркуші тільки як карти, а не замасковані письмові повідомлення. Тобто ми повинні… — він осікся, згадавши, щó йому повідомив Ньют. — О ні!

В Терезиних очах з’явилась тривога.

— Що сталося?

— О ні, о ні… — Томас випустив з рук пруття ґрат і відсахнувся, усвідомивши, що сталося. Він повернувся в бік Картосховища. Валив уже не такий густий дим, та й досі він клубочився з дверей, і важка темна хмара облягла все навколо.

— То що сталося? — перепитала Тереза. З камери їй не видно було Картосховища.

Томас знов обернувся до неї.

— Я не думав, що це має таке значення…

— Що саме? — вимогливо вигукнула дівчина.

— Хтось спалив усі карти. Якщо код і був, то тепер його знищено.

Розділ 41

— Я ще повернуся, — промовив Томас, розвертаючись іти геть. У шлунку аж млоїло. — Маю знайти Ньюта, подивитися — може, які карти вціліли.

— Стривай! — вигукнула Тереза. — Випусти мене звідси!

Томас почувався геть зле, та не мав зараз часу допомогти дівчині.

— Не можу. Та обіцяю, що невдовзі повернуся.

Не встигла вона запротестувати, як він зник за рогом і помчав до окутаного чорним серпанком Картосховища. Всередині у Томаса все палахкотіло. Якщо Тереза мала рацію і вони дійсно перебували за крок од розгадки, яка в буквальному сенсі перетворилася на попіл… На цю думку на голові волосся заворушилося.

Підбігши до Картосховища, Томас побачив глейдерів, що юрмилися біля прочинених дверей, чорних од кіптяви. Коли він підійшов ближче, то зрозумів, що погляди хлопців прикуті до чогось, що лежить на землі. У центрі натовпу Томас помітив Ньюта; той стояв навколішках, схилившись над розпластаним тілом.

За спиною в Ньюта стояв засмучений Мінхо.

— Де ти був? — запитав він, щойно помітив Томаса.

— Ходив поговорити з Терезою. Що тут сталося? — Томас приготувався до чергової порції поганих новин.

Мінхо невдоволено наморщив лоба.

— Хтось підпалив Картосховище, а ти побіг щебетати зі своєю гнилою подружкою? Ти геть здурів?

У іншій ситуації докір зачепив би Томаса за живе, та зараз його мозок був дуже зайнятий.

— Я вирішив, що це вже неважливо. Якщо за весь час ви так і не змогли розшифрувати карти…

Мінхо перекосило від обурення, і через бліде світло неба і пелену диму його обличчя видалося зловісним.

— І ти вирішив, що можна все покинути. Якого дідька…

— Гаразд, вибач. То що тут сталося? — Томас зазирнув через плече худорлявого хлопця, який стояв перед ним, і побачив, навколо кого всі стовпилися.

То був Альбі — лежав горілиць, з величезною раною на лобі. По скронях стікала кров, заливала очниці, зсідаючись і засихаючи в них. Мокрою ганчіркою Ньют обережно промокав обличчя товариша, водночас ставлячи комусь питання, але так тихо, щоб не можна було розчути. Хоч Альбі нещодавно й гнівався, але Томасові стало його шкода. Повернувшись до Мінхо, він повторив питання.

— Вінстон знайшов його перший. Він лежав тут, напівживий, а приміщення палало. Хтось зі шлапаків кинувся гасити вогонь, та було запізно. На той час чортові скрині згоріли на попіл. Спершу я запідозрив самого Альбі, та рана свідчить, що його хтось добряче довбонув лобом об стіл. Та сам можеш поглянути — добряче двигонули.

— І як ти гадаєш, чиїх рук це справа? — Томас вагався, чи розповідати Мінхо про можливе відкриття, яке вони зробили з Терезою, адже тепер, коли карти згоріли, підтвердити їхній здогад стало неможливо.

— Може, Галлі — перед тим як припхався в Домівку і влаштував виставу. Або грівери. Хтозна. Та мені начхати, бо це не має значення.

Песимістичний настрій наглядача спантеличив Томаса.

— І хто з нас вирішив усе покинути?

Мінхо так різко підвів голову, що Томас мимоволі відступив назад. Очі наглядача спалахнули гнівом, щоправда, вмить його змінив подив і навіть збентеження.

— Я не це мав на увазі, шлапак.

— А що… — примружився Томас.

— Ліпше тобі зараз помовчати, — Мінхо притиснув до губ палець, стріляючи очима, наче боявся, що їх хтось підслухає. — Просто поки що припни язика. Скоро сам усе довідаєшся.

Томас глибоко зітхнув і замислився. Якщо він очікує відвертості від інших, то спершу сам мусить бути з ними відвертим. Тому, попри втрату карт, він вирішив поділитися міркуваннями щодо прихованого в Лабіринті коду.

— Послухай, Мінхо. Мені треба дещо розповісти тобі та Ньютові. І ще потрібно випустити Терезу — гадаю, вона може нам допомогти. До того ж вона напевно вмирає з голоду.

— Зараз ця дурепа мене турбує найменше.

Томас пропустив образу повз вуха.

— У нас виникла ідея. Можливо, вона спрацює, якщо бігуни зможуть відтворити карти з пам’яті. Дай нам бодай кілька хвилин.

Здається, в Мінхо прокинувся інтерес, проте в очах наглядача знову прослизнула якась таємничість, немов сталося ще щось, про що Томас поки не знає.

— Ідея? Яка?

— Тобі та Ньютові доведеться піти зі мною до Буцегарні.

Мінхо якусь мить подумав.

— Ньюте! — гукнув він.

— Що? — Ньют підвівся, розгортаючи закривавлену ганчірку, щоб знайти чисту ділянку тканини. Томас зауважив, що ганчірка просякла кров’ю цілком.

— Є справа, а про нього медчуки подбають, — Мінхо вказав на Альбі.

Ньют запитально подивився на нього, потім передав ганчірку найближчому глейдеру:

— Знайди Клінта. Скажеш, що у нас тут серйозніша проблема, ніж садна і синці.

Коли хлопець побіг виконувати вказівку, Ньют підійшов до бігунів.

— Яка справа?

Мінхо без будь-яких пояснень кивнув на Томаса.

— Просто ходімо зі мною, — сказав Томас і, не чекаючи відповіді, розвернувся і попрямував у бік Буцегарні.

— Випусти її, — схрестивши руки на грудях, Томас стояв перед дверима камери. — Випусти її, і поговоримо. Повір мені, тобі цікаво буде те, що я скажу.

Ньют, брудний від сажі й землі, зі злиплим від поту чубом, явно був не в гуморі.

— Томмі, тобі краще…

— Прошу тебе! Просто відчини двері й випусти її. Будь ласка, — Томас вирішив, що цього разу так легко не здасться.

Мінхо, взявшись у боки, стояв спиною до дверей.

— Як ми можемо їй довіряти? — сказав він. — Варто було дівчині отямитися, як все почало розвалюватися. Тим паче, вона сама зізналася, що запустила якийсь там процес.

— Він діло каже, — підтримав Ньют.

— Ми можемо їй довіряти, — махнув Томас рукою у бік Терези. — Щоразу коли ми з нею зустрічалися, то тільки й обговорювали, як звідси вибратися. Її послали сюди, як усіх нас! Безглуздо думати, що Тереза винна в наших бідах!

Ньют крекнув.

— Тоді який гниляк вона мала на увазі, коли заявила, що вона щось там запустила?

Томас стенув плечима, не бажаючи визнавати, що в Ньютових словах є сенс. Усьому має бути якесь пояснення.

— Не знаю. Коли вона отямилася, в голові у неї була каша. Гадаю, всі ми пройшли через те ж саме, і всі верзли всілякі дурниці, перш ніж остаточно прочухатися. Випусти її, Ньюте.

Ньют і Мінхо обмінялися довгими поглядами.

— Та годі вже вам, — гнув своє Томас. — Чи ви вважаєте, що вона гасатиме з ножем по Глейду й шматуватиме людей? Випустіть її.

— Гаразд. Випусти цю дурепу, — здався Мінхо.

— Я не дурепа! — вигукнула Тереза. Товсті стіни заглушували її голос. — І я чую кожне слово, ви, бовдури!

Ньют подивився на Томаса.

— Славну подружку ти собі знайшов, Томмі.

— Відчиняй швидше, — поквапив хлопець. — До повернення гріверів сьогодні ввечері нам ще треба багато чого встигнути. Сподіваюся, вдень вони не заявляться.

Ньют щось пробурчав і підійшов до дверей, витягаючи з кишені ключі. Замок кілька разів клацнув, двері відчинилися.

— Виходь.

Тереза вийшла з тісної камери, дорогою обдарувавши Ньюта і Мінхо презирливим поглядом, зупинилася біля Томаса і взяла його за руку. По спині в хлопця пробігли сироти — його це страшенно збентежило.

— Гаразд. Розповідай, — сказав Мінхо. — Що ви там надумали?

Томас подивився на Терезу.

— Що? — вигукнула вона. — Сам з ними й розмовляй! Вони вважають, що я — серійна вбивця.

— Ну так. У тебе і справді загрозливий вигляд, — пробурмотів Томас, а потім повернувся до Ньюта і Мінхо. — Коротше. Коли Тереза тільки-но почала виходити з коми, у неї в голові крутилися якісь уривчасті спогади. І вона… гм… — тут він мало не бовкнув про голос у мозку, — вона потім сказала мені, що запам’ятала одну думку: Лабіринт — це код. І що, можливо, в картах зашифрований не фізичний вихід назовні, а якесь послання.

— Код? — перепитав Мінхо. — Який ще код?

Томас похитав головою, даючи зрозуміти, що в нього немає відповіді.

— Точно сказати не можу. Ви краще знайомі з картами. Але в мене виникла одна теорія. Саме тому я і сказав, що розраховую на те, що бігуни згадають бодай деякі карти.

Мінхо подивився на Ньюта, запитально звівши брови. Той кивнув.

— У чому справа? — поцікавився Томас. Йому вже остобісіло, що від нього постійно щось приховують. — Ви так поводитеся, хлопці, наче знаєте якусь таємницю.

Мінхо потер очі руками і глибоко зітхнув.

— Томасе, ми переховали карти.

Спершу хлопець вирішив, що недочув.

— Що?..

Мінхо кивнув у бік Домівки.

— Ми сховали чортові карти в зброярні, а замість них набили скрині всіляким мотлохом. Через попередження Альбі. І ще через це Завершення, яке запустила твоя подружка.

Томас так зрадів цій новині, що на час забув, в якому тяжкому становищі вони перебувають. Тепер він пригадав, як напередодні Мінхо підозріло поводився і сказав, що отримав особливе доручення. Томас подивився на Ньюта — той кивнув.

— Вони цілі й неушкоджені, — сказав Мінхо. — Всі до останнього задрипаного аркушика. Тож коли ти і справді маєш якусь теорію, то валяй.

— Покажіть мені їх, — попросив Томас, згораючи від нетерплячки подивитися на карти.

— Гаразд, ходімо.

Розділ 42

Мінхо запалив лампу, і на секунду Томас примружився, поки очі призвичаяться. Скрині зі зброєю, розставлені на столі й на підлозі, відкидали лиховісні тіні; здавалося, що ножі, біти й інші страхітливі знаряддя тільки й чекали нагоди, щоб ожити і вбити будь-кого, у кого вистачить клепки до них наблизитися. Запах цвілі й вогкості лише посилював гнітюче враження, що його справляла кімната.

— Тут є секретна комірчина, — пояснив Мінхо, проходячи повз стелажі в неосвітлений куток. — Про неї знають тільки дві людини.

Томас почув рипіння старих дерев’яних дверцят: Мінхо витягнув з комірчини велику картонну коробку.

— Я склав карти з усіх вісьмох скринь в окремі коробки. Решта там.

— А тут які? — запитав Томас.

— Відкрий і сам побачиш. Кожна сторінка позначена. Забув?

Томас відкрив коробку. Всередині він побачив безладно звалені карти другого сектора. Хлопець витягнув один стос.

— Отже, — почав він, — бігуни завжди порівнювали карти по днях, намагаючись відшукати якусь закономірність, яка дозволила б обчислити безпосередній вихід з Лабіринту. Ти якось сказав, що ви самі не знаєте, чого шукати, але все-таки вперто продовжуєте вивчати карти. Правильно?

Мінхо, склавши на грудях руки, кивнув. Зараз він мав такий вигляд, наче йому пообіцяли розкрити секрет безсмертя.

— Так от, — провадив Томас. — Що як переміщення стін у секторах узагалі не має ніякого стосунку до карт? Що як у конфігураціях мурів зашифровані звичайні слова? Щось типу ключа, який допоможе нам вибратися?

Мінхо подивився на стос карт, затиснутих у Томаса в руці, та приречено зітхнув.

— Чувак, ти взагалі розумієш, що ми ці кляті карти вивчили вздовж і впоперек? Чи ти думаєш, що якби там були якісь дурні літери або слова, ми б їх не помітили?

— А може, їх неможливо помітити, порівнюючи кілька карт за останні дні. Раптом їх узагалі не треба порівнювати хронологічно, а слід дивитися водночас усі карти за один день?

— Знаєш, Томмі, — посміхнувся Ньют, — можливо, я й не найрозумніший у Глейді, та мені здається, ти взагалі не розумієш, що верзеш.

Томас майже не слухав Ньюта — мозок працював з шаленою швидкістю. Хлопець не сумнівався, що варто лише простягнути руку — і він отримає відповідь, тільки от оформити думку в слова ніяк не виходило.

— Ну гаразд, тоді так, — сказав хлопець, повертаючись до початку. — До кожного сектора у вас був прикріплений один бігун, так?

— Так, — підтвердив Мінхо. Здавалося, він починав розуміти, до чого хилить Томас.

— І кожен бігун створював ввечері карту свого сектора, а потім порівнював її з картами того самого сектора за попередні дні. А що як треба було порівнювати між собою карти всіх восьми секторів одного дня? Один день — окрема частина коду або ключа. Ви колись порівнювали карти різних секторів?

Мінхо почухав підборіддя і кивнув.

— Ну, здається, так. Клали карти поруч і дивилися. Думали, може, так щось розкриється. Тому — так, порівнювали. Перебрали все можливе.

Томас підібгав під себе ноги і, розклавши на колінах стос карт, уважно в них вдивлявся. Він помітив, що крізь верхній аркуш ледь прозирала схема, накреслена на карті, що лежить під ним. І тут Томаса осяяло. Він підвів очі на хлопців.

— Пергамент!

— Га? — здивувався Мінхо. — Що за…

— Повірте мені. Потрібен пергамент і ножиці. І всі чорні маркери й олівці, які зможете знайти.

Казан був не в захваті від того, що в нього конфіскують коробку з рулонами пергаменту, а надто тепер, коли припинилося постачання. Він довго сперечався, наголошуючи, що пергамент — одна з небагатьох речей, які він замовляв Творцям, бо той потрібен йому для випічки. Зрештою Казан усе-таки погодився розлучитися з пергаментом, дізнавшись, для якої мети він знадобився.

За десять хвилин, що пішли на пошуки олівців і маркерів — здебільшого вони зберігалися в Картосховищі та згоріли під час пожежі, — Томас разом з Мінхо, Терезою і Ньютом сидів за столом у зброярні. Їм так і не вдалося роздобути ножиці, тому Томас озброївся найгострішим ножем, який тільки зміг відшукати.

— Дуже сподіваюся, це спрацює, — сказав Мінхо. В голосі його чулася загроза, й водночас очі палахкотіли цікавістю.

Зіпершись ліктями на стіл, Ньют наче магічного фокусу чекав.

— Вперед, зелений.

— О’кей, — Томасові страшенно кортіло якнайшвидше розпочати, та він до смерті боявся, що задумка провалиться. Хлопець простягнув Мінхо ніж і тицьнув пальцем в аркуш пергаменту. — Починай вирізати квадрати завбільшки з карту. Ньюте, Терезо, з кожної коробки ми повиймаємо карти за останні десять днів.

— Хочеш провести урок дитячої творчості? — Мінхо взяв ніж і скривився. — Чом би тобі одразу не пояснити, якого біса ми маємо всім цим займатися?

— Годі вже пояснювати, — відповів Томас, розуміючи, що вони швидше все зметикують, коли побачать усе на власні очі. Він підвівся і попрямував до комірчини. — Простіше показати. Якщо я помилився, значить помилився, в такому разі ми знову зможемо продовжувати бігати по Лабіринту, як миші.

Мінхо роздратовано зітхнув і пробурмотів щось собі під ніс. Тереза сиділа мовчки, але подумки звернулася до Томаса.

«Мені здається, я зрозуміла, щó ти замислив. І справді чудова ідея».

Від несподіванки Томас здригнувся, але постарався поводитися невимушено, розуміючи, що як він розповість про голоси в голові, його приймуть за божевільного.

«Просто… підійди… і допоможи…» — спробував він відповісти, відокремлюючи кожне слово. Потім постарався уявити повідомлення візуально і подумки відіслав його Терезі. Вона не відповіла.

— Терезо, — вимовив хлопець вголос. — Можеш мені допомогти?

Він кивнув на комору.

Вони зайшли до крихітного запорошеного приміщення і, розпакувавши всі коробки, з кожної з них повитягали по невеликому стосу карт за останні числа. Повернувшись до столу, Томас побачив, що Мінхо встиг нарізати кількадесят квадратів, недбало зваливши їх праворуч од себе.

Томас сів, узяв декілька вирізаних з пергаменту квадратів і, піднявши їх над головою, подивився на лампу — світло проникало крізь аркуші, як крізь молоко, розпливаючись каламутною плямою. Саме те, що треба.

Він схопив маркер.

— Гаразд, тепер кожен копіює зображення карт за останні десять днів на вирізані квадрати. Згори обов’язково робіть позначку про дату, щоб ми потім могли розібратися, що до чого. Коли закінчимо, сподіваюся, у нас з’явиться перший результат.

— Що… — розтулив був рота Мінхо.

— Продовжуй нарізати чортів папір! — наказав Ньют. — Здається, я починаю розуміти, до чого йдеться.

Томас зрадів, що хтось нарешті зрозумів його задум.

Взялися до роботи, одну по одній копіюючи схеми секторів на аркуші пергаменту, намагаючись якнайточніше й акуратніше рисувати лінії й водночас не дуже затягувати процес. Щоб прямі лінії виходили справді прямими, замість лінійки Томас використовував невелику дерев’яну дощечку. В такий спосіб він доволі швидко скопіював п’ять карт, а потім ще п’ять. Решта хлопців не пасли задніх, працюючи так само старанно.

Томас і далі невтомно рисував, та в душі вже почав сумніватися: а раптом усе, чим вони зараз займаються, виявиться марнуванням часу? Втім, Тереза з зосередженим обличчям сиділа поруч, очевидячки, сповнена впевненості в успіхові, — вона так самозабутньо виводила вертикальні й горизонтальні лінії, що навіть вистромила кінчик язика.

Коробка по коробці, сектор по сектору вони просувалися вперед.

— З мене досить, — нарешті мовив Ньют. — У мене вже кляті пальці горять, хай їм грець. Слід подивитися, виходить чи ні.

Томас відклав маркер і трохи розім’яв пальці, подумки молячись, щоб усе вийшло.

— Гаразд, мені потрібні останні кілька днів кожного сектора. Складіть їх стосами по порядку, з першого по восьмий сектор.

Усі мовчки зробили те, що він попросив, — розсортували свої скопійовані на пергамент схеми і розклали їх на столі на вісім тонких стосів.

Тремтячи від хвилювання, Томас, намагаючись не переплутати стоси місцями, узяв по одному верхньому аркушу з кожного й упевнився, що карти на них датовані одним і тим самим числом. Потім поклав їх один на один так, щоб поєдналися карти всіх секторів за один день. Тепер можна було дивитися на вісім секторів Лабіринту водночас. Результат вразив Томаса. Наче з нізвідки, майже як за помахом чарівної палички, з’явилося зображення. Тереза охнула.

Лінії перетиналися по вертикалі й по горизонталі так густо, що злилися в суцільну сітку, наче Томас тримав у руках шахове поле. Однак деякі лінії в центрі схеми — ті, що траплялися частіше за інші, — створювали на загальному тлі темніший візерунок. Малюнок був ледве помітний, але, понад усякий сумнів, він там був.

Рівно по центру аркуша виднілася літера «Л».

Розділ 43

Томаса охопив вир найрізноманітніших емоцій: полегшення від того, що все спрацювало, збудження, а ще цікавість, куди це приведе.

— Чувак, — вигукнув Мінхо, в одне слово вклавши всі Томасові емоції.

— Можливо, збіг, — відгукнулася Тереза. — Ану візьми карти за інший день.

Томас так і вчинив. Він накладав одну на одну карти всіх вісьмох секторів, датовані одним днем. Щоразу раз в центрі густої сітки ліній безпомилково вгадувалася буква. Після «А» ішла «І», після «І» — «Т». Потім «М»… «О»… «Р»… «К»…

— Дивіться, — сказав Томас, вказуючи на рядок стосів на столі. Він радів, що літери справді існували, хоч і не розумів їхнього сенсу. — Поки що виходить «ЛІТМОРК».

— Літюча морква? — перепитав Ньют. — Не схоже на клятий рятівний код.

— Просто треба продовжувати, — відповів Томас.

Поєднавши схеми секторів ще за три дні, вони отримали три нормальні слова: «ЛІТ», «МОР», «КРОВ».

— Це точно не збіг, — сказав Мінхо.

— Точно ні, — погодився Томас. Кортіло рухатися далі.

— Слід вивчити всі карти, — махнула Тереза рукою в бік комірчини. — Геть усі — перевернути всі скрині.

— Еге ж, — кивнув Томас. — Продовжуймо.

— Ми тут усе одно не допоможемо, — раптом заявив Мінхо.

Всі троє здивовано втупилися в нього. Він відповів сердитим поглядом.

— Принаймні я і Томас. А ми повинні відрядити бігунів у Лабіринт.

— Що? — вигукнув Томас. — Ця справа набагато важливіша!

— Можливо, — спокійно відповів Мінхо, — але ми не маємо права втрачати жодного дня. А надто зараз.

Томаса це прикро вразило: гасати Лабіринтом замість розгадувати код здавалося дурістю і марнуванням часу.

— Послухай, Мінхо. Ти сам казав, що конфігурації повторюються з періодичністю приблизно раз на місяць. Один проґавлений день нічого не змінить!

— Томасе, — ляснув наглядач долонею по столу, — годі вже дурниці верзти! Можливо, з усіх днів саме цей виявиться найважливішим. А раптом щось знову пішло не так — десь щось змінилося або відкрилося? Я певен, що тепер, коли чортові стіни більше не рухаються, прийшов час перевірити твою теорію на ділі — тобто залишитися в Лабіринті на ніч і вивчити його уважніше.

Томаса це дуже зацікавило — і справді ж бо кортіло довідатися, щó відбувається зі стінами Лабіринту вночі.

— А як бути з кодом? — запитав він. Його буквально роздирали суперечливі бажання. — А що як…

— Томмі, — спробував заспокоїти його Ньют. — Мінхо має рацію. Ви, шлапаки, бігом у Лабіринт, а я знайду кількоро мовчазних глейдерів, і ми продовжимо працювати над картами.

Зараз Ньют говорив як справжній ватажок.

— Я залишуся і допоможу Ньютові, — сказала Тереза.

— Впевнена? — зазирнув їй в очі Томас. Хлопцеві дуже хотілося самому розгадати код, та довелося визнати, що Ньют з Мінхо мають рацію.

Тереза всміхнулася.

— Я впевнена: коли треба розшифрувати секретний код, захований в декількох незалежних лабіринтах, то тут аж ніяк не обійдеться без жіночого розуму, — її усмішку враз змінив глузливий осміх.

— Ну, коли ти так вважаєш… — Томас теж посміхнувся. Раптом він знову відчув непереборне бажання залишитися з нею.

— Лацно, — кивнув Мінхо й розвернувся, збираючись іти. — Все чудово. Ходім, — і він попрямував до дверей, та зупинився, помітивши, що Томас не рушив з місця.

— Не хвилюйся, Томмі, — сказав Ньют. — 3 твоєю дівчиною все буде гаразд.

У Томасовій голові за одну мить промайнули мільйони думок: бажання дізнатися код, збентеження від того, що про них з Терезою подумав Ньют, передчуття нових відкриттів у Лабіринті — і страх.

Втім, хлопець відмахнувся від них. Навіть не попрощавшись, він нарешті пішов за Мінхо, і вдвох хлопці заходилися підніматися сходами.

Томас допоміг Мінхо зібрати бігунів, щоб розповісти їм новини та спорядити їх у тривалий похід у Лабіринт. На диво, всі без винятку погодилися, що прийшов час узятися до поглибленого вивчення Лабіринту і залишитися в ньому на ніч. Попри страх і хвилювання, Томас зголосився самостійно досліджувати один із секторів, але Мінхо відмовив у проханні, пояснивши, що вже відібрав для цього найдосвідченішого бігуна, а Томас піде разом з ним. Отримавши відмову, хлопець так зрадів, що йому стало соромно за себе.

Цього разу вони з Мінхо натовкли наплічники харчами під зав’язку — неможливо було передбачити, скільки часу доведеться сидіти в Лабіринті. Томас відчував страх і захват водночас. Хтозна, можливо, саме сьогодні вони таки знайдуть вихід?

Хлопці стояли біля Західної Брами і розминали ноги, коли до них підбіг Чак, щоб попрощатися.

— Я б з вами пішов, — сказав хлопчик доволі веселим тоном, — та щось не хочеться померти страшною смертю.

Несподівано для самого себе Томас розреготався.

— Дякую за підбадьорливі слова.

— Ви там обережно, — напучував Чак. Раптом він посерйознішав, а в голосі почулася тривога. — Шкода, що не можу вам допомогти, хлопці.

Томас був зворушений. Він не сумнівався, що коли б справи були геть кепські й Чака попросили вийти в Лабіринт, хлопчик без вагань погодився б.

— Дякую, Чаку. Ми будемо дуже обережні.

Мінхо пирхнув.

— Ми повсякчас були дуже обережні — і що? Тепер все або нічого, малий.

— Час іти, — сказав Томас. Від хвилювання у нього в животі все переверталося, тому захотілося якнайскоріше рушати і поменше думати. Зрештою, тепер, коли Брама відчинена повсякчас, у Глейді аж ніяк не безпечніше, ніж в Лабіринті. Втім, і ця думка не принесла Томасу розради.

— Ага, — спокійно відгукнувся Мінхо. — Рушаймо.

— Ну, — промовив Чак, дивлячись собі під ноги. Потім він знову звів погляд на Томаса. — Удачі. Якщо твоїй дівчині стане самотньо, обіцяю її трохи розважити.

Томас закотив очі.

— Вона не моя дівчина, гнилоголовий!

— Ого! — вигукнув Чак. — Та ти вже почав лаятися, як Альбі! — він силкувався вдати, ніби останні події його анітрохи не злякали, та його видавали очі. — А як серйозно, то нехай вам щастить.

— Дякую, і як ми обійдемося без твоїх напучувань, — гмикнув Мінхо. — Ще побачимося, шлапак.

— Атож, побачимося, — пробурмотів Чак і пішов геть.

Томасові раптом стало тужно: можливо, він більше ніколи не побачить ні Чака, ні Терези, ні решти. Піддавшись раптовому пориву, він гукнув:

— Пам’ятай, щó я тобі обіцяв! Я поверну тебе додому!

Чак обернувся і схвально підніс угору великий палець а на очах у нього заблищали сльози.

У відповідь Томас підніс догори відразу два великих пальці, після чого вони з Мінхо завдали наплічники на спини й увійшли в Лабіринт.

Розділ 44

Томас із Мінхо не зупинялися, аж поки не здолали половини відстані до останнього глухого кута у восьмому секторі. Сьогодні просувалися значно швидше — тільки тепер, коли сонце зникло, Томас уповні оцінив користь наручного годинника. Нічого в коридорах не змінилося. Оскільки відпала необхідність робити позначки в блокноті, єдине, що від хлопців вимагалося, — просто оббігти всі коридори і повернутися назад, дорогою видивляючись щось незвичайне — будь-що. Мінхо дозволив зробити двадцятихвилинний привал, після чого хлопці продовжили шлях.

Бігли вони мовчки. Мінхо вчив, що розмови на бігу — марна втрата енергії, тому Томас зосередився на тому, щоб тримати темп і дихати рівно і спокійно. Вдих, видих, вдих, видих. Так, наодинці зі своїми думками, хлопці заглиблювалися в Лабіринт під тупіт власних черевиків, що барабанили по кам’яній долівці.

На третій годині Томас із подивом почув у голові Терезин голос, хоча сама вона перебувала далеко в Глейді.

«У нас прогрес — розшифрували ще слово. Але поки що нічого не зрозуміло».

Першим поривом Томаса було ігнорувати голос — надто вже не хотілося визнавати, що хтось може ось так просто влазити у його свідомість і порушувати особистий простір. Та пересилило бажання поговорити з дівчиною.

«Ти мене чуєш? — запитав він, подумки малюючи у свідомості слова і намагаючись надіслати їх їй у невідомий йому самому спосіб. Томас сконцентрувався і повторив питання: — Ти мене чуєш?»

«Так! — відповіла вона. — Вдруге прозвучало дуже чітко».

Хлопець був вражений. Вражений настільки, що мало не став як стій. Спрацювало!

«Як ти гадаєш, звідки в нас такі здібності?» — звернувся він до Терези.

Розумове напруження від уявного спілкування з нею викликало фізичний дискомфорт — у Томаса вже голова починала боліти.

«Може, ми кохалися» — послала відповідь Тереза.

Томас перечепився і гепнувся на землю. Зніяковіло посміхнувшись Мінхо, який, не зменшуючи темпу, обернувся подивитися, що сталося, Томас скочив на ноги і побіг наздоганяти його. «Що?» — запитав він нарешті.

Томас відчув дівочий сміх — це була наче яскрава акварель у голові.

«Все це так дивно! — сказала Тереза. — Ти наче чужий, а наче й не чужий».

Хлопця раптом немов обдало приємною прохолодою, хоч він добряче таки пітнів.

«Шкода тебе розчаровувати, та ми справді чужі. Ми ж тільки познайомилися».

«Не верзи дурниць, Томе. Я впевнена, що нам змінили мізки і наділили здатністю спілкуватися телепатично. Ще до того, як ми потрапили сюди. З цього я роблю висновок, що раніше ми були знайомі».

Томас і сам про це вже думав. Поміркувавши, він вирішив, що, мабуть, вона має рацію. Принаймні хлопець сподівався на це — Тереза починала йому подобатися.

«Змінили мізки? — перепитав він. — Як?»

«Не знаю. Це один з тих спогадів, за які я ніяк не можу вхопитися. Але мені здасться, що ми виконували якесь важливе завдання».

Томас знову замислився над підсвідомим відчуттям близькості з Терезою, щойно вона з’явилася в Глейді. Він вирішив копнути глибше і подивитися, що вона відповість.

«Це ти про що?»

«Коли б знаття… Я просто висловлюю тобі думки, сподіваючись, що в тебе щось раптом спливе в памяті».

Томасу згадалося те, що говорили про нього Галлі, Бен і Альбі, — згадалися їхні підозри з приводу того, що він по той бік і що йому не можна довіряти… Та ще й Тереза від початку заявила, що саме він і вона якимось чином винні в тому, що глейдери опинилися тут.

«Код заховали в Лабіринт не просто так, — додала дівчина. — І не просто так я написала у себе на руці — „БЕЗУМ — це добре"».

«А може, це й не означає нічого, — відповів він. — Можливо, ми знайдемо вихід. Хто його зна?»

На якусь мить Томас заплющив очі, не припиняючи бігти, і постарався сконцентруватися. Щоразу як вони розмовляли подумки, в грудях немов надувався повітрям якийсь міхур, що дратувало і приводило в захват водночас. Коли ж раптом він усвідомив, що Тереза може прочитати його думки, навіть якщо він не зосереджуватиметься на телепатії, він різко розплющив очі.

Томас зачекав на її реакцію, але Тереза мовчала.

«Ти ще на зв'язку?» — покликав він.

«Так, але від спілкування подумки у мене починає боліти голова».

Почувши, що телепатичні розмови викликають дискомфорт не лишень у нього, Томас заспокоївся.

«І в мене голова розболілася».

«Гаразд, — відповіла вона. — Тоді до зустрічі».

«Ні, стривай!» — Томасові не хотілося переривати розмову, адже за розмовою чудово можна було згаяти час. Йому навіть якось легше біглося.

«Бувай, Томе. Як ми щось розшифруємо, я дамся чути».

«Терезо, а що ти думаєш про те, що написала на своїй руці?»

Минуло кілька секунд. Відповіді не було.

«Терезо!»

Вона відімкнулася. Томас відчув, як міхур з повітрям у грудях наче луснув, випускаючи в тіло отруту. Томаса раптом занудило, а думка про те, що доведеться пробігати решту дня, непокоїла.

Хлопцеві так і кортіло розповісти Мінхо про те, що вони з Терезою спілкуються подумки, поділитися таємницею, поки від цього не вибухнув мозок. Та він не наважився. У їхньому житті не бракувало чудасій, тож наразі зізнаватися в телепатичних здібностях здавалося не надто розважливо.

Томас опустив голову і зробив глибокий повільний вдих. Він вирішив мовчати і просто бігти.

Після двох привалів, коли хлопці опинилися в довгому коридорі, що закінчується глухим кутом, Мінхо перейшов на крок. Дійшовши до кінця коридору, він зупинився і сів біля підніжжя височенної неприступної стіни; у цьому місці її так густо заплів плющ, що крізь зарості не можна було розгледіти жодного кам’яного блоку, і складалося враження, ніби бігуни опинилися всередині живоплоту.

Томас сів поруч, і обидва жадібно накинулися на обід з бутербродів і фруктів, нарізаних скибочками.

— От і все, — сказав Мінхо, проковтнувши останній шматок бутерброда. — Оббігли весь сектор. І сюрприз — ніякого виходу!

Томас і так усе розумів, та коли почув це від свого товариша, у нього серце тенькнуло. Він доїв — Мінхо теж більше не промовив жодного слова — і приготувався ретельно обстежувати глухий кут. Спробувати знайти невідомо що…

Декілька годин вони з Мінхо повзали по землі, обмацували мури і видиралися на них по лозах плюща. Не знайшли нічого, і Томас уже почав впадати у відчай. Єдиною зачіпкою тут була одна з тих дивних табличок з написом «Безпрецедентний ЕКСПЕРИМЕНТ: ЗОНА УРАЖЕННЯ МОЗКУ», на яку Мінхо навіть уваги не звернув.

Перекусивши, хлопці продовжили пошуки, знову нічого не виявили, і Томас був готовий визнати очевидне — шукати тут нема чого. А як прийшов час Брамі зачинятися, він став дослухатися, чи не наближаються грівери. Вони ввижалися йому на кожному кроці. Томас із Мінхо стиснули в руках ножі. Але почвари не траплялися їм на очі майже до опівночі.

Першого грівера зауважив Мінхо; чудовисько зникло за рогом попереду і більше не показувалося. За півгодини Томас помітив ще одного, який так само зник за рогом. Ще за годину третій грівер проповз повз хлопців, брязкаючи залізом по камінню, але навіть не уповільнив ходи. Від страху Томас мало не зомлів.

Вони з Мінхо пішли далі.

— Граються з нами, — невдовзі промовив Мінхо.

Томас зловив себе на думці, що давно вже не зважає на мури і просто понуро дибає в напрямку Глейду. Судячи з обличчя Мінхо, той почувався так само.

— Що ти маєш на увазі? — запитав Томас.

Наглядач зітхнув.

— Мені здається, Творці дають нам зрозуміти, що виходу немає. Стіни — й ті вже не рухаються. Нас наче помістили в якусь дурну гру, і тепер час її закінчувати. Напевно, вони хочуть, щоб ми повернулися і розповіли про це решті. Закладаюся, що заки ми повернемося в Глейд, грівер злапає ще одного глейдера, як і минулої ночі. Вочевидь, Галлі мав рацію: отак нас і вбиватимуть.

Томас не відповів — він відчував, що Мінхо каже правду. Здиміли рештки надії, яку він плекав до вилазки.

— Повертаймося додому, — пригнічено мовив наглядач.

Томасові страшенно не хотілося визнавати поразку, та він кивнув на знак згоди. Залишалося тільки сподіватися на код, і він вирішив зосередитися на ньому.

До самого Глейду Томас із Мінхо йшли мовчки. Більше на їхньому шляху не трапився жоден грівер.

Розділ 45

Томасів годинник показував пізній ранок, коли вони з Мінхо зайшли у Глейд крізь Західну Браму. Томас так зморився, що готовий був упасти на місці й заснути. Хлопці пробули в Лабіринті близько доби.

На диво, попри тьмяне світло й руйнування звичного світу, глейдери жили звичним життям: працювали на городі, в садку, прибирали. Невдовзі дехто з хлопців помітив бігунів. Ньютові доповіли про їхнє прибуття, і він притьмом помчав до них назустріч.

— Ви повернулися перші, — мовив він, наблизившись. — Що сталося? — запитав він з якимось дитячим виразом надії в очах, аж у Томаса почало краятися серце: Ньют, вочевидь, був упевнений, що бігуни натрапили на щось важливе. — Скажіть, що у вас добрі новини.

Мінхо порожнім поглядом витріщався у сіру далечінь.

— Нічого, — відповів він. — Лабіринт — це просто великий клятий жарт.

— Що він верзе? — Ньют розгублено подивився на Томаса.

— Він просто засмучений, — промовив хлопець, мляво стенувши плечима. — Ми не виявили ніяких змін. Мури не рухалися, тож і виходи не повідчинялися. Взагалі нічого. Грівери приходили вночі?

Ньют спохмурнів. Трохи помовчавши, він кивнув.

— Так. Забрали Адама.

Томас не знав цього хлопця, та йому стало соромно, що він не відчув жалю до хлопця.

«І знову тільки одна людина, — подумав він. — Галлі таки мав рацію».

Ньют збирався ще щось додати, аж Мінхо раптом вибухнув, і Томас від несподіванки здригнувся.

— Мене вже нудить від усього цього! — наглядач плюнув на стіну, на шиї у нього набрякли вени. — Нудить! Дістало! Дістало! — він зірвав зі спини наплічник і жбурнув на землю. — Немає виходу, не було і ніколи не буде! Нам усім гниляк.

Томас, у якого від хвилювання пересохло в роті, спостерігав, як Мінхо, іще раз плюнувши, побрів до Домівки. Якщо вже сам Мінхо здався, то всі вони і справді в біді.

Ньют мовчки подався геть. А Томас лишився стояти, задивившись у нікуди. Відчай завис у повітрі, густий і ядучий, як дим з Картосховища.

Решта бігунів повернулися впродовж години і, наскільки Томас міг судити з їхніх розмов, також не виявили в Лабіринті нічого примітного. Хай куди Томас дивився, він скрізь бачив похмурі обличчя глейдерів, більшість із яких навіть покинули свої повсякденні обов’язки.

Томас розумів, що тепер лишається сподіватися тільки на зашифрований у Лабіринті код. За ним точно щось приховується. Якийсь час хлопець безцільно тинявся Глейдом, підслуховуючи розмови інших бігунів, аж нарешті вийшов із задуми.

«Терезо, — подумки покликав він дівчину, заплющивши очі, наче це могло допомогти. — Ти де? Вам вдалося щось іще розшифрувати?»

Вона довго не озивалася, і Томас уже зневірився, вирішивши, що вона його не чує.

«Га? Томе, ти щось казав?»

«Так, — відповів хлопець у захваті від того, що знову вдалося встановити зв’язок. — Як мене чуєш? Чи правильно я все роблю?»

«Часом нерозбірливо, та загалом усе працює. Незвично, еге ж?»

Трохи поміркувавши, Томас вирішив, що вже звикає.

«Насправді все не так уже й погано. А ви ще в підвалі? Я бачив Ньюта, але він швидко зник».

«Так, ми всі тут. Ньют підключив до роботи ще трьох глейдерів. Здається, ми цілком розшифрували код».

Серце у Томаса підстрибнуло аж до горлянки. «Серйозно?»

«Спускайся сюди».

«Біжу». Він уже прямував до Домівки, а втому наче рукою зняло.

Його впустив Ньют.

— Мінхо так і не з’явився, — пояснив він, коли вони спускалися сходами в підвал. — Часом йому геть дах зриває.

Томас дуже здивувався, що Мінхо впадає у розпач тоді, як у запасі у них залишається код. Вирішивши не думати про це, він увійшов до кімнати. Кілька незнайомих глейдерів з запалими від утоми очима оточили стіл. По всьому підвалу були розкидані купи карт, вони лежали навіть на долівці. Кімната виглядала так, наче по ній пролетіло торнадо.

Тереза, притулившись до стелажа, стояла біля стіни з аркушем паперу. Коли Томас увійшов, вона швидко зиркнула на нього і знову втупилася в аркуш. Спершу хлопець трохи засмутився — він сподівався, що вона зрадіє його появі, — та одразу ж зрозумів, як це безглуздо. Терезу поглинув процес розшифрування коду.

«Тобі варто на це подивитися», — подумки промовила Тереза, в той час як Ньют відпустив помічників, і вони голосно затупали по дерев’яних сходах: двоє на ходу буркнули щось у тому сенсі, що марна їхня робота.

Томас здригнувся, на якусь мить злякавшись, що Ньют щось запідозрить.

«Не розмовляй зі мною подумки, коли поруч Ньют. Не хочу, щоб він здогадався про наш… дар».

— Глянь, що в нас вийшло, — промовила Тереза вголос, притлумивши посмішку.

— Я стану навколішки й розцілую твої кляті п’яти, якщо ти щось зрозумієш, — сказав Ньют.

Томас підійшов до Терези, йому нетерпеливилося побачити результат. Дівчина простягнула йому аркуш.

— Ось що зашифровано в картах. Помилки бути не може, — сказала вона. — Правда, ми не знаємо, що все це означає.

Томас узяв аркуш і швидко ковзнув по ньому поглядом. У лівій його частині було намальовано шість пронумерованих кружечків, навпроти кожного великими жирними літерами виведено по одному слову.

ЛІТ

МОР

КРОВ

СМЕРТЬ

ВКЛЯК

ТИЦЬ

І все. Шість слів.

Томаса накрила хвиля розчарування: він чомусь думав, що сенс коду стане очевидним відразу після того, як вони розшифрують останнє слово. Хлопець із відчаєм подивився на Терезу.

— І це все? Ви впевнені, що слова йшли в такому порядку?

Вона забрала у нього аркуш.

— Лабіринт повторював ці слова впродовж багатьох місяців. Коли ми це зрозуміли, то зупинилися. Щоразу після слова «тиць» минав тиждень, впродовж якого Лабіринт не видавав ніяких літер, а потім знову з’являлося слово «ЛІТ». Тож ми вирішили, що код починається саме з нього.

Томас склав руки на грудях і прихилився до стелажа біля Терези. Він одразу ж запам’ятав шість слів, закарбував їх у голові. Літ. Мор. Кров. Смерть. Вкляк. Тиць. Нісенітниця якась.

— Обнадійливо, авжеж? — кинув Ньют, наче вгадавши Томасові думки.

— Авжеж, — відповів той, розчаровано зітхнувши. — Треба до цього залучити Мінхо. Може, він знає щось, чого не знаємо ми. Якби у нас з’явилися ще зачіпки… — Томас раптом завмер, у голові закрутилося; якби не стелаж, до якого він притулився, хлопець, напевно, так і гепнув би на долівку. Йому дещо спало на думку. Дещо жахливе, страхітливе, кошмарне. Найгірше з-поміж усіх жахливих, страхітливих, кошмарних ідей.

Та інстинкт підказував, що він на правильному шляху. Що саме це він і повинен зробити.

— Томмі?.. — Ньют підійшов до Томаса, стурбовано наморщивши чоло. — Що з тобою? Ти блідий як привид.

Хлопець похитав головою і постарався взяти себе в руки.

— Так… ні, нічого. Щось очі розболілися. Гадаю, мені треба виспатися.

Він помасажував скроні, вдаючи, що дуже втомився.

«Все гаразд?» — подумки запитала Тереза. Подивившись на неї, він зрозумів, що дівчина не менше за Ньюта стурбована його станом, і від цього на душі стало тепло.

«Так. Серйозно. Просто втомився. Треба трохи поспати».

— Не дивно, — сказав Ньют, поклавши руку Томасу на плече. — Всю кляту ніч простирчав у цьому Лабіринті. Іди поспи.

Томас глянув на Терезу, потім перевів погляд на Ньюта. Йому так і кортіло поділитися з ними своїм планом, однак він стримався. Натомість лише кивнув і рушив до сходів.

У Томаса був план. Може, й поганенький, але таки план.

Для розшифровки коду потрібно більше інформації. Потрібні спогади.

Томас дасть гріверу вжалити себе. Пройде через Переміну. Навмисно.

Розділ 46

Решту дня Томас уникав розмов.

Тереза кілька разів намагалася заговорити до нього. Але він раз у раз відповідав, що почувається зле, хоче побути на самоті в своєму улюбленому куточку за лісом, як слід виспатися і, можливо, трохи подумати. Спробувати відшукати захований глибоко в мозку секрет, який би дозволив вирішити, що робити далі…

По правді, Томас просто хотів психологічно підготуватися до того, що замислив зробити сьогодні вночі, переконуючи себе в правильності відчайдушного вчинку — по суті, єдиного, який йому залишався. До того ж він страшенно нервував і не хотів, щоб інші це помітили.

Нарешті, коли годинник сповістив про настання вечора, Томас разом з усіма вирушив у Домівку. Він зрозумів, наскільки зголоднів, тільки коли вечеряв томатним супом і бісквітом, нашвидкуруч приготованими Казаном.

А потім прийшла чергова безсонна ніч.

Будівельники вже позакладали зяючі дірки в стіні, залишені монстрами минулої й позаминулої ночі, коли забрали Галлі й Адама. Вигляд це мало жахливий, наче роботу виконували якісь пияки, але трималося начебто міцно. Ньют і Альбі, який уже настільки зміцнів, що міг самостійно пересуватися, хоч і з товстою пов’язкою на голові, — наполягли на плані, згідно з яким щоночі глейдери повинні змінювати кімнати.

Цього разу Томас опинився у великій вітальні на першому поверсі разом з тими самими підлітками, з якими ночував нагорі два дні тому. Тиша в кімнаті запанувала досить швидко, хоча він і не знав, чи було це викликано тим, що глейдерів і справді зморив сон, або ж вони просто зачаїлися, плекаючи хистку надію, що грівери більше не з’являться. На відміну від позаминулої ночі, Терезі дозволили залишитися в Домівці разом з іншими глейдерами. Дівчина лежала біля Томаса згорнувшись на двох ковдрах. Якимось незбагненним чином він відчував, що вона справді спить.

Певно, що він не міг склепити повік, хоч і відчував, що тіло доконче потребує відпочинку. Хлопець марно намагався заснути: щосили заплющував очі та змушував себе розслабитися. Ніч тяглася повільно, а передчуття чогось лихого тяжко причавлювало груди.

А потім, як усі й очікували, здалеку долинуло моторошне клацання гріверів. Час прийшов.

Усі скупчилися біля дальньої стіни, намагаючись і не писнути. Томас усівся в кутку поряд з Терезою, обхопивши коліна руками, і напружено вдивлявся у вікно. Від усвідомлення того, що ось-ось доведеться втілити свій відчайдушний намір, хлопець заціпенів — його серце стиснула крижана рука страху. Але він розумів, що від його вчинку може залежати багато чого, коли не все.

Напруга в кімнаті дедалі наростала. Глейдери сиділи зовсім беззвучно, наче кам’яні статуї. Раптом Домівкою прокотився луною далекий скрегіт металу, після якого почувся тріск дерева; Томас вирішив, що грівер надумав піднятися по задній стіні будинку — протилежній тій, яку монстри трощили в попередні рази. За кілька секунд тріск повторився, але вже значно гучніший, і линув він одразу зусібіч — найближчий грівер був просто за вікном. Здавалося, що аж повітря в кімнаті застигло, перетворившись на лід, і Томас притиснув кулаки до очей: очікування буквально вбивало його.

Раптом десь нагорі пролунав оглушливий хрускіт дощок і дзвін битого скла; затрусився весь будинок. Почувши чиїсь несамовиті зойки й тупіт утікача, Томас закляк од жаху. Рипіння і зойки свідчили, що всі, хто був нагорі, кинулися на перший поверх.

— Він схопив Дейва! — заверещав хтось тонким від страху голосом.

Ніхто поруч із Томасом не ворухнувся. Хлопець не сумнівався, що всі без винятку в кімнаті відчули полегшення й водночас докори сумління від радості, що бодай цієї ночі більше ніщо не загрожує. Дві ночі поспіль грівери забирали тільки по одній людині, тому глейдери повірили в сказане Галлі.

Коли за дверима пролунав жахливий гуркіт, а за ним — вереск і тріск, наче монстр із залізними щелепами почав жерти сходи, Томас аж підскочив. За мить тріск дерева повторився — цього разу грівер розніс на друзки парадний вхід, — почвара проповзла через весь будинок і тепер вилізла назовні.

Томаса прошив страх. Зараз або ніколи.

Хлопець схопився на ноги і кинувся до дверей кімнати, ривком відчинивши їх. За спиною почув Ньютів крик, але проігнорував його і кулею вилетів у коридор, перестрибуючи і маневруючи поміж сотень трісок і уламків, розкиданих на підлозі. Просто попереду — там, де мали бути вхідні двері, — він побачив величезну діру, яку обрамляли уламки дощок. Томас кинувся до неї і вискочив надвір, у Глейд.

«Томе! — пролунав Терезин крик в його голові. — Що ти коїш!»

Томас не звернув уваги. Він біг.

Грівер, що схопив Дейва — хлопця, з яким Томас жодного разу так і не поспілкувався, — брязкаючи залізними шпичаками об камінь, з дзижчанням котився до Західної Брами. Решта гріверів чекали його в центрі майдану і враз кинулися слідом за своїм товаришем у Лабіринт. Томас розумів, що глейдери подумають, ніби він вирішив вкоротити собі віку, та, не вагаючись ані секунди, кинувся в самісіньку гущу монстрів. Очевидячки, ті не чекали на такий поворот подій, і на мить завмерли.

Томас швидко схопився за того, що тримав Дейва, і спробував вивільнити хлопця, сподіваючись, що гадина послабить хватку і візьметься до нього. Пронизливі крики Терези прошивали голову, мов кинджалом.

Три грівери наче за командою кинулися на нього, враз наїжившись кліщами, голками і гаками. Томас відчайдушно молотив ногами і руками, відштовхуючи страхітливі металеві пристосування, заодно примудряючись завдавати ударів і штовхати пульсуючі слизькі туші монстрів — йому зовсім не хотілося розділити долю Дейва; він лишень хотів, щоб його вжалили. Шалений натиск посилювався, і Томас відчув, як буквально кожен дюйм тіла вибухає від болю: численні уколи голок свідчили про те, що Томас домігся своєї мети. Несамовито розмахуючи руками і ногами, з криком відбиваючись, Томас покотився по землі подалі від чудовиськ. У крові вирував адреналін. Й на мить не припиняючи боротьби, він нарешті відкотився на відносно вільну ділянку землі, потім схопився на ноги і дав драла.

Щойно він опинився поза зоною досяжності кінцівок гріверів, ті одразу відступили і зникли в Лабіринті. Завиваючи від болю, Томас упав долі.

Вже за мить до нього підбіг Ньют, а за ним Чак, Тереза і ще кілька людей. Ньют схопив Томаса під пахви і підняв.

— Хапайте за ноги! — скомандував він.

Томасу здавалося, ніби світ крутонувся; у голові пливло, його нудило. Хтось — він не зміг зрозуміти хто — кинувся виконувати Ньютів наказ. Томаса пронесли через майдан, втягли у Домівку, потім через понівечений коридор віднесли в якусь кімнату і поклали на ліжко. Світ довкола вже не просто обертався, а став розвалюватися.

— Ти що в біса накоїв? — заволав Ньют йому в обличчя. — Як можна бути таким бовдуром?!

Томас повинен був усе пояснити, перш ніж провалиться в небуття.

— Ні… Ньюте… ти не розумієш…

— Стули пельку! — наказав Ньют. — Не марнуй сил.

Томас відчув, як хтось обмацує його руки і ноги, здирає з нього одяг, намагаючись зрозуміти, наскільки серйозно він постраждав. Почувся голос Чака, і Томас полегшено зрозумів, що з його другом усе гаразд. Потім медчук сказав щось про кількадесят уколів на тілі.

Тереза стояла у нього в ногах, рукою стискаючи його праву щиколотку.

«Навіщо, Томе? Навіщо ти це зробив?»

«Тому що…» В нього забракло сили на спілкування.

Ньют крикнув, щоб принесли сироватку, і раптом Томас відчув укол у руку. З цього місця по всьому тілу поширилося тепло — заспокійливе, воно пригасило біль. Але Томасу і далі здавалося, ніби світ розвалюється, і він зрозумів, що невдовзі знепритомніє.

Кімната оберталася дедалі швидше, кольори зливалися. Томас зібрався на силі й, поки темрява не поглинула його остаточно, сказав одну-єдину річ.

— Не хвилюйтеся, — шепнув він, сподіваючись, що його почують. — Я зробив це навмисно…

Разділ 47

Поринаючи в Переміну, Томас геть втратив відчуття часу.

Все почалося, як і першого дня у Ящику, — темрява й холод. Та цього разу Томас не відчував ані ніг, ані тіла. Він ніби плив у порожнечі, витріщаючись у чорну безодню. Томас нічого не бачив, нічого не чув, не вловлював жодних запахів. Його ніби позбавили п’ятьох головних чуттів, залишивши у вакуумі.

А час тягнувся. І тягнувся. Страх змінився цікавістю, а цікавість — нудьгою.

Нарешті, після нескінченного очікування, щось почало змінюватися.

Ніби повіяв легкий вітерець — він відчувався не тілом, а вухом. Потім десь далеко-далеко Томас побачив білуватий туман — це дим вирував, мов нескінченне торнадо, в якому не видно ні верху, ні низу. І тут Томас відчув порив вітру, що затягував у циклон: він вдарявся у спину, сіпаючи одяг і волосся, мов подерті прапори на щоглах у шторм.

Стовп густого туману спершу сунув на нього — чи, може, сам Томас плив у його напрямку, — спершу повільно, а потім з дедалі загрозливішою швидкістю. Там, де всього кілька секунд тому Томас бачив виразні контури тунелю, тепер простягалася безмежна біла гладінь.

І ось вона його поглинула; Томас відчув, як імла огорнула мозок, і голову затопили спогади з минулого.

І все решта перетворилося на біль.

Розділ 48

— Томасе.

Голос був далекий і мелодійний, як відлуння в довгому тунелі.

— Томасе, ти мене чуєш?

Відповідати не хотілося. Розум вимкнувся, не в змозі витерпіти біль, і тепер Томас боявся, що як дозволить собі отямитися, все повториться. Він побачив світло крізь повіки, та не міг розплющити очей і лежав нерухомо.

— Це Чак. Як ти? Будь ласка, тільки не помирай, чувак.

І тут Томас усе згадав: Глейд, гріверів, жалючу голку, Переміну. Спогади. Лабіринт не має розгадки! Вихід геть неочікуваний. Томаса просто причавив відчай.

Зі стогоном він зусиллям волі змусив себе розплющити повіки і побачив над собою кругле обличчя Чака, який злякано спостерігав за ним. Утім, невдовзі очі хлопчика засвітилися радістю, і він широко всміхнувся. Попри все, попри весь жах навколо, Чак усміхався.

— Він отямився! — загукав хлопчик, ні до кого конкретно не звертаючись. — Томас отямився!

Дзвінкий хлоп’ячий крик змусив Томаса здригнутися; він знову заплющив очі.

— Чаку, тобі обов’язково волати? Мені й так кепсько.

— Вибач. Я правда дуже радий, що ти вижив. Подякуй, що я тебе не розцілував від щастя.

— Ліпше не треба, Чаку, — Томас знову розплющив очі та спробував сісти, витягнувши ноги на ліжку і впираючись у стіну. Боліли всі суглоби і м’язи. — Як довго це тривало? — запитав він.

— Три дні, — відповів Чак. — 3 метою безпеки тебе на ніч ховали в Буцегарні, а вдень знову переносили сюди. За цей час нам разів зо тридцять здавалося, що ти не впораєшся. Але зараз ти як новенький!

Томас чудово уявляв себе збоку і знав, що має кепський вигляд.

— Грівери поверталися?

Чаків захват минувся умить; хлопець опустив очі та втупився в підлогу.

— Так. Схопили Зарта і ще двох. По одному за ніч. Мінхо з іншими бігунами знову прочісував Лабіринт, намагаючись знайти або вихід, або щось, до чого можна було б застосувати той безглуздий код, який ви виявили. Глухо… Як гадаєш, чому грівери щоразу забирають тільки одного шлапака?

Томас відчув нудоту — тепер він знав точну відповідь і на це питання, і на деякі інші. Знав досить, щоб зрозуміти, що часом ліпше чогось і не знати.

— Знайди Ньюта й Альбі, — нарешті сказав він. — Скажи, що треба скликати Збори. Якнайшвидше.

— Ти серйозно?

— Чаку, — зітхнув Томас, — я щойно пережив Переміну. Як вважаєш — я серйозно?

Без зайвих слів Чак схопився, кулею вилетів з кімнати і заходився кликати Ньюта. Його крики поступово стихали — хлопець віддалявся.

Томас заплющив очі й відкинув голову на стіну. Потім подумки покликав дівчину:

«Терезо!»

Якийсь час вона не відповідала, та раптом в його голові пролунав її голос, та так виразно, наче дівчина сиділа поруч.

«Це було нерозумно, Томе. Дуже і дуже нерозумно».

«Довелося на це піти», — відповів він.

«Я два дні страшенно сердилася на тебе. Бачив би ти себе! Шкіра, жили…

«Ти на мене сердилася?» — Томас затріпотів на саму думку, що небайдужий дівчині.

Вона помовчала. «Ну, я просто хотіла сказати, що якби ти помер, то власноруч убила б тебе».

В Томасових грудях розлилося приємне тепло, і, несподівано для себе, він навіть приклав до того місця руку.

«Ну… Дякую, мабуть».

«То багато ти пам’ятаєш?»

Він завагався.

«Доволі. Пригадуєш, ти сказала, що це ми винні…

«Я мала рацію?»

«Знаєш, Терезо, ми накоїли багато лиха…» Він вловив роздратування дівчини, наче в неї виник мільйон питань, та вона не знала, з чого почати.

«Призначення коду згадав? — запитала Тереза, наче її не цікавила власна роль у всьому цьому. — Ти бодай щось згадав таке, що допоможе нам звідси вибратися?»

Томас мовчав. Йому зараз не хотілося з нею обговорювати це питання. Принаймні доти, як він усе як слід не обміркує. Їхній єдиний шанс вибратися з Лабіринту був пов’язаний зі смертельним ризиком.

«Можливо, — відгукнувся він. — Але це буде нелегко. Треба скликати Збори. Я попрошу, щоб ти взяла в них участь. Мені важко розповідати все по кілька разів».

Якийсь час вони мовчали, відчуваючи безнадію, яка огорнула обох.

«Терезо».

«Так?»

«Лабіринт не має розгадки».

Перш ніж відповісти, вона довго мовчала.

«Мені здається, тепер ми всі це зрозуміли».

Чути біль у голосі Терези — а Томас чітко чув його в своїй голові — було нестерпно.

«Не хвилюйся. Хай там як, а Творці розраховують, що ми знайдемо вихід. Я вже маю план».

Він хотів вселити в Терезу надію, нехай і примарну.

«Та невже?»

«Ага. Правда, задумка жахлива, і частина з нас може загинути. Обнадійливо?»

«Ще б пак. Що за план?»

«Нам доведеться…

Але Томас не встиг закінчити: до кімнати увійшов Ньют.

«Потім розповім», — швидко кинув Томас.

«Поквапся», — попросила Тереза і відімкнулася.

Ньют підійшов до ліжка і сів поруч.

— По тобі і не скажеш, що ти хворий, Томмі.

Томас кивнув.

— Слабкість ще відчувається, та загалом усе гаразд. Думав, буде набагато гірше.

Ньют похитав головою, на його обличчі відбилася суміш гніву й захоплення.

— З одного боку твій вчинок до біса сміливий, а з другого — до біса дурний. Здається, ти реально досягнув успіху в одному й другому, — він зробив паузу й похитав головою. — Та я розумію, з якою метою ти на це зважився. Згадав що-небудь? Щось корисне для нас?

— Треба скликати Збори, — сказав Томас, зручніше вмощуючись на ліжку. На диво, він майже не відчував болю, лише запаморочення. — Поки все добре пам’ятаю.

— Так. Чак мені сказав. Скликаємо Збори. Тільки навіщо? Що ти дізнався?

— Це тест, Ньюте, усе це — тест.

— Щось на кшталт експерименту, — кивнув Ньют.

Томас похитав головою.

— Ти не зрозумів. Творці займаються селекцією: перевіряють, хто здасться, відбирають з нас найкращих. Підкидають нам свої змінні, щоб ми нарешті все кинули. Тестують нашу волю до перемоги і боротьби. Відправити сюди Терезу і все тут вимкнути — останній крок, такий собі підсумковий аналіз. І тепер прийшов час останнього тесту. На втечу.

Ньют збентежено нахмурив чоло.

— Що ти маєш на увазі? Ти знаєш вихід?

— Так. Скликай Збори. Негайно.

Розділ 49

За годину Томас, як і кілька тижнів тому, постав перед Зборами наглядачів. Терезу на засідання не пустили, чим викликали невдоволення в них обох. На відміну від Ньюта і Мінхо, решта присутніх досі мали щодо дівчини сумніви.

— Гаразд, зелений, — сказав Альбі зі свого місця в центрі півкола зі стільців, два з яких залишалися незайнятими — прикре нагадування про те, що Зарта й Галлі схопили грівери. Ватажок глейдерів сидів поруч із Ньютом і, здається, цілком очуняв після недавнього нападу. — Постарайся не ходити околяса. Починай.

Томас, який після Переміни досі почувався як варений, трохи помовчав, збираючись на думці. Йому належало багато чого розповісти, і він хотів упевнитися, що це не прозвучить як цілковите безглуздя.

— Це довга історія, — почав він. — Довга історія, всього не розповідатиму, постараюся передати саму суть. Коли я переживав Переміну, в пам’яті зринали картинки — сотні картинок, — наче мені один по одному показували слайди. Я багато з них запам’ятав, але про все розповідати сенсу немає. Частину образів я забув майже відразу, деякі починають стиратися з пам’яті тільки зараз, — він зробив паузу, знову добираючи слова. — Але згадав я достатньо. Творці нас тестують. Лабіринт узагалі не має розгадки, і не задумувався він так. Все це просто випробування. Потрібні переможці — виживанці — для якихось важливих задач… — він не договорив, сумніваючись, що логічно викладає думки.

— Що? — вигукнув Ньют.

— Гаразд, починаю спочатку, — промовив Томас, потираючи очі. — Всіх нас добирали для випробувань ще змалечку. Не пам’ятаю, як і навіщо. У пам’яті залишилися уривки спогадів і відчуття, ніби сталося щось погане і світ змінився. Що саме сталося — не знаю. Творці нас викрали, і щось мені підказує, що їх щодо цього зовсім не мучать докори сумління. В якийсь спосіб вони вирахували, що інтелект у нас вищий за середній, саме тому нас і обрали. Всі відомості дуже уривчасті, тож не можу розповісти подробиць, та це й не суттєво. Своєї родини я не пам’ятаю, як і її подальшої долі. Знаю тільки, що потому як нас викрали, наступні кілька років ми проходили навчання в спеціальних школах і жили нормальним життям аж доти, доки Творці нарешті не змогли профінансувати будівництво Лабіринту. Всі наші імена — всього лише дурні прізвиська, які походять від відомих імен. Альбі — від Альберта Ейнштейна, Ньют — від Ісаака Ньютона. А мене назвали Томасом на честь Едисона.

Альбі мав такий вигляд, ніби йому дали ляпас.

— Наші імена… навіть не наші справжні імена?

Томас похитав головою.

— З того, що я згадав, ризикну зробити висновок, що ми можемо взагалі ніколи не довідатися справжніх імен.

— Хочеш сказати, ми всі кляті сироти, виховані вченими? — здивувався Казан.

— Так, — відповів Томас, сподіваючись, що вираз його обличчя не виказує приреченості, яку він зараз відчуває. — Імовірно, ми дуже кмітливі, тому вони стежать за кожним нашим кроком і аналізують поведінку. Дивляться, хто здасться, а хто ні. І взагалі, хто виживе. Не дивно, що весь Лабіринт напханий жуками-жалюками. Ба більше, декому з нас дещо… змінили в мізках.

— У цей дрист я вірю приблизно так само, як у те, що харчі в Казана корисні для здоров’я, — пробурчав Вінстон. Вигляд він мав стомлений і байдужий.

— З якого дива мені брехати? — запитав Томас, підвищуючи голос. Адже він навмисне поліз під шпичаки гріверів, щоб усе це згадати! — Яке ж тоді твоє пояснення? Що ми всі опинилися на іншій планеті?

— Давай далі, — сказав Альбі. — Хоча я й не розумію, чому інші вжалені не згадували нічого такого. От, скажімо, я пережив Переміну, але бачив тільки… — він швидко обернувся до наглядачів, ніби бовкнув зайвого. — Нічого я не дізнався.

— За хвилину я поясню, чому згадав набагато більше за інших, — відповів Томас, з жахом думаючи, що почнеться, коли він перейде до цієї частини розповіді. — Мені продовжувати чи не варто?

— Говори, — кинув Ньют.

Томас набрав у легені побільше повітря, наче перед забігом.

— Гаразд, якимось чином нам стерли пам’ять — не тільки дитячі спогади, а будь-які, бодай якось пов’язані з Лабіринтом. Потім запхнули в Ящик і послали сюди. Спершу відіслали великий гурт дітей, а потім впродовж двох років щомісяця підсилали по одному новачку.

— Але навіщо? — запитав Ньют. — Який у цьому клятий сенс?

Томас підняв руку, закликаючи до тиші.

— Зараз зрозумієте. Потім прислали мене. Як я сказав, нас тестують і дивляться, як ми реагуємо на те, що вони називають «змінними», і як намагаємося розв’язати проблему, що не має розв’язання. Перевіряють, чи здатні ми співпрацювати, створити об’єднане суспільство. Нам надавалося все необхідне, а нерозв’язною проблемою став Лабіринт — найвідоміша головоломка в історії людської цивілізації. Все це так облаштували, щоб ми думали, ніби розгадка реально існує, і продовжували наполегливо над нею битися, при цьому дедалі дужче відчуваючи приреченість від того, що не можемо її знайти, — Томас обвів наглядачів поглядом, аби впевнитися, що вони уважно слухають. — Я хочу сказати, що розгадки немає.

Всі заговорили водночас, одне за одним посипалися запитання.

Томас скривився. Він багато б віддав за те, щоб просто подумки вкласти свої знання в голови присутніх.

— Бачите? Ваша реакція доводить правдивість моїх слів! Багато людей вже давно здалися б. Але, судячи з усього, ми інші. Ми просто не можемо погодитися, що в проблеми немає рішення — а надто коли маємо справу з такою простою штукою, як Лабіринт. Ось тому ми й далі билися над загадкою, попри безнадійність спроб.

Томас раптом зрозумів, що з кожною хвилиною його голос звучить дедалі твердіше, та й узагалі говорить він емоційніше.

— Хай там як, а мене вже нудить! Все це — грівери, рухомі мури, Стрімчак — усього лише елементи клятого експерименту. Нас використовують. Від самого початку Творці планували, що ми сушитимемо голову над рішенням, якого насправді не існує. Те ж саме і з Терезою. Її відіслали до нас нібито для того, щоб вона запустила якесь Завершення. Після цього стіни застигли, сонце згасло, небо посіріло тощо. Насправді Творці просто підкидають нам нові нестандартні ситуації, щоб вивчати реакцію і випробовувати нашу волю до перемоги. Хочуть подивитися, чи почнемо ми кидатися одне на одного. А в кінці виживанці візьмуть участь у чомусь важливому.

— А вбивства? — підвівся Казан. — Це теж частина їхнього чудового плану?

Якусь мить Томас боровся зі страхом: а раптом наглядачі розгніваються на нього, бо надто вже багато він знає. Адже він ще не розповів їм найголовнішого…

— Так, Казане. Вбивства — частина плану. Грівери вбивають нас по одному тільки для того, щоб до завершення оцього плану не загинули всі ми гамузом. Втечуть лише найкращі.

— Тоді саме час розповісти нам свій чарівний план втечі! — буцнув Казан стілець.

— Розповість, — тихо промовив Ньют. — Стули пельку і слухай.

Мінхо, якого весь цей час майже не було чути, прокашлявся.

— Щось мені підказує: я навряд чи зрадію тому, що зараз почую.

— Мабуть, — відповів Томас. Він на якусь мить заплющив очі, схрестивши руки на грудях. Наступні кілька хвилин стануть вирішальними. — Хай що запланували Творці, вони для цього хочуть відібрати найкращих. Але це звання ми мусимо заслужити.

У кімнаті запанувала цілковита тиша. Всі очі були спрямовані на Томаса.

— Код.

— Код? — перепитав Казан з надією в голосі. — А що з ним?

Томас глянув на нього, витримуючи ефектну паузу.

— Він був захований у конфігураціях стін не просто так. Я знаю напевне, бо Творці робили це при мені.

Розділ 50

Довгу мить усі мовчали; Томас бачив лише порожні обличчя. Чоло зросилося потом, долоні змокріли; Томас боявся продовжувати.

Ньют був просто приголомшений і перший порушив тишу:

— Про що ти говориш?

— Спершу я хотів би дещо розповісти. Про себе і Терезу. Є причина, з якої Галлі звинувачував мене у всіх смертних гріхах і з якої мене впізнали всі, хто пережив Переміну.

Томас очікував, що здійметься ґвалт і на нього градом посиплються запитання, проте в кімнаті висіла мертва тиша.

— Тереза і я… ми інші, — провадив він. — Ми з самого початку були задіяні у Випробуваннях Лабіринтом, хоча присягаюся, все те відбувалося не з нашої волі.

Тепер прийшла черга Мінхо ставити питання:

— Томасе, про що ти говориш?

— Творці використовували нас із Терезою. Думаю, якби ви згадали минуле, то напевно захотіли б нас убити. Але я повинен був сам зізнатися вам у цьому, щоб ви знали, що тепер нам можна довіряти. Щоб повірили, що вихід з Лабіринту, про який я зараз розповім, — єдиний.

Томас ковзнув очима по обличчях наглядачів, намагаючись угадати, чи правильно вони сприймуть те, про що він зараз повідомить. Але він знав, що мусить це сказати. Мусить.

Томас глибоко зітхнув і промовив:

— Ми з Терезою допомагали проектувати Лабіринт. Допомагали це все розробляти.

Ніхто не відповідав — усі були приголомшені. Знову в Томаса втупилися порожні обличчя. Томас вирішив: його або не зрозуміли, або не повірили йому.

— І як накажеш це розуміти? — нарешті вичавив Ньют. — Та тобі шістнадцять років! Як ти міг створити Лабіринт?

Томас і сам би в таке не повірив, проте не сумнівався, що спогади справжні, хоч і здавалися геть божевільними. Він знав це напевно.

— Просто ми… розумні. І я підозрюю, що це одна зі Змінних. Але набагато важливіше те, що ми з Терезою володіємо… даром, який зробив нас вельми цінними для Творців під час проектування і будівництва цього місця… — він замовк, думаючи, як безглуздо, напевно, звучить його промова.

— Говори! — вигукнув Ньют. — Викладай усе!

— Ми — телепати! Ми розмовляємо подумки!

Сказавши це вголос, Томас майже засоромився, наче він зізнався у крадіжці.

Ньют здивовано закліпав очима; хтось закашлявся.

— Послухайте мене, — вів далі Томас, кваплячись усе пояснити. — Нас змусили допомагати! Не знаю, як і чому, але це щира правда, — він помовчав. — Можливо, Творці хотіли перевірити, чи здатні ми заслужити вашу довіру попри те, що є невід'ємною частиною проекту. Можливо, вони з самого початку планували, що саме ми підкажемо шлях до виходу. Так чи так, а ми виявили код у ваших картах, і прийшов час його використати.

Томас роззирнувся — і, на диво, ніхто не був розгніваний. Одні сиділи спокійно, інші хитали головами чи то від недовіри, чи то від подиву. Лише Мінхо з незрозумілої причини посміхався.

— Це правда. Мені дуже шкода, — знову заговорив Томас. — Але можу сказати наступне: я з вами в одному човні. Нас із Терезою закинули сюди нарівні з іншими, тому і ми не застраховані від загибелі. Творці надивилися досхочу, і тепер настав час фінального випробування. Мені було потрібно пройти через Переміну, щоб знайти останні шматочки пазлу. Хай там як, а я хотів, щоб ви знали правду, знали, що у нас є шанс вибратися звідси.

Ньют, втупившись у підлогу, закивав, потім підвів голову і обвів поглядом інших наглядачів.

— Творці… Не Тереза і не Томмі, а Творці у всьому винні. І виродки ще дуже про це пошкодують.

— Нехай, — відгукнувся Мінхо. — Хіба не байдуже тепер, чиїх це рук справа? Ліпше кажи, як вибиратися.

У Томаса ніби грудка в горлі застрягла. Несподівано він відчув таке полегшення, що не міг жодного слова з себе вичавити. Він був певен, що після зізнання його замучать, а то й зовсім скинуть зі Стрімчака. Отож розповісти останнє стало легко.

— Є комп’ютер. Він розташований там, де ми ніколи не шукали. Треба набрати код, що відкриє вихід з Лабіринту і водночас відімкне гріверів, щоб вони не пішли за нами. Правда, до того моменту ще треба дожити.

— Там, де ми ніколи не шукали? — вигукнув Альбі. — І що ж, по-твоєму, ми робили два роки?

— Можете мені повірити, в цьому місці ви точно не шукали.

— Ну, і де воно? — підвівся Мінхо.

— Це майже самогубство, — ухильно відповів Томас. — Щойно ми вийдемо, на нас одразу ж спустять гріверів. Усіх одразу. Таке от фінальне випробування.

Він хотів упевнитися, що всі зрозуміли, наскільки високі ставки. Що шанси на виживання примарні.

— Де це? — запитав Ньют, гойднувшись на стільці вперед.

— За Стрімчаком, — відповів Томас. — Ми повинні пройти через гріверову нору.

Розділ 51

Альбі скочив на ноги так різко, що перекинув стілець. Налиті кров’ю очі вирізнялися на тлі білої пов’язки на лобі. Він ступив кілька кроків до Томаса, так наче от-от накинеться, але зупинився.

— Ти просто гнилий ідіот, — сказав він, спопеляючи Томаса поглядом. — Або зрадник. Як ми можемо тобі довіряти, якщо ти допомагав проектувати Лабіринт і кинути нас сюди?! Ми не можемо з одним грівером впоратися на своїй території, а ти пропонуєш поткнутися до самісінького їхнього лігва? Що ти замислив?

Томас розлютився.

— Що я замислив? Нічого! Який мені сенс вигадувати?

Було видно, як в Альбі напружилися руки; він стиснув кулаки.

— А такий, що з твоєю появою нас почали вбивати! З якого дива нам тобі довіряти?

Томас недовірливо втупився в нього.

— Альбі, у тебе що — проблеми з оперативною пам’яттю? Я ризикував життям, щоб урятувати тебе в Лабіринті — якби не я, ти б давно помер!

— А може, це тільки прийом, щоб втертися в довіру! Коли ти співпрацюєш з виродками, які нас сюди послали, то міг і не хвилюватися щодо гріверів, — може, то все була вистава.

Злість у Томаса потихеньку згасла, поступившись місцем жалю. Щось тут було дивно, ба навіть підозріло.

— Альбі, — у сварку, на Томасове щастя, вирішив утрутитися Мінхо. — Твоя теорія — найбезглуздіша з усіх, що я в житті чув. Три дні тому Томаса мало не роздерли. І ти вважаєш, що це теж була вистава?

— Може бути, — коротко кивнув Альбі.

— Я зробив це, — сказав Томас, вкладаючи в голос усе роздратування, яке в ньому накипіло, — з розрахунком на те, що до мене повернуться спогади, які допоможуть нам вибратися звідси! Чи, може, мені продемонструвати порізи й синці по всьому тілу?

Альбі нічого не відповів і далі стояв з гнівним виразом обличчя. Очі були вологі від сліз, а вени на шиї здулися.

— Ми не можемо повернутися! — нарешті загорлав він, обводячи поглядом усіх присутніх у кімнаті. — Я бачив, як ми жили в минулому. Ми не повинні повертатися!

— То он в чому справа? — скрикнув Ньют. — Ти що — знущаєшся?

Альбі різко розвернувся до нього і замахнувся, але вчасно стримався й опустив руку. Він почвалав на своє місце, сів і, затуливши обличчя долонями, заридав. Томас міг чекати чого завгодно, тільки не цього — безстрашний ватажок глейдерів плакав!

— Альбі, поговори з нами, — наполегливо мовив Ньют, бажаючи усе з'ясувати. — У чому справа?

— Це я зробив, — здригаючись від ридань, видавив із себе Альбі. — Я.

— Зробив що? — запитав Ньют. Як і Томас, він був спантеличений.

Альбі підвів голову, з очей у нього котилися сльози.

— Це я спалив карти. Це я зробив… Я сам гепнувся лобом об стіл, щоб ви подумали на когось іншого, я збрехав вам. Це я спалив усі карти! Я!

Наглядачі перезирнулися; в їхніх вибалушених очах і на наморщених лобах читався шок. Утім, Томас уже все зрозумів. Альбі згадав, яким жахливим було життя до того, як він потрапив сюди, і тепер усіляко опирався поверненню.

— Добре, що ми зберегли карти, — майже знущально кинув Мінхо з незворушним обличчям. — І це дякуючи твоїй підказці, яку ти нам дав після Переміни.

Томас подивився на Альбі, чекаючи його реакції на саркастичну, майже жорстоку репліку Мінхо, але той наче й не чув.

Ньют, замість розсердитися, лише попросив Альбі пояснити. Томас розумів, чому Ньют зберігав спокій: карти переховали, а код розшифрували. Тож тепер це вже не мало значення.

— Кажу вам! — голос Альбі зазвучав істерично, майже благально. — Ми не можемо повернутися назад! Я бачив реальний світ, згадав страшні, моторошні речі! Випалені землі, а ще хвороба — її називають Спалахом. Усе просто жахливо — значно гірше за те, що ми маємо тут.

— Якщо ми залишимося тут, то всі помремо! — вигукнув Мінхо. — І це краще?!

Перш ніж відповісти, Альбі довго вдивлявся в наглядача бігунів. Томас тим часом гадав про значення слів, які він щойно вимовив. Спалах. Назва здавалася дуже знайомою, ніби ще трохи — і Томас ухопиться за спогад. Водночас Томас був упевнений, що під час своєї Переміни нічого такого не згадав.

— Так, краще, — відповів Альбі. — Краще відразу померти, ніж повернутися додому.

Мінхо пирхнув і відкинувся на спинку стільця.

— Чувак, та ти в нас оптиміст, я тобі скажу! Хто як, а я з Томасом. З Томасом на всі сто відсотків. Якщо нам і судилося загинути, то нехай це буде в борні, чорт забирай!

— Усередині Лабіринту або за його межами, — додав Томас, зрадівши, що Мінхо пристав на його бік. Він повернувся до Альбі. — Ми всі живемо в тому самому світі, який ти згадав.

Альбі знову підвівся; на обличчі читалася поразка.

— Робіть як знаєте, — зітхнув він. — Так чи так, а однак ми помремо.

По цих словах Альбі попрямував до дверей і вийшов з кімнати.

Ньют шумно видихнув і похитав головою.

— Він сам не свій після Переміни. Знати б, яке лайно він там згадав… І що це за Спалах такий, чорт забирай?

— Мені байдуже, — відгукнувся Мінхо. — Однак краще, ніж тут помирати. До того ж, коли виберемося, у нас з’явиться шанс поквитатися з Творцями. Вважаю, зараз ми повинні зробити те, чого вони від нас чекають, — пройти крізь гріверову нору й вибратися. А як хтось і загине, то так тому й бути.

— Шлапаки, — пирхнув Казан, — ви мене з глузду зведете. Ви пропонуєте скочити до лігвища гріверів? Та я таких дурнуватих пропозицій ще в житті не чув! Простіше відразу собі вени перерізати.

Поміж наглядачами розгорілася суперечка, вони силкувалися перекричати один одного, тож зрештою Ньютові довелося гаркнути на них, щоб постуляли пельки.

Щойно всі заспокоїлися, Томас знову взяв слово:

— Ви як собі знаєте, а я стрибну в нору або ж загину дорогою до неї. Здається, Мінхо теж готовий ризикнути. Певний, що й Тереза приєднається. Як нам вдасться стримати атаку гріверів доти, доки хтось устигне набрати код і вимкнути їх, ми зможемо пройти крізь двері, що ними вони користуються. На цьому завершаться тести, і в нас з’явиться можливість зустрітися з Творцями.

— І ти вважаєш, — криво посміхнувся Ньют, — що ми зможемо відбиватися від гріверів? Навіть якщо не загинемо, нас покусають з ніг до голови. Можливо, почвари вже чатуватимуть, щойно ми наблизимося до Стрімчака. В Лабіринті повнісінько жуків-жалюків, тому Творці відразу здогадаються, куди ми прямуємо.

Томас розумів, що вже час розповісти їм ключову частину плану, хоч і страшенно цього боявся.

— Мені здається, грівери нас більше не жалитимуть. Переміна — одна зі змінних, що діє, тільки поки ми живемо тут. Там усе буде по-іншому. Плюс, є один момент, який може виявитися нам на користь.

— Та невже? — глузливо зронив Ньют. — Чекаю не дочекаюся дізнатися, що це.

— Якщо ми всі загинемо, Творцям від нас не буде жодного зиску. Тому можна сподіватися, що вижити можливо, хоч і важко. Тепер ми можемо напевно сказати, що грівери запрограмовані вбивати тільки одного з нас на добу. Тому одна людина заздалегідь може пожертвувати собою, щоб урятувати тих, хто вирушить до Нори. Мені здається, саме так усе й було задумано.

В кімнаті запанувала тиша, аж поки, нарешті, гучно не розсміявся наглядач Різниці.

— Перепрошую, — вигукнув Вінстон. — Отже, ти пропонуєш кинути якогось небораку вовкам, щоб відчепилася вся зграя? Це і є твоя геніальна пропозиція?

Звісно, звучить жахливо, однак Томасу спала на думку нова ідея.

— Так, Вінстоне, радий, що ти уважно слухаєш мене, — він проігнорував гнівний погляд, кинутий на нього. — І так очевидно, кому судилося стати тим неборакою.

— Справді? — поцікавився Вінстон. — Кому ж?

Томас схрестив на грудях руки.

— Мені.

Розділ 52

І знов у кімнаті здійнявся ґвалт. Ньют спокійно підвівся, підійшов до Томаса і, схопивши за руку, потягнув до дверей.

— Забирайся. Вже.

Томас був приголомшений.

— Забиратися? Чому?

— Певен, ти вже досить наговорив, як на одне засідання. Тепер ми все обговоримо і вирішимо, що робити. Без тебе, — вони підійшли до дверей, і Ньют легенько виштовхнув Томаса в коридор. — Чекай на мене коло Ящика. Як звільнюся, поговоримо віч-на-віч.

Не встиг він відвернутися, як Томас його затримав:

— Ти мусиш мені вірити, Ньюте. Це єдиний шлях до свободи. Присягаюся, у нас усе вийде! Ми для цього відібрані.

Ньют нахилився й обурено засичав Томасові просто в обличчя:

— Еге ж, мені особливо сподобалася та частина плану, де ти маєш накласти на себе руки.

— Я без вагань піду на це, — сказав Томас переконано, адже почувався винним. Винним за те, що якимось чином допомагав проектувати Лабіринт. Утім, глибоко в душі він сподівався, що зможе відбивати атаки гріверів доти, доки хтось устигне набрати код і вимкнути чудовиськ, і його не встигнуть вбити. Сподівався побачити заповітний вихід.

— Та невже? — роздратовано мовив Ньют. — Ну просто Шляхетний Лицар.

— У мене чимало й особистих мотивів. Я ж таки трохи винен, що всі ми тут, — Томас замовк і зітхнув, збираючись на думці. — Словом, рішення остаточне, тож ліпше не змарнуйте мого життя.

Ньют насупився, а тоді в його очах з’явилося співчуття.

— Якщо ти і справді допомагав проектувати Лабіринт, Томмі, то в цьому немає твоєї провини. Ти всього лише хлопчик і не можеш опиратися, коли тебе змушують.

Але Томас для себе вирішив, що ніхто на нього не вплине, навіть Ньют. Він справді вважав, що несе частину відповідальності, і що довше він про це думав, то гіршими ставали докори сумління.

— Я просто… відчуваю, що повинен урятувати інших. Спокутувати провину.

Ньют відступив, повільно похитавши головою.

— Знаєш, що найкумедніше, Томмі?

— Що? — насторожився Томас.

— Я тобі вірю. По очах бачу, що ти не брешеш. А зараз скажу таке, у що сам у житті б не повірив, — він помовчав, — Я повернуся на засідання і спробую переконати шлапаків зробити так, як ти сказав: стрибнути в гріверову нору. Краще вже відкрито прийняти бій, ніж сидіти тут і чекати, поки нас усіх переб’ють по одному, — він підніс угору палець. — Але послухай: я більше не хочу чути від тебе про самопожертву і весь цей геройський дрист. Якщо ми вирішимо прориватися, то всі разом. Чуєш мене?

Томас підняв руки, зітхнувши з полегшенням.

— Я лише хочу сказати, що справа того варта. Коли вже нам так і так судилося гинути поодинці щоночі, можна скористатися з цього на свій зиск.

— Вмієш ти підбадьорити, — спохмурнів Ньют.

Томас розвернувся іти геть, коли Ньют його гукнув:

— Томмі!

— Що? — Томас зупинився, але не озирнувся.

— Якщо мені вдасться переконати шлапаків — але це тільки якщо, — то ніч — найбільш вдалий час для втечі. Ймовірно, тоді грівери перебуватимуть у Лабіринті, а не в цій своїй норі.

— Лацно, — погодився Томас; тепер залишалося сподіватися на те, що Ньют зможе вплинути на наглядачів. Обернувшись до Ньюта, він кивнув.

На стурбованому обличчі Ньюта ковзнула тінь усмішки.

— Найкраще прориватися сьогодні вночі — поки ще когось не вбили.

І не встиг Томас промовити бодай слово, Ньют зник за дверима.

Томас вийшов з Домівки і попрямував до старої лавки неподалік Ящика. У голові вирувала круговерть думок. Він усе думав про те, що сказав Альбі про Спалах, міркуючи, що ж криється за цією назвою. Ватажок глейдерів ще говорив про випалену землю і хвороби. Томас нічого такого не пам’ятав, та коли все те правда, тоді й дійсно не все гаразд зі світом, до якого вони так прагнуть повернутися. З іншого боку, а що їм лишається? Поминаючи вже те, що на них щоночі нападають грівери, Глейд просто стає непридатним для життя.

Засмучений, схвильований і втомлений від роздумів, він покликав Терезу.

«Ти мене чуєш?»

«Так, — відповіла вона. — Де ти?»

«Біля Ящика».

«Буду за хвилину».

Томас тільки тут збагнув, наскільки йому потрібне її товариство. «Гаразд. Хочу розповісти тобі свій план. Здається, саме час».

«Який план?»

Томас відкинувся на лаві й закинув ногу на ногу, міркуючи над тим, як Тереза відреагує на те, що він зараз повідомить.

«Нам доведеться проникнути до гріверової нори, а потім ввести код, що відімкне цих чудовиськ і відчинить вихід назовні».

Пауза.

«Чомусь я припускала щось таке».

Томас якусь мить думав, потім додав: «Якщо тільки ти не маєш кращої ідеї».

«Ні. Але це буде жахливо».

Томас грюкнув кулаком правої руки по лівій долоні, хоч і знав, що Тереза його не бачить. «У нас вийде».

«Сумніваюся».

«Бодай мусимо спробувати».

Ще одна пауза, цього разу триваліша. Томас уловив Терезину рішучість.

«Ти маєм рацію».

«Думаю, вирушимо сьогодні вночі. Коли прийдеш, обговоримо все детальніше».

«Буду за кілька хвилин».

У Томаса замлоїло в животі. Невідворотність задуманого плану, що його зараз-от Ньют обстоює перед наглядачами, поволі стала доходити до свідомості. Томас чудово розумів ризик, і жахала вже сама думка про те, що доведеться з гріверами воювати замість тікати від них. За найоптимістичнішим сценарієм мінімум один глейдер однаково загине, але й на таке навряд чи варто розраховувати. Можливо, Творці взагалі перепрограмують монстрів. І тоді всі ставки летять до біса.

Томас старався не думати про це.

Тереза розшукала його раніше, ніж він чекав, і сіла поруч, прихилившись до нього плечем — попри те, що місця на лаві вистачало. Потягнувшись, узяла його за руку. У відповідь він щосили стиснув її долоню, аж, мабуть, їй заболіло.

— Розповідай, — попросила вона.

Томас так і вчинив — слово в слово переказав їй усе, що повідомив наглядачам. Тереза слухала, і в її очах дедалі ясніше читалося занепокоєння, а під кінець і жах.

— Легко було план обговорювати, — мовив Томас під кінець. — Але Ньют вважає, що треба діяти сьогодні ж. Тож тепер мені задумка здається не такою вже й вдалою.

А особливо Томас переймався долею Чака й Терези: він уже мав справу з гріверами і добре уявляв, на що це схоже. Йому хотілося б захистити друзів від ризику, та він розумів, що це неможливо.

— У нас вийде, — тихо відповіла Тереза.

Від цих слів він розхвилювався ще дужче.

— Чорт забирай, ну і страшно ж мені.

— Чорт забирай, ти — людина. Ти мусиш боятися.

Томас нічого не відповів, і довгий час вони просто сиділи, тримаючись за руки, не вимовляючи ні слова — ні вголос, ні подумки. Томас відчув легенький натяк на умиротворення, хай і швидкоплинне, і постарався чимдовше насолодитися ним.

Розділ 53

Томас навіть трохи засмутився, коли Збори закінчилися. Ньют вийшов з Домівки, і стало ясно, що відпочивати вже досить.

Побачивши Томаса з Терезою, наглядач, накульгуючи, побіг до них. Томас зловив себе на тому, що мимоволі випустив руку Терези. Ньют зупинився перед лавою і схрестив руки на грудях, дивлячись на Терезу і Томаса зверху вниз.

— Це просто кляте божевілля, ви ж це розумієте?

З виразу його обличчя неможливо було щось зрозуміти, та, здається, в очах майнув переможний блиск.

Томас підвівся, відчуваючи, як од хвилювання починає тремтіти все тіло.

— То вони погодилися?

Ньют кивнув.

— Усі до ноги. Це виявилося навіть простіше, ніж я гадав. Шлапаки бачили, щó відбувається, коли кляті Брами відчинені. А з цього дурнуватого Лабіринту ми вибратися не можемо. Тому треба робити щось, — він обернувся до наглядачів, які почали збирати навколо себе підпорядкованих їм робітників. — Залишилося переконати решту глейдерів.

Томас був певен, що це завдання виявиться навіть складнішим за спробу переманити на свій бік наглядачів.

— Гадаєш, вони погодяться? — запитала Тереза, підводячись із лавиці.

— Не всі, — відповів явно стурбований Ньют. — Хтось захоче лишитися й випробувати долю — гарантую.

Томас не сумнівався: на саму думку про те, що доведеться бігати Лабіринтом, у глейдерів затремтять жижки. Пропонувати їм відкрито битися з гріверами — то вже занадто.

— А що з Альбі?

— Хто його знає, — відповів Ньют, обводячи очима Глейд, наглядачів і їхніх підопічних. — Повернення додому неборака боїться дужче, ніж зустрічі з гріверами. Та не переймайся, я умовлю його піти з нами.

Томасу страшенно кортіло пригадати бодай щось із того, чого так сильно боявся Альбі, але марно.

— І як ти збираєшся це зробити?

Ньют засміявся.

— Вигадаю який-небудь дрист. Скажу, що в іншій частині світу в нас почнеться нове життя, і проживемо ми довго й щасливо.

— Можливо, — стенув Томас плечима, — так і буде. Хтозна? Знаєте, я пообіцяв Чаку, що поверну його додому. Або, щонайменше, знайду йому нову домівку.

— Ну, — пробурмотіла Тереза, — після цього місця будь-що видасться раєм.

Томас подивився на купки глейдерів, розкидані по всьому Глейду, — точилася суперечка, і наглядачі силкувалися переконати людей, що ті мусять ризикнути і з боєм прорватися до гріверової нори. Дехто не волів це слухати і пішов геть, та більшість уважно вислухали і, здається, всерйоз замислилися.

— І що далі? — запитала Тереза.

— З’ясуємо, хто йде, — зітхнув Ньют, — а хто залишається, і почнемо готуватися. Слід подумати про харчі, зброю тощо, і тільки потім вирушимо в путь. Томасе, коли вже це твоя ідея, то я призначив би головним тебе, але нам і так важко переконати глейдерів вирушити до нори, а як вони довідаються, що ватажком стане зелений… Тільки не ображайся. Просто сиди собі тихо, гаразд? Ви з Терезою візьметеся до коду — без зайвого розголосу.

Томас і сам був радий посидіти тихо. Відшукати комп’ютер і набрати на ньому код здавалося більш ніж відповідальним завданням. Маючи на плечах всього лише оце одне завдання, він заледве притлумлював паніку.

— Як тебе послухати, то все легко, — промовив він нарешті, намагаючись бодай трішки прикрасити ситуацію. Ну, принаймні щоб так здавалося.

Ньют знову схрестив руки і пильно подивився на Томаса.

— Як ти казав: залишимося тут — і один шлапак загине. Вирушимо — і хтось однаково загине. Тоді яка різниця? — він тицьнув Томаса пальцем у груди. — Тільки якщо ти не помилився.

— Не помилився.

Томас знав, що не помиляється щодо нори, коду, секретного виходу і неминучості сутички. Та він не міг передбачити, скільки загине людей — хтось один чи декілька. Хай там як, та інстинкт йому підказував: не можна зізнаватися в своїх сумнівах.

Ньют поплескав його по спині.

— Лацно. Нумо до роботи.

Наступні кілька годин були просто божевільні.

Більшість глейдерів — навіть більше, ніж припускав Томас, — усе-таки зважилися приєднатися до втікачів. І Альбі з ними. Хоча ніхто в цьому не зізнавався, Томас міг заприсягтися: в душі всі сподівалися на те, що грівери вб’ють тільки одного, і вважали свої шанси стати цим бідолахою мізерними. Тільки деякі особливо вперті вирішили залишитися в Глейді; втім, саме вони стали найбільшим джерелом галасу і проблем. З понурими обличчями вони тинялися майданом і всіляко намагалися втовкмачити іншим, що ті — неабиякі бовдури. Зрештою упертюхи здалися й трималися оддалік.

Що ж до Томаса і решти, хто зважився на втечу, то їм належало встигнути переробити чимало роботи.

Всім роздали наплічники, напхом напхані найнеобхіднішим. Казана (за словами Ньюта, з усіх наглядачів кухаря переманити на свій бік виявилося найскладніше) призначили відповідальним за харчі та їхній розподіл по наплічниках. Не забули і про шприци з протигріверною сироваткою, хоча Томас мав сумніви, що монстри жалитимуть їх узагалі. Чаку доручили наповнити і роздати пляшки з питною водою. Оскільки хлопчикові допомагала Тереза, Томас попросив її по можливості применшувати небезпеку в розмові з малим, навіть якщо їй доведеться відверто брехати. Чак намагався триматися гідно, та крапельки поту на шкірі й переляканий погляд зраджували його реальний стан.

Мінхо з гуртом бігунів, озброївшись камінням і сплетеними з плюща мотузками, вирушив до Стрімчака, щоб востаннє перевірити невидиму гріверову нору. Залишалося тільки сподіватися, що почвари не порушать свого звичного розпорядку і не вилізуть серед білого дня. Томас був подумав, що може сам збігати до Стрімчака, стрибнути в нору і швидко набрати код, але побоявся небезпеки, що чигала на нього по той бік. Ньют має рацію: ліпше зачекати до ночі та сподіватися, що більшість гріверів розповзуться по Лабіринту і в норі їх не буде.

Мінхо повернувся цілий і неушкоджений, і, як Томасові здалося, сповнений впевненості, що вони мають справу з реальним виходом. Або входом: то вже з якого боку на нього подивитися.

Томас допоміг Мінхо роздати глейдерам зброю: хлопці постаралися змайструвати і дещо новеньке, щоб підготуватися до сутички з гріверами. Деякі дерев’яні кілки з загостреними вістрями перетворили на списи, решту пообмотували колючим дротом; ножі як слід нагострили і прикрутили до грубих палиць з нарубаних у лісі гілок; бите скло поприклеювали скотчем до лопат. Глейдери враз стали армією. На Томасову думку, доволі жалюгідною і погано підготовленою, але все-таки армією.

По завершенні роботи вони з Терезою усамітнилися в секретному місці в Могильнику, щоб остаточно визначитися, що робити по той бік гріверової нори і як ввести код у комп’ютер.

— Доведеться це зробити нам, — сказав Томас. Вони стояли, притулившись спинами до шорстких стовбурів дерев; зелене листя вже сіріло від браку штучного освітлення. — Якщо ми розділимося, то однак зможемо підтримувати зв’язок і допомагати одне одному.

Тереза обдирала кору з підібраної гілки.

— І все-таки комусь доведеться нас підстрахувати — про всяк випадок.

— Певно, що так. Мінхо і Ньют знають код, тому скажемо їм, щоб вони були готові його набрати, якщо ми… ну, ти розумієш…

Томасу не хотілося думати про погане.

— Виходить, що запасного плану ми не маємо, — позіхнула Тереза, наче життя було цілком звичайне.

— Все доволі просто: відбиваємося від гріверів, вводимо код і виходимо у відчинені двері. А потім поквитаємося з Творцями — чого б то не коштувало.

— Шість слів у коді й до біса гріверів, — Тереза переламала гілку навпіл. — Як гадаєш, як розшифровується «БЕЗУМ»?

Томасові мов під дих врізали. Чомусь тільки тепер, коли він почув слово від стороннього, в мозку ніби щось клацнуло. Він раптом зрозумів сенс, щиро дивуючись, чому досі не розгледів очевидного.

— Пам’ятаєш, я розповідав тобі про табличку в Лабіринті? Металева, з викарбуваними словами? — від хвилювання в хлопця шалено закалатало серце.

Тереза спантеличено наморщила чоло, та вже за мить в її очах зблиснуло розуміння.

— Точно! «Безпрецедентний експеримент: зона ураження мозку». БЕЗУМ. «БЕЗУМ — це добре», — ось що я написала на своїй руці! Цікаво, що це все-таки означає?

— Ніяк не збагну. А тому боюся: все, що ми збираємося зробити, в результаті виявиться грандіозною дурістю. І може перетворитися на криваву різанину.

— Всі чудово розуміють, на що йдуть, — Тереза взяла його за руку. — Нам нема чого втрачати, пам’ятаєш?

Томас пам’ятав, але чомусь слова дівчини не справили належного ефекту — дуже вже мало в них було надії.

— Нема чого втрачати, — повторив він.

Розділ 54

Саме перед тим, коли раніше зачинялася Брама, Казан подав вечерю, яка мала підтримати їхні сили на всю ніч. Напружена атмосфера, що панувала за столами, здавалося, була наскрізь пронизана відчуттям приреченості та тривоги. Томас сидів поруч із Чаком, який байдуже копирсався в тарілці.

— Отже… Томасе, — заговорив хлопчик з повним ротом картопляного пюре, — а мене на честь кого назвали?

Томас лише похитав головою — вони за крок від здійснення чи не найнебезпечнішого вчинку в житті, а Чак запитує, звідки в нього таке ім’я.

— Не знаю. Може, на честь Дарвіна? Це той чувак, який дотумкав до теорії еволюції.

— Закладаюся, що чуваком його ще ніхто не називав, — Чак знову набив рота — здається, вважаючи, що саме з повним ротом і найкраще розмовляти. — А знаєш, мені майже не страшно. Я хочу сказати, останні кілька днів ми просто відсиджувалися в Домівці й чекали, коли прийдуть грівери і схоплять одного з нас — гірше годі й вигадати. А тепер бодай самі йдемо до них, намагаємося щось зробити. Принаймні…

— Принаймні що? — перепитав Томас. Він і на мить не повірив, що Чак не боїться; було боляче дивитися, як він силкується бадьоритися.

— Ну… Всі тільки й торочать про те, що грівери можуть вбити лише одну людину. Напевно, я останній бовдур, та мене це обнадіює. У всякім разі, завдяки якомусь бідоласі більшість із нас прорветься. Краще вже один, ніж усі.

На саму думку, що кожен глейдер чіпляється за надію: помре хтось один, але не він сам, — стало гидко. І що більше Томас про це думав, то дужче сумнівався, що все буде саме так. Творці напевно в курсі їхнього плану, тому запросто могли перепрограмувати гріверів. А втім, ліпше вже марно сподіватися, ніж не мати надії взагалі.

— Хтозна. Якщо ми як слід організуємося, то взагалі всі виживемо.

Чак на мить припинив запихатися і пильно подивився на Томаса.

— Ти і справді так вважаєш — чи просто намагаєшся мене підбадьорити?

— Я вважаю, що можливий і такий варіант, — Томас проковтнув останній шматок і запив великим ковтком води. Так брехати йому ще ніколи не доводилося. Очевидно, що загиблих буде багато. Але він твердо постановив собі, що зробить усе від нього залежне, щоб Чак уникнув страшної долі. І Тереза. — Не забувай, що я пообіцяв. Плани не змінилися.

— А який у тому сенс? — нахмурився Чак. — Довкола тільки й розмов, що світ перетворився на одну велику купу дристу.

— Ну… може, й так, але ми знайдемо людей, які про нас подбають. От побачиш.

Чак підвівся з-за столу.

— Гаразд, не хочеться зараз про це думати, — промовив він. — Найголовніше — виведи мене з Лабіринту — і я стану найщасливішим шлапаком на світі.

— Лацно, — погодився Томас.

Його увагу привернув шум за сусідніми столами — Ньют з Альбі піднімали глейдерів. Прийшов час вирушати. Зовні Альбі видавався цілком нормальним, але Томаса непокоїв його моральний стан. За Томасовими спостереженнями, справжнім ватажком зробився Ньют; утім, часом і він мов з ланця зривався.

Крижаний страх і паніка, що їх так часто Томас відчував останніми днями, накрили його з головою. От і все. Час вирушати. Намагаючись не думати про погане і просто робити те, що мусить, Томас схопив наплічник. Чак у всьому його наслідував, і вони попрямували до Західної Брами — єдиної, з якої можна було потрапити до Стрімчака.

Терезу і Мінхо Томас угледів біля самісінької Брами; ті стояли ліворуч біля муру й обговорювали поспіхом складений план, як ввести код у комп’ютер після проникнення в гріверову нору.

— То що, шлапаки, готові? — запитав Мінхо, коли Томас із Чаком підійшли ближче. — Томасе, це твоя ідея, тож молися, щоб усе спрацювало. Як усе накриється, то я тебе власноруч придушу раніше за гріверів.

— Дякую, — кинув Томас. І однаково він не міг позбутися млосного відчуття в животі. Що як він помиляється? Що як усі його спогади — фальшивка, якимось чином вкладена йому в голову? На таке припущення хлопця затіпало, і він вмить відкинув цю страшну думку. Так чи так, а вороття немає.

Томас подивився на Терезу — та переминалася з ноги на ногу і потирала долоні.

— Ти як? — запитав він.

— Нормально, — відповіла дівчина, ледь усміхнувшись, хоч і видно було, що їй далеко до нормального стану. — Просто хочеться, щоб усе чимшвидше закінчилося.

— Амінь, сестро, — відгукнувся Мінхо. Він видавався цілком спокійним, впевненим у собі й, здається, зовсім не боявся. Томас йому навіть позаздрив.

Коли Ньют усіх нарешті зібрав, він закликав їх до тиші. Томас обернувся, щоб послухати його.

— Нас — сорок один, — Ньют завдав на спину наплічник, який тримав у руках, і загрозливо підніс угору грубезну палицю, кінець якої був обмотаний колючим дротом. — Перевірте, чи ніхто з вас не забув зброї. Крім цього, мені нема чого вам і сказати. План ви всі знаєте. Пробиваємося до гріверової нори, потім Томмі в неї стрибає, вводить чарівний код — і ми зможемо поквитатися з Творцями. Все просто.

Томас майже не слухав Ньюта. Він звернув увагу на Альбі який відколовся від гурту глейдерів і тепер з понурим виглядом стояв осторонь і смикав тятиву лука, втупившись у землю. На плечі в нього висів сагайдак зі стрілами. Томас дуже боявся, що в такому стані в критичній ситуації Альбі може всіх підвести. Отож Томас вирішив тримати на оці ватажка глейдерів.

— Можливо, слід виголосити напутнє слово абощо? — крикнув Мінхо, відвертаючи Томасову увагу від Альбі.

— Ти і виголоси, — сказав Ньют.

Мінхо кивнув і розвернувся до натовпу.

— Будьте обережні, — сухо промовив він. — Не загиньте.

Іншого разу Томас розреготався б, та нині було не до сміху.

— Чудово. Ото вже в біса підбадьорив, — озвався Ньют і тицьнув пальцем собі за спину, в напрямку Лабіринту. — План знають усі. Два роки на нас ставили досліди, як на мишах, та сьогодні ми дамо гідну відсіч! Сьогодні ми відплатимо Творцям — війну перенесемо на їхню територію! За будь-яку ціну! Сьогодні нехай бояться грівери.

Хтось схвально заулюлюкав, затим пролунав бойовий клич, до нього приєдналося ще кілька голосів, наростаючи, як гуркіт грому. Томас відчув приплив хоробрості, вхопився за це почуття, вчепився в нього, змушуючи розростися в душі. Ньют має рацію. Сьогодні вони битимуться. Сьогодні вони повстануть, раз і назавжди.

Томас був готовий. Він заулюлюкав разом з іншими. Він усвідомлював, що слід, мабуть, дотримуватися тиші, щоб не привертати до себе уваги, та зараз йому було байдуже. Гра почалася.

Ньют загрозливо підніс зброю над головою і крикнув:

— Слухайте, Творці! Ми йдемо!

Він розвернувся і побіг, майже не кульгаючи, в Лабіринт. У сірий морок коридорів, темніший за Глейд, повний тіней і чорноти. З улюлюканням глейдери підхопили свою зброю і кинулися слідом, навіть Альбі. Томас, із довгим списом, до вістря якого був примотаний ніж, біг поміж Терезою і Чаком. Його переповнило почуття відповідальності за друзів, аж важко стало бігти. Та він уперто мчав уперед, налаштований перемагати.

«Все вийде, — думав він. — Головне — дістатися нори».

Розділ 55

Зберігаючи рівний темп, Томас рухався кам’яним коридором до Стрімчака разом з іншими глейдерами. Він уже встиг звикнути до Лабіринту, та нийі все було інакше. Тупіт ніг відлунював од стін, а червоні вогники очей жуків-жалюків, здавалося, виблискували в заростях плюща ще загрозливіше — і сумнівів не було, що Творці спостерігають за втікачами і підслуховують. Так чи так, а сутичка неминуча.

«Боїшся?» — подумки звернулася до нього Тереза.

«Ні, я завжди любив поєднання слизу й сталі. Чекаю не дочекаюся зустрічі з гріверами». Йому самому не було смішно; Томас мимоволі подумав, чи прийде бодай колись мить, щоб він справді відчув радість.

«Кумедно», — відповіла дівчина. Вона бігла поруч, однак Томас дивився тільки вперед.

«З нами все буде гаразд. Ти, головне, тримайся ближче до мене і Мінхо».

«О мій лицарю в осяйних обладунках! Невже ти вважаєш, що я не здатна постояти за себе?»

Томас був протилежної думки — Тереза зовсім не з боязких.

«Ні. Просто намагаюся бути милим».

Гурт рухався, розтягнувшись на всю ширину коридору та зберігаючи рівний і водночас доволі швидкий темп, і Томас міркував, на скільки ще вистачить сил у не-бігунів. І тут, наче у відповідь на його неозвучене питання, Ньют збавив темп і, порівнявшись із Мінхо, ляснув того по плечу.

— Твоя черга вести перед, — почув Томас.

Мінхо кивнув, очолив загін і продовжив вести глейдерів нескінченними проходами, коридорами і поворотами. Тепер кожен крок віддавався Томасові болем у тілі. Відвагу, яка щойно переповнювала його, знову заступив страх. Зараз Томас думав лише про одне: коли грівери поженуться за ними і коли розпочнеться бій?

Глейдери бігли, але Томас помітив, що хлопці, не звиклі до забігів на такі довгі дистанції, вже знесиліли й жадібно хапали ротом повітря. Та ніхто не здавався. Вони мчали далі, а гріверів і близько не було. В Томаса з’явився слабкий проблиск надії на те, що вони, можливо, дістануться мети до появи гріверів. Можливо.

Нарешті, коли спливла ще година, яка видалася Томасу вічністю, хлопці наблизилися до останнього кам’яного коридору перед Стрімчаком — короткого відгалуження Т-подібного перехрестя.

Обливаючись потом, з калатаючим серцем, Томас порівнявся з Мінхо. Тереза прилаштувалася поряд. Перед поворотом наглядач стишив хід, а потім зупинився, подавши сигнал, щоб усі зробили те саме. Він обернувся, на обличчі читався страх.

— Чуєте? — прошепотів Мінхо.

Томас похитав головою, намагаючись побороти страх, що його вселяло нажахане обличчя товариша.

Наглядач бігунів навшпиньках прокрався вперед і зазирнув за ріг — достоту як тоді, коли цим самим шляхом вони з Томасом переслідували грівера. І, як і тоді, Мінхо різко відсмикнув голову і подивився Томасові в очі.

— О ні, — простогнав він. — О ні.

А потім Томас і сам усе почув. То ворушилися грівери. Чудовиська наче ховалися і чекали глейдерів, а тепер почали прокидатися. Не треба було навіть зазирати за ріг, аби зрозуміти, що зараз скаже Мінхо.

— Їх щонайменше дюжина. А може, і всі п’ятнадцять, — він зціпив зуби. — Просто сидять там і чекають на нас!

Томаса накрила крижана хвиля жаху. Він обернувся до Терези, хотів щось сказати — та затнувся, побачивши її сполотніле обличчя — такого страху він ніколи і ні в кого ще не бачив.

Ньют з Альбі кинулися в голову колони, до бігунів, які завмерли біля останнього рогу. Очевидячки, глейдери почули слова і далі передали всім, бо Ньют, підійшовши, сказав:

— Ну… ми здогадувалися, що доведеться битися.

Але тремтіння в голосі зрадило його — він казав те, що кажуть за таких обставин.

Томаса охопили схожі почуття. Одна справа — абстрактно міркувати про те, що «нема чого втрачати, битимемося, імовірно, один помре, а решта вціліє», і зовсім інша, коли — ось воно, буквально за рогом. У серце закралися сумніви в тому, що він живцем вибереться з халепи. Томас не розумів тільки одного: чому грівери просто сидять і чекають? Адже напевно жуки-жалюки попередили їх про наближення глейдерів. Можливо, Творці вирішили розважитися?

І раптом його осяяло.

— А що як вони встигли побувати в Глейді й когось ухопили? В такому разі ми можемо спокійно прошмигнути повз них — адже чого б то їм просто собі сидіти?..

Слова його урвав гуркіт за спиною, і Томас, обернувшись, побачив ще гріверів. Поблискуючи шпичаками і розчепіривши механічні кліщі, ті повзли коридором з боку Глейду. Томас і пискнути не встиг, як почув брязкання вже з протилежного боку довгого кам’яного коридору — і звідти на глейдерів насувалося кілька монстрів.

Зусібіч атакував ворог, брав у лещата.

Глейдери разом кинулися вперед і, щільно скупчившись, виштовхнули Томаса просто на перетин коридорів, один з яких вів до Стрімчака. Зграя гріверів, перепинивши шлях до нори, тепер опинилася у нього як на долоні — випущені шпичаки, пульсуючі слизькі желейні тіла. Чекають і спостерігають… Дві інші групи чудовиськ підібралися ближче і зупинилися всього за дюжину футів од загону, вочевидь, також спостерігаючи і на щось вичікуючи.

Томас повільно розвернувся на місці, намагаючись подолати страх, що скував кригою душу. Глейдери оточені. Варіантів не залишилося — бігти нема куди. За очима наростав біль.

Глейдери перемістилися в самісінький центр Т-подібного перехрестя, збившись довкола Томаса у ще тіснішу купу; всі дивилися на ворога, що їх оточив. Томас же опинився між Ньютом і Терезою й відчував тремтіння наглядача. Ніхто не промовив жодного слова. Чути було тільки дзижчання моторів і тоскне виття гріверів, що й далі сиділи на місці, наче насолоджуючись виглядом загнаних у пастку людей. Їхні огидні тіла то надималися, то здувалися в такт механічному диханню-свисту.

«Що вони роблять? — подумки запитав Томас у Терези. — Чого чекають?»

Дівчина не відповіла, і це його занепокоїло. Томас узяв її за руку. Глейдери стояли й не ворушилися, стискаючи свою нікчемну зброю.

Томас обернувся до Ньюта.

— Є ідеї?

— Ні, — відповів той трохи тремтячим голосом. — Ніяк не збагну, чого вони в біса чекають.

— Не варто було нам сюди йти, — раптом дуже-дуже тихо сказав Альбі з дивною інтонацією, яка лише посилилася гучною луною, що відбилась од стін коридорів.

Але Томас не мав наміру впадати у відчай — їм негайно треба було щось робити.

— У Домівці нам загрожувала б не менша небезпека. Дуже не хочеться це говорити, та коли один з нас помре, решта врятуються.

Зоставалося сподіватися, що спрацює теорія щодо загибелі тільки однієї людини. Лише тепер, коли Томас на власні очі побачив зграю гріверів за декілька кроків од себе, він збагнув реальний масштаб небезпеки. Та хіба хлопці спроможні здолати всіх почвар?!

По тривалій паузі Альбі промовив:

— Може, я… — він не договорив і ступив уперед, до Стрімчака — повільно, наче в трансі. Томас із жахом спостерігав за ним, не вірячи власним очам.

— Альбі! — гукнув Ньют. — Негайно повернись!..

Замість відповіді Альбі перейшов на біг і помчав просто до зграї гріверів, яка перепиняла шлях до Стрімчака.

— Альбі! — закричав Ньют.

Томас теж розтулив був рота, проте Альбі опинився в самісінькій гущавині зграї і вискочив одному з монстрів на спину. Ньют виборсався з натовпу і хотів був кинутися на допомогу, та вже заворушилися п’ятеро чи шестеро чудовиськ, і Альбі опинився у вирі металу та шкур. Томас схопив Ньюта за плечі, зупинивши на ходу, і рвонув назад.

— Відпусти! — заревів Ньют, намагаючись вивільнитися.

— Ти що, здурів?! — вигукнув Томас. — Йому вже нічим не зарадиш!

Ще двоє гріверів збудилися від сплячки і, повилазивши один на одного, навалилися на Альбі. Чудовиська з такою люттю заходилися шматувати хлопця, немов бажали продемонструвати глейдерам свою витончену жорстокість, щоб у тих не залишилося більше ніяких ілюзій. Дивно, та Альбі не кричав. Досі борючись із Ньютом, Томас, на щастя, тимчасово втратив сердегу з поля зору. Зрештою Ньют обм’як, і, повалившись назад, мало не впав. Томас допоміг йому втримати рівновагу.

Альбі кінець, подумав Томас, ледве стримуючи блювоту. Ватажок так боявся повертатися у світ, який згадав, що вирішив за краще пожертвувати собою. І тепер його нема. Буквально — нема.

Наче заворожений, Ньют дивився на те місце, де зник його друг.

— Неймовірно, — прошепотів він. — Не можу повірити, що він зважився на таке.

Томас лише похитав головою, не маючи сил бодай щось відповісти. Ставши свідком моторошної смерті, якою загинув Альбі, він раптом відчув зовсім новий, досі незнайомий душевний біль — божевільний, жахливий біль, що пройняв усе його єство. То було страшніше за фізичний біль. Навряд чи саме смерть Альбі справила на Томаса таке враження — він не симпатизував хлопцю. Але ж те, що він щойно от спостерігав, може статися і з Чаком — або Терезою…

До них протиснувся Мінхо і, поклавши руку Ньютові на плече, легенько його стиснув.

— Ми не маємо права не скористатися його жертвою, — сказав він і повернувся до Томаса. — У разі потреби ми з боєм прокладемо вам з Терезою шлях до Стрімчака. Проникніть в нору і зробіть, що мусите, а ми тим часом утримуватимемо гріверів, поки ви не подасте сигнал рушати за вами.

Томас подивився на три зграї гріверів — поки ще жоден з монстрів не ступив у напрямку глейдерів — і кивнув.

— Сподіваюся, якийсь час вони не рипатимуться. Щоб набрати код, нам знадобиться хвилина.

— Хлопці, як можна бути такими безсердечними? — пробурмотів Ньют з огидою в голосі, чим дуже здивував Томаса.

— А чого ти хочеш, Ньюте? — вигукнув Мінхо. — Щоб ми вдяглися в жалобу і влаштували похорон?!

Ньют не відповів, і далі дивлячись туди, де грівери, здавалося, пожирали тіло Альбі. Томас не втримався і мигцем глянув на зграю — на тулубі одного з чудовиськ яскравіла кривава пляма. Томаса мало не знудило, і він швидко відвів погляд.

— Альбі не хотів повертатися до минулого життя, — провадив Мінхо. — Він пожертвував собою заради всіх нас, чорт забирай, і як бачиш, вони не нападають, тож, можливо, план спрацював. Ми і справді виявимося безсердечними, якщо змарнуємо його жертву.

Ньют лише стенув плечима і заплющив очі.

Мінхо розвернувся до глейдерів, які тулилися один до одного.

— Слухайте! Першочергова задача — захистити Томаса і Терезу. Забезпечити їм прохід до Стрімчака і нори, щоб…

Грівери мов прокинулися, і ці звуки обірвали його на півслові. Томас із жахом звів очі. Почвари обабіч загону, здається, знову звернули увагу на глейдерів. Їхні тіла затремтіли, запульсували, зі слизької шкури повилазили залізні шпичаки. А потім одностайно рушили вперед, навівши на Томаса й решту глейдерів залізні кінцівки з пристосуваннями, готові убивати. Затискаючи глейдерів мов у сильце, грівери невблаганно наближалися.

Жертва Альбі виявилася марною.

Розділ 56

Томас схопив Мінхо за руку.

— Будь-що, а я мушу прорватися!

Він кивнув на зграю гріверів, що сунула з боку Стрімчака — величезну гуркітливу масу з випущеними шпичаками, що металево блищали. В приглушеному сірому мороці монстри здавалися ще моторошнішими.

Мінхо з Ньютом перезирнулися. Томас нетерпляче чекав відповіді — передчуття неминучої сутички здавалося йому нестерпнішим за страх перед нею.

— Вони вже поруч! — заверещала Тереза. — Треба щось робити!..

— Проведи їх, — Ньют майже пошепки скомандував Мінхо. — Проклади клятий шлях Томмі й дівці! Вперед!

Мінхо відповів одним коротким кивком — обличчя його прибрало виразу непохитної рішучості — і розвернувся до глейдерів.

— Рушаймо до Стрімчака! Вклинюємося в самісінький центр зграї і відтісняємо гадів до мурів! Наша задача — забезпечити Томасові й Терезі прохід до гріверової нори!

Томас подивився туди, звідки наближалися чудовиська, — тепер їх розділяло всього кілька футів, — і міцно стиснув свою жалюгідну подобу списа.

«Ми повинні триматися одне одного, — послав він думку Терезі. — Нехай хлопці б’ються, а наше завдання — дістатися нори».

Він почувався боягузом, та водночас розумів, що товариші загинуть марно, коли вони з Терезою не введуть код, що відкриє дорогу до Творців.

«Атож, — відповіла дівчина. — Тримаймося разом».

— Готуйсь! — прогуркотів просто над Томасовим вухом Мінхо, однією рукою здіймаючи вгору обмотану колючим дротом дрючину, а другою — довгий сріблястий ніж. Він націлив ніж на зграю гріверів, і на блискучому клинку віддзеркалилися їхні туші. — Вперед!

Не чекаючи відповіді, наглядач кинувся в атаку. За ним, не відстаючи ні на крок, Ньют, а слідом у кривавий бій з криком кинулися й інші глейдери — згуртованим озброєним загоном. Томас учепився Терезі в руку. Вони й далі стояли на місці, пропускаючи загін вперед, відчуваючи запах поту, запах страху, і вичікуючи нагоди блискавично стрибнути в нору.

Саме тієї миті, коли в повітрі пролунав гуркіт — жахлива какофонія з людських криків, реву моторів чудовиськ і бряцання дерев’яних знарядь об сталеві кліщі, яка свідчила про те, що перші підлітки врізалися в зграю гріверів, — повз Томаса пробіг Чак. Томас різким рухом руки схопив того за плече.

Чак сіпнувся назад і поглянув на Томаса. В очах хлопчика читався такий лютий страх, що в Томаса мало не розірвалося серце. І саме цієї миті він прийняв рішення.

— Чаку, ти підеш з нами з Терезою, — промовив він з притиском, аж годі було заперечувати.

Чак швидко подивився на битву, що розгорнулася попереду.

— Але… — затнувся він.

Томас розумів, що Чак відчув неймовірне полегшення, хоч і соромився в цьому зізнатися. Він спробував зберегти хлопчикову гідність, тому додав:

— Нам знадобиться твоя допомога біля гріверової нори — на той раз, якщо там виявиться одна з цих гадин.

Чак швидко кивнув — занадто швидко. У Томаса знову стислося серце. Бажання повернути Чака додому цілим і неушкодженим охопило його дужче, ніж досі.

— Чудово, — сказав він. — Хапай Терезу за другу руку — і вперед.

Чак, силкуючись зовні зберігати спокій, вчинив, як йому сказали. Томас зауважив, що, чи не вперше в житті, хлопчик не промовив жодного слова.

«Вдалося пробити прохід!» — вигукнула Тереза в його голові, та так пронизливо, аж болем прошило. Вона вказувала вперед, на вузький коридор у центрі. Глейдери відчайдушно билися, намагаючись відтіснити гріверів до мурів.

— Вперед! — крикнув Томас. Він помчав, тягнучи за собою Терезу і Чака. Виставивши поперед себе ножі та списи, вони щодуху рвонули лунким від криків коридором у самісіньку гущавину кривавої битви. До Стрімчака.

А довкруж розігралася справжня січа. Глейдери билися на самому адреналіні. Людські крики, брязкіт металу, ревисько моторів, протяжне підвивання гріверів, дзижчання пилок, клацання клішень і благання про допомогу — всі ці звуки оглушливо відлунювали від стін, зливаючись у страшну какофонію. Все змішалося — закривавлені людські тіла, сірі туші чудовиськ, блиск криці. Томас намагався не глипати по боках, а дивитися лише вперед — у вузький прохід, пробитий глейдерами.

На бігу Томас знову і знову повторював про себе слова коду — ЛІТ, МОР, КРОВ, СМЕРТЬ, ВКЛЯК, ТИЦЬ. Залишалося подолати всього кількадесят футів.

«Мене щось полоснуло по руці!» — скрикнула Тереза. Ледве вона це подумала, як Томас одразу ж відчув, як йому в ногу увігналося щось гостре. Він навіть не озирнувся, щоб дати відсіч. Його охопили сумніви в успіхові їхньої затії; немов каламутний вир, вони засмоктували свідомість, ослаблювали волю, тягнули на дно, змушуючи відмовитися від боротьби. Та він переборов себе і далі рухався до мети.

Попереду, десь за двадцять футів од них, показався Стрімчак, за яким зяяло порожнечею темно-сіре небо. Тягнучи за собою друзів, хлопець кинувся вперед.

Обабіч вирував бій, але Томас змусив себе не озиратися і не звертати уваги на зойки про допомогу. Раптом просто попереду виріс грівер. У кліщах він утримував якогось хлопця — Томас не розгледів його обличчя, — і той, намагаючись вивільнитися, яро штрикав ножем грубу, як у кита, шкуру чудовиська. Томас, не зупиняючись, відскочив ліворуч і знову помчав уперед. Ледве минувши грівера, він почув у себе за спиною несамовитий крик, що міг означати лише одне: глейдер зазнав поразки і загинув. Ще якийсь час крик не вщухав, розтинаючи повітря і заглушаючи галас битви, а потім його урвала смерть. На саму думку, що той бідолаха міг бути кимсь добре знайомим, у Томаса стислося серце.

«Не зупиняйся!» — крикнула Тереза.

— Та знаю! — загорлав у відповідь Томас, цього разу вголос.

Хтось промчав повз нього, відпихнувши вбік. Праворуч, обертаючи дисками пилок, наближався грівер, і глейдер, який відштовхнув Томаса, атакував монстра двома довгими піками, відвертаючи увагу на себе. Пролунав дзвін і брязкіт металу, і між людиною і монстром зав'язалася жорстока битва. Віддаляючись, Томас чув, як глейдер повторює йому вслід ті самі слова. Щось про захист. Це кричав Мінхо, і в голосі його чувся розпач і втома.

Томас нісся щодуху.

«Один мало Чака не зачепив!» — верескнула Тереза оглушливою луною у Томаса в голові.

Гріверів тільки додавалося, але глейдери квапилися на допомогу. Вінстон, який підібрав лук і сагайдак Альбі, запекло пускав рої сріблястих стріл у почвар, правда, більше мимо. З Томасом порівнялися незнайомі глейдери. Вони на ходу відбивалися від простягнутих до них металевих кінцівок своїми жалюгідними палицями, застрибували на чудовиськ і атакували. Галас битви — удари, брязкіт, крики, передсмертні стогони, дзижчання моторів, дзенькіт пилок, свист списів, скрегіт шпичаків об кам’яну долівку, благання про допомогу — все це стало майже нестерпним.

Томас із криком побіг далі, аж нарешті вони втрьох досягли Стрімчака. Томас зупинився біля самісінького краю так різко, що Тереза з Чаком налетіли на нього зі спини, і всі троє мало не полетіли в бездонну прірву. Томас миттєво обвів поглядом нору. Про її існування можна було здогадатися тільки по лозах плюща, що простягалися до неї і раптово зникали в повітрі — Мінхо з бігунами заздалегідь перекинули туди сплетені мотузки, прив’язавши їхні кінці до лоз плюща, що заплітав мури. Тепер шість чи сім лоз тяглись од краю стін до квадратного проходу, який невидимо ширяв у повітрі, і різко обривалися в порожнечі безодні.

Треба було стрибати. Але Томас завагався: чуючи за спиною моторошні звуки бою і дивлячись на примарний отвір унизу, він знову злякався — однак опанував себе.

— Терезо, ти перша.

Він вирішив стрибати останнім, аби впевнитися, що ні її, ні Чака не схопили грівери.

На диво, Тереза й миті не зволікала. Стиснувши Томасу руку і плече Чаку, вона стрибнула зі Стрімчака, у польоті випроставши ноги і притиснувши руки до боків. Затамувавши подих, Томас спостерігав, як дівчина пролетіла в ділянку неба, позначену мотузками, і вмить зникла. Її наче змело.

— Ого! — вигукнув Чак, так наче назовні на мить прорвався він колишній.

— Точно що ого, — кинув Томас. — Ти — наступний.

Чак і пискнути не встиг, як Томас міцно схопив його попід руки, стиснув за тулуб.

— Відштовхнися ногами, а я тебе підкину. Готовий? Один, два, три! — він крекнув від натуги і підкинув хлопчика в повітря.

Чак з вереском полетів у прірву, але трохи схибив та вдарився животом і руками об невидимі краї нори. Однак його ноги все-таки потрапили в портал, і він зник усередині. Чакова хоробрість схвилювала Томаса; в його серці щось ворухнулося.

Він зрозумів, що прикипів до хлопця. Полюбив, як рідного брата.

Хлопець підтягнув лямки наплічника і міцніше затиснув у правій руці саморобний спис. Від жахливих звуків позаду кров стигла в жилах. Стало боляче від неможливості допомогти глейдерам. «Просто роби, що мусиш!» — наказав він собі.

Зібравшись на мужності, Томас уперся списом у долівку, лівою ногою відштовхнувся від краю Стрімчака і стрибнув, полетівши спершу вперед, а потім вниз, у похмуру прірву. Списа він притиснув до себе, ноги виставив уперед, цілячись носаками в невидимий отвір, напружив тіло.

І провалився в нору.

Розділ 57

Ледве Томас опинився в гріверовій норі, як його шкіру обпекла хвиля крижаного холоду; спершу він відчув її пальцями ніг, а потім і всім тілом, наче провалився у крижану воду. Світ довкола потьмарився. Томас вдарився підошвами об ідеально гладеньку підлогу, але, послизнувшись, не втримався на ногах і впав навзнак, просто в Терезині обійми. Разом з Чаком Тереза допомогла йому втримати рівновагу. Тільки дивом Томас не виколов нікому з них око своїм списом.

Якби не Терезин ліхтарик, що розтинав навколишній морок вузьким промінцем, в гріверовій норі панував би непроглядний морок. Томас швидко роззирнувся і побачив, що вони опинилися у кам’яному десятифутовому циліндрі. Тут було вогко, стіни приміщення вкривав шар темної оливи, і простягалося воно щонайменше на дюжину ярдів уперед, а далі все тонуло в темряві. Томас подивився вгору, на отвір, крізь який вони пролетіли, — той скидався на квадратний люк, що вів у глибокий беззоряний простір.

— Комп’ютер там, — сказала Тереза, переключаючи його увагу.

За декілька футів далі по тунелю, куди вона спрямувала ліхтар, крізь брудне скло пробивалося тьмяне зелене світло, яким горів маленький квадратний екран. Просто під ним зі стіни виступала клавіатура; встановлена під кутом, щоб зручно було друкувати стоячи. Здавалося, ніби вона тільки й чекала миті, коли на ній наберуть код. Але Томас не міг позбутися відчуття, що все минуло занадто гладко, занадто легко, щоб бути правдою.

— Вводь слова! — вигукнув Чак, ляснувши Томаса по плечу. — Швидше!

Томас жестом велів Терезі ввести код.

— Ми з Чаком залишимося тут на той раз, якщо раптом грівери кинуться за нами в нору.

Томас дуже сподівався, що глейдери здогадалися більше не забезпечувати прохід по коридору і зосередилися на утриманні почвар подалі від Стрімчака.

— Добре, — відповіла Тереза — Томас був певен, що розумна дівчина не гаятиме часу на суперечки. Вона підскочила до комп’ютера і заходилася набирати код.

«Стривай! — подумки вигукнув Томас. — Ти добре пам'ятаєш слова?»

Тереза обернулася, нахмурившись:

— Томе, невже я схожа на дурепу? Я здатна запам’ятати…

Її урвав гучний шум, що почувся десь нагорі й позаду. Томас аж підстрибнув. Обернувшись, він побачив, що крізь отвір нори протискається грівер, мов за помахом чарівної палички виростаючи в темному просвіті отвору. Перш ніж влізти в нору, грівер втягнув шпичаки й увібрав механічні кінцівки, та щойно він глухо гепнувся на підлогу, знову наїжачився дюжиною гострих страшних пристосувань, які тут здавалися ще смертоноснішими.

Томас заштовхав Чака собі за спину й повернувся обличчям до монстра, виставивши списа, наче він і справді міг чимось зарадити.

— Терезо, швидше вводь код! — закричав він.

З мокрої шкіри грівера вискочив тонкий металевий стрижень, з якого з’явилися три леза, розгорнулися, наче пелюстки квітки, й, обертаючись, почали наближатися до Томасового обличчя.

Обіруч Томас міцно стиснув спис, а його вістря з примотаним ножем опустив поперед себе аж до підлоги. Відстань до нищівних лез, готових порубати його на капусту, скоротилася до двох футів. Томас напружив м’язи і щосили рвонув спис угору і вбік. Описавши дугу в повітрі, спис завдав удару по гріверових ножах, які, підлетівши вгору до стелі, впали просто на тулуб самого чудовиська. Монстр невдоволено ревнув і, вбираючи в себе шпичаки, відкотився назад на кілька футів. Томас стояв, важко відсапуючись.

«Можливо, вдасться його затримати, — крикнув він до Терези. — Поквапся!»

«Майже закінчила», — відповіла вона.

Грівер знову випустив шпичаки, посунув уперед і, викинувши іншу кінцівку, озброєну величезними кігтями, з клацанням спробував вихопити у хлопця спис. Томас замахнувся і, вклавши в удар усю силу, згори гепнув списом по клішні, поціливши в основу знаряддя. З гучним тріском і хлюпанням механічна кінцівка випорснула з кріплення і впала на підлогу. Майже відразу з рота істоти вихопилося пронизливе виття. Вона знову відступила, так само блискавично втягнувши шпичаки.

— А цих гадів можна здолати! — переможно вигукнув Томас.

«Комп'ютер не дає ввести останнє слово!» — пролунав у голові Терезин голос.

Томас її ледь розчув, тому не зрозумів, про що вона говорить. Йому було не до того: намагаючись скористатися тимчасовою безпорадністю грівера, він з войовничим гуком кинувся вперед. Щосили розмахуючи списом, хлопець вискочив на м’яку спину істоти і з гучним хрускотом відбив ще дві механічні «руки», що потягнулися були до нього. Потім напружив ноги, відчуваючи, як вони з бульканням занурюються в слизьку шкіру почвари, заніс списа над головою і всадив його в монстра. З рани бризнув фонтан липкої жовтої рідини, заливаючи Томасу ноги, та він і не думав відступати і намагався якнайглибше встромити зброю в огидну тушу. Нарешті випустив ратище з рук і зіскочив на підлогу, щоб знову приєднатися до Терези й Чака.

З дивною для себе насолодою Томас спостерігав, як грівер конвульсивно тіпався, розбризкуючи на всі боки жовту оливу. Він то втягував, то випускав шпичаки зі шкіри, а решта інструментів без ладу молотили на всі боки, врізаючись у тіло самого господаря. Невдовзі грівер став затихати, з кожною краплею крові а чи палива втрачаючи сили.

За кілька секунд він узагалі припинив ворушитися. Томас не міг повірити. У нього це просто в голові не вкладалося: він щойно здолав грівера — одну з почвар, які два роки тероризували глейдерів.

Хлопець озирнувся через плече на Чака. Хлопчик стояв неподалік, роззявивши рота.

— Ти його вбив, — прошепотів Чак і засміявся, наче враз вирішилися всі проблеми.

— Виявилося, що це не так уже й важко, — пробурмотів Томас і подивився на Терезу.

Дівчина відчайдушно молотила пальцями по клавіатурі. Він одразу ж зрозумів: щось пішло не так.

— У чому проблема? — гукнув він. Підскочивши до Терези, він подивився їй через плече і побачив, що вона знову і знову намагається набрати слово «ТИЦЬ», але марно — букви ніяк не хотіли з’являтися на екрані.

Дівчина вказала пальцем на брудне скло монітора, єдиною ознакою життя якого було тьмяне зеленаве світіння. Екран був порожній.

— Я ввела всі слова, одне по одному. Кожне відображалося на екрані, звучав сигнал — і воно зникало. Але останнє слово набрати не виходить. Узагалі нічого не відбувається!

Почувши це, Томас похолов.

— І… чому?

— Я не знаю! — вона повторила спробу, потім ще раз. Слово не з’являлося.

— Томасе! — заверещав Чак у них за спиною. Томас обернувся і побачив, що хлопчик показує на вхід у нору, через яку пхався ще один грівер. Просто в них на очах монстр гепнувся на труп свого родича, і відразу по тому в отворі показався ще один грівер.

— Що там таке?! — істерично заверещав Чак. — Ви казали, вони відключаться, щойно ви введете код!

Двоє гріверів стали рівно і, виставивши шпичаки, посунули на глейдерів.

— Не виходить ввести слово «ТИЦЬ», — промовив Томас, не так відповідаючи хлопчикові, як намагаючись знайти рішення…

«Нічого не розумію», — пролунав Терезин голос.

Грівери невблаганно наближалися, були вже за кілька футів. Відчуваючи, як страх починає паралізувати волю, Томас напружився і гнівно звів кулаки догори. Це повинно було спрацювати! Код повинен був…

— Може, треба просто натиснути оту кнопку? — промовив Чак.

Томаса так ошелешила несподівана пропозиція, що він навіть відвернувся від гріверів і втупився у хлопчика. Той показував на якусь цятку майже біля підлоги, просто під екраном і клавіатурою.

Не встиг Томас бодай пальцем ворухнути, Тереза вже сиділа навпочіпки. Згораючи від цікавості й сповнений надії, Томас блискавично кинувся на підлогу поруч із нею, щоб як слід роздивитися кнопку. Виття і гарчання гріверів уже лунали в нього за спиною, і хлопець відчув, як гострий кіготь підчепив футболтку і вперся в тіло. Томас не відреагував.

В стіну на висоті кількох дюймів од підлоги була вмонтована невелика червона кнопка. На ній чорним було написано два слова — настільки помітні, що Томас здивувався, як досі їх не зауважив.

ЗНИЩИТИ ЛАБІРИНТ

Зі ступору хлопця вивів різкий біль: один з гріверів схопив його двома клішнами і потягнув назад. Другий підповз до Чака і заніс над хлопчиком довге лезо.

Кнопка.

— Тисни! — вереснув Томас так голосно, як людина й верещати не може.

І Тереза так і зробила.

Щойно вона тицьнула в кнопку, раптом все стихло. А потім звідкись із глибини темного тунелю долинуло, як роз’їжджаються двері.

Розділ 58

Грівери вимкнулися майже миттєво: залізні кінцівки втягнулися в м’які тіла, прожектори згасли, мотори заглухли. А двері…

Розтиснулися клішні чудовиська, що схопило його, і Томас гепнувся на підлогу. Попри біль од кількох глибоких порізів на спині та плечах, хлопця охопила така ейфорія, що він і не знав, як реагувати. Він хапав ротом повітря, потім розсміявся, потім почав схлипувати, знову засміявся.

Чак миттю відскочив від гріверів і налетів просто на Терезу. Вона обійняла хлопчика і міцно пригорнула до себе.

— Це твоя заслуга, Чаку, — сказала дівчина. — Ми так зациклилися на безглуздому коді, що нам і на думку не спало, що «ТИЦЬ» слід розуміти буквально. Останнє слово, останній шматочок пазлу.

Томас знову розсміявся, дивуючись, що здатний на сміх після всього пережитого.

— Вона має рацію, друже! Ти врятував нас, чувак! Казав же я, що ми потребуємо твоєї допомоги! — Томас підвівся і, майже не тямлячись од щастя, обійняв їх обох. — Чак у нас тепер герой!

— А що з рештою? — запитала Тереза, кивнувши у бік входу до нори. Томасова радість згасла. Він відступив і обернувся до отвору нори.

Наче у відповідь на Терезине питання, крізь чорний квадрат у стелі хтось пролетів.

Мінхо. Здавалося, що садна, порізи й уколи вкривали відсотків дев’яносто його тіла.

— Мінхо! — вигукнув Томас, відчуваючи неймовірне полегшення. — Як ти? І що з рештою?

Мінхо, похитуючись, підійшов до круглої стіни тунелю і знесилено прихилився до неї, жадібно хапаючи ротом повітря.

— Ми втратили купу людей… Там, нагорі, суцільне криваве місиво… А потім вони раптом всі враз вимкнулися, — він замовк, глибоко вдихнув і з шумом видихнув. — Вам таки вдалося. Повірити не можу, що план спрацював.

Незабаром один по одному в отвір проскочили Ньют, Казан, Вінстон та інші. Зрештою до Томаса і двох його друзів приєдналися вісімнадцять вцілілих у бою — всі як один у подертому одязі, з ніг до голови перемащені людською кров’ю і слизом гріверів. Загальне число глейдерів в тунелі досягло двадцять одного.

— А решта? — запитав Томас, боячись почути відповідь.

— Половина, — відповів Ньют слабким голосом, — загинула.

Більше ніхто не промовив жодного слова. Запанувала тривала мовчанка.

— А знаєте що? — промовив Мінхо, випроставшись. — Так, половина загинула, та чорт забирай: друга половина таки вижила. І нікого не вжалили. Як Томас і припускав. Гадаю, час уже звідси забиратися.

«Надто багато, — подумав Томас. — Надто вже багато». Радість зникла без вороття, і її заступила глибока жалоба по двох десятках глейдерів, які поклали свої голови в нерівній сутичці. Попри відсутність вибору, попри впевненість, що якби вони не пішли на прорив, то загинули б усі, Томас відчував гіркоту втрати. Хоч і не знав загиблих близько. Невже такий бенкет смерті можна вважати перемогою?

— Забираймося, — погодився Ньют. — Негайно.

— І куди? — запитав Мінхо.

Томас махнув рукою в бік довгого чорного тунелю.

— Я чув, як там, у глибині, відчинилися двері.

Він старався не думати про всі жахи битви, яку вони щойно виграли. Про її жертв. Відкинув зайві думки, розуміючи, що до цілковитої безпеки глейдерам ще далеко.

— Тоді вперед, — сказав Мінхо. Він розвернувся і, не чекаючи на реакцію решти, поплентався в тунель.

Ньют кивнув, запрошуючи інших глейдерів іти за наглядачем, і вони один по одному зникли, поки в приміщенні не лишилися тільки він сам, Томас, Чак і Тереза.

— Я піду останнім, — сказав Томас.

Ніхто не заперечував. Ньют, потім Чак, а за Чаком Тереза вирушили в чорний тунель, непроглядна темрява якого, здається, поглинала навіть світло ліхтарів. Томас пішов слідом, навіть не обернувшись наостанок на дохлих гріверів.

Десь за хвилину він раптом почув попереду зойк, потім ще один і ще. Зойки поступово вщухали, наче ті, в кого вони вихоплювалися, кудись провалювалися…

Вервечкою глейдерів прокотився шепіт, і нарешті Тереза повернулася до Томаса:

— Мабуть, у кінці тунелю жолоб униз.

У Томаса тенькнуло в животі. Все і справді скидалося на гру — принаймні з точки зору тих, хто створив це місце.

Попереду й далі лунали охкання і зойки, що стихали десь унизу. Нарешті прийшла черга Ньюта, а за ним і Чака. Тереза спрямувала під ноги промінь ліхтаря, у світлі якого чорним зблиснув слизький металевий жолоб, що круто вів униз.

«Здається, ми не маємо вибору», — пролунав її голос у Томасовій голові.

«Мабуть, так». Томас нутром відчував, що це не кінець жахіть. Залишалося тільки сподіватися, що в кінці спуску на них не чекає чергова зграя гріверів.

Тереза ковзнула вниз із захопленим вереском, і Томас, не гаючи часу на сумніви, поквапився стрибнути за нею — все що завгодно, тільки не Лабіринт.

Його тіло ухнуло вниз по крутому жолобу, змащеному якоюсь слизотою з неприємним запахом чи то паленої пластмаси, чи то старим відпрацьованим моторним мастилом. Томас на ходу вивернувся, щоб ковзати ногами вперед, потім спробував сповільнити падіння, виставивши в боки руки. Марно — слизька бридота вкривала не тільки кожен дюйм жолоба, а й кам’яну арку; вхопитися було неможливо.

Крики глейдерів, які спускалися далеко внизу, луною докочувалися до Томаса. Він запанікував. Хлопець уявив, що всіх їх проковтнула якась гігантська істота, і тепер вони ковзають її довгим стравоходом й ось-ось опиняться у величезному шлунку. І тут, наче ця думка матеріалізувалася, Томас відчув зміну довколишніх запахів — потягнуло вогкістю і гниллю. Томас затиснув ніс руками, ледь стримуючи блювоту.

Тунель почав плавно звертати, потім закрутився спіраллю, що уповільнило рух, і раптом Томас врізався в Терезу, вціливши їй у голову. Він умить прибрав ноги. Вони падали й падали, а час, здавалося, розтягнувся, перетворившись на вічність. Хлопця охопив розпач.

Виток по витку, вони й далі спускалися по спіральному жолобу. Томаса мало не вивертало від смороду і нескінченного обертання у цій слизькій бридоті, якою він вимастився з ніг до голови. Він уже зібрався відвернутися до стіни й виблювати, коли раптом Тереза пронизливо зойкнула — й цього разу її голос не відлунював. Томас вилетів з тунелю, приземлившись просто на дівчину.

Повсюди один на одному лежали глейдери. Крекчучи, вони борсалися на землі, намагаючись вибратися з мішанини тіл. Перебираючи руками і ногами, Томас швидко відкотився від Терези, потім проповз іще кілька футів убік і все-таки виблював.

Досі тремтячи від пережитого, він мимоволі витер рота рукою, але тільки дужче перемастив обличчя слизькою бридотою. Томас сів, витер долоні об землю і тільки після цього оглянув місце, в якому опинився, одразу ж зауваживши, що решта глейдерів позбивалися в купу і теж із роззявленими ротами оглядають нову обстановку. Під час Переміни Томас бачив це приміщення, але тоді спогад був геть розпливчастим і швидко стерся.

Вони опинилися у великій підземній залі, такій просторій, що в ній могли б уміститися з десяток Домівок. Від підлоги і до стелі всі стіни зали були заставлені найрізноманітнішою електронікою і комп’ютерами, обплутані дротами і трубками. Уздовж однієї зі стін, по праву руч од Томаса, стояло з сорок здоровенних білих контейнерів, подібних до величезних трун. На протилежному боці розташовувалися великі скляні двері, але через брак світла неможливо було розгледіти, що за ними ховалося.

— Погляньте! — скрикнув хтось саме тієї миті, коли Томас і сам усе побачив і в нього перехопило подих. Тіло обсипали сироти, а по хребту, немов мокрий павук, пробіг холодок страху.

Просто попереду простягався горизонтальний ряд приблизно з двадцятьох затемнених вікон. За кожним із них сиділи люди — чоловіки і жінки, всі бліді й худі, — які, примружившись за склом, уважно спостерігали за глейдерами. Томаса лихоманило від страху — всі вони здавалися примарами. Злими, зголоднілими, лихими примарами, які, ймовірно, і за життя були не надто щасливі, а вже по смерті й поготів.

Утім, хлопець розумів, що перед ними далеко не примари. Це люди, які кинули їх у Глейд. Люди, які позбавили їх колишнього життя.

Творці.

Розділ 59

Томас відступив на крок, одразу ж зауваживши, що й решта зробили те саме. Мертва тиша висмоктала все життя з повітря, поки глейдери витріщалися на вікна, на людей за шибками. Один зі спостерігачів схилився і щось записав, інший потягнувся по окуляри й начепив їх на носа. Творці були одягнені в чорні піджаки поверх білих сорочок, а на правій стороні грудей було вишите якесь слово, що його Томас не міг роздивитися. Обличчя людей, які сиділи по той бік скла, наганяли нудьгу — всі як один виснажені й кощаві, жалюгідні на вигляд.

Вони й далі спостерігали за глейдерами: якийсь чоловік похитав головою, ще один — почухав ніс, а жінка кивнула; тільки ці звичайні людські рухи свідчили про те, що вони живі.

— Хто ці люди? — прошепотів Чак, і голос його покотила по залі рипуча луна.

— Творці, — відповів Мінхо і сплюнув на підлогу. — Я вам усім пики порозбиваю! — крикнув він так голосно, що Томасу закортіло затиснути вуха.

— І що робитимемо? — запитав Томас. — Чого вони чекають?

— Мабуть, знову активували гріверів, — відгукнувся Ньют. — І ті, мабуть, уже біжать…

Його обірвав гучний уривчастий сигнал, схожий на гудок величезної вантажівки, яка здає назад, тільки значно гучніший. Здавалося, що звук лунав звідусіль, від чого зала аж здригалася.

— І що тепер? — запитав явно схвильований Чак.

Усі чомусь дивилися на Томаса, але той у відповідь лише стенув плечима — він більше нічого не пам’ятав і вже не розумів, що відбувається. Як і решта, він був наляканий.

Хлопець заходився роззиратися, намагаючись виявити джерело сигналу, та як не старався, нічого не виявив. Потім краєм ока він помітив, що глейдери раптом обернулися до дверей. Хлопець простежив за їхніми поглядами і побачив, як відчиняються одні двері. В нього закалатало серце.

Нарешті пронизливий сигнал замовкнув, у залі стало тихо, як у міжзоряному просторі. Томас чекав, затамувавши подих, і подумки готувався до того, що в двері от-от увірветься якась жахлива тварюка.

Однак натомість до зали увійшло двоє людей.

Одна з них — жінка. Доросла. Середнього віку, одягнена в чорні штани і білу сорочку на ґудзиках. На грудях, написаний синіми великими літерами, був логотип «БЕЗУМ». Каштанове волосся жінки сягало плечей, а на худому обличчі блищали темні очі. Вона рушила залою, і не усміхаючись, і не хмурячись, наче не бачила глейдерів або не звертала на них уваги.

«Я її знаю», — раптом подумав Томас. Але спогад розплився, як туман; хлопець не міг пригадати ні імені жінки, ні того, який стосунок вона мала до Лабіринту. Вона просто здавалася знайомою. І справа тут була не лишень у зовнішності, а ще й у ході, і в манерах — жінка трималася дуже прямо і, здається, зовсім не вміла усміхатися. Вона зупинилася за кілька футів од гурту глейдерів і повільно, зліва направо, обвела очима кожного, пильно вдивляючись в обличчя.

Другою людиною виявився підлітком. Одягнений він був у завелику на нього спортивну куртку з каптуром, що приховував обличчя.

— Ласкаво просимо назад, — нарешті промовила жінка. — Понад два роки, а загиблих так мало. Дивовижно.

Томас роззявив рот, відчуваючи, як червоніє обличчя.

— Перепрошую? — обурився Ньют.

Жінка знову уважно обвела очима натовп глейдерів, після чого втупилася у Ньюта.

— Все пройшло згідно з планом, містере Ньютоне. Хоча ми очікували, що людей загине дещо більше.

Жінка повернулася до свого компаньйона і стягнула з його голови каптур. Хлопець підвів голову і подивився на них вологими від сліз очима. Глейдери як один охнули від подиву. В Томаса підкосилися ноги.

То був Галлі.

Томас кліпнув, потер очі — достоту як персонаж з мультфільму. В душі у нього боролися шок і злість.

То був Галлі.

— А він що тут робить? — вигукнув Мінхо.

— Тепер ви в безпеці, — відрубала жінка, наче зовсім не звернула уваги на вигук наглядача. — Будь ласка, розслабтеся.

— Розслабтеся? — гаркнув Мінхо. — Хто ви така, щоб говорити нам «розслабтеся»? Ми вимагаємо викликати поліцію, мера, президента — когось!

Томас занепокоївся, щó Мінхо може втнути, — й водночас він був не від того, щоб той від душі затопив їй по пиці.

Примружившись, жінка подивилася на Мінхо.

— Ти гадки не маєш, що кажеш, хлопче. Я очікувала більшої зрілості від людини, яка змогла пройти випробування Лабіринтом.

Її зичливість уже дратувала Томаса.

Мінхо хотів був відповісти, та Ньют вчасно штрикнув його ліктем у бік.

— Галлі, — промовив Ньют. — Що тут коїться?

Чорнявий хлопець зблиснув очима на Ньюта і лишень тихо похитав головою, але нічого не відповів. «Щось із ним не так», — подумав Томас. Навіть гірше, ніж раніше.

Жінка кивнула, так наче пишається ним.

— Ви ще подякуєте нам за те, що ми для вас зробили. Я можу лише обіцяти це і сподіваюся, вам вистачить клепки визнати, що ми мали рацію. А як ні, то вся затія була помилковою. Лихі часи, містере Ньютоне. Лихі часи, — вона помовчала. — І насамкінець, певна річ, остання Змінна.

Жінка відступила назад.

Томас перевів погляд на Галлі. Все тіло хлопця затрусилося, обличчя зблідло, а на ньому, наче на білому аркуші паперу, криваво-червоними плямами вирізнялися мокрі заплакані очі. Хлопець стиснув губи, і шкіра навколо рота почала тремтіти, наче він намагався щось сказати, але не міг.

— Галлі! — вигукнув Томас, намагаючись подолати ненависть, яку відчував до хлопця.

З рота Галлі вихопилися слова.

— Вони… мене контролюють… Я не… — його очі вибалушилися, а одна рука учепилася в горло, наче Галлі щось душило. — Я… мушу… — прохрипів він і замовк. Обличчя його розгладилося, тіло розслабилося.

Ситуація достоту нагадувала ту, в якій опинився Альбі, коли вирішив заговорити відразу після Переміни. Тоді він поводився так само. Що все це…

Не встиг Томас додумати, як Галлі завів руку за спину і з задньої кишені витягнув щось довгасте і блискуче; на сріблястій поверхні предмета відбилося світло ламп, що висіли під стелею — Галлі стискав у руці грізний на вигляд кинджал. З несподіваною швидкістю він відхилився назад і метнув зброю в Томаса. Вмить хлопець почув праворуч від себе крик і вловив рух. До себе.

Клинок закрутився в повітрі — Томас чітко бачив кожен його оберт, наче час, знущаючись, уповільнив хід, даючи можливість вповні відчути весь жах. Плавно перевертаючись, ніж летів просто в Томаса. З горла вихопився здавлений крик; Томас хотів відхилитися, але не міг зрушити з місця.

А потім, невідь-звідки, просто перед ним виріс Чак. Томас відчував, що ноги в нього немов приросли до підлоги. Геть безпорадний, він міг лише спостерігати за жахливою сценою, що розігралася на його очах, і не міг нічого вдіяти.

З нудотним хлюпанням кинджал встромився Чаку просто в груди по саме руків’я. Хлопчик скрикнув, упав на підлогу й забився в конвульсіях. З рани темно-червоним струмком ринула кров. У передсмертній агонії хлопчик безладно бив ногами по землі, на губах виступила кривава піна. Томас почувався так, наче рухнув світ довкола нього й прим’яв його своїми уламками.

Він кинувся на підлогу й обхопив тіло хлопчика.

— Чаку! — скрикнув він. Відчайдушний зойк наче кислотою обпік горло. — Чаку!

Хлопчик конвульсивно сіпався, а кров, що й далі цебеніла з рани, рота і носа, заливала Томасу руки. Чакові очі закотилися, перетворившись на дві порожні білі сфери.

— Чаку… — прошепотів Томас. Але ж можна щось зробити! Його можна врятувати! Вони повинні…

Раптом конвульсії припинилися, і хлопчик затих. Очі стали прямо і сфокусувалися на Томасові, наче досі чіплялися за життя.

— Том… масе… — ледь чутно вимовив хлопчик одне-єдине слово.

— Тримайся, Чаку, — відповів Томас. — Не вмирай — борися! Хто-небудь, допоможіть!

Ніхто не ворухнувся, і в глибині душі Томас розумів чому: тепер йому вже нічим не зарадиш. Це кінець. Перед очима в Томаса попливли темні кола, зала похитнулася й закружляла. «Ні, — думав він. — Не Чак! Не Чак! Хто завгодно, тільки не він!»

— Томасе, — прошепотів Чак. — Знайди… мою… маму… — він хрипко закашлявся. З рота навсібіч полетіли криваві бризки. — Скажи їй…

Він не договорив. Очі його заплющилися, тіло обм’якло, і Чак востаннє зітхнув.

Томас дивився й дивився на нього. На мертве тіло.

Аж тут із Томасом щось сталося. Він відчував, як глибоко в грудях, немов з маленького зернятка, зароджується лють, жага помсти, ненависть. Усередині розросталося щось похмуре і моторошне, пробиваючись крізь легені, шию, руки і ноги, крізь мозок, а потім ніби вибухнуло і вихопилося назовні.

Він випустив Чака з рук, підвівся, тремтячи всім тілом, і повернувся обличчям до двох візитерів.

А потім його мов перемкнуло. Просто перемкнуло.

Томас кинувся вперед і, вчепившись пальцями в горлянку Галлі, немов клішнями, повалив його на підлогу. Тоді сів на нього згори, затиснув ногами, щоб той не зміг ухилитися, і став молотити.

Лівицею утримуючи ворога за горло, він притискав Галлі до підлоги, а правим кулаком бив у обличчя. Удар по удару. Бив по вилицях, по носі. Удар по удару. Чувся хрускіт кісток, хляпала кров, залою полинули дикі крики, й незрозуміло було, чиї голосніші — Томасові чи Галлі. Томас усе дубасив його — дубасив, вкладаючи в удари всю лють, яка в ньому накипіла — страшнішої він досі ще не відчував.

Коли Мінхо з Ньютом почали відтягувати його вбік, він і далі несамовито молотив руками в повітрі. Наглядачі волочили його по підлозі, а він звивався всім тілом і скажено опирався, кричав, вимагаючи, щоб його відпустили. Томас спопеляв Галлі поглядом, буквально відчуваючи, як з його очей вихоплюється вогненний потік ненависті, який поєднує його з ворогом, що вже лежав нерухомо.

Та раптом гнів і жага помсти здиміли, і їх заступили думки про Чака.

Томас вивільнився з рук Мінхо і Ньюта, підбіг до обм’яклого неживого тіла і підхопив його на руки, не звертаючи уваги на кров і маску смерті, що застигла на обличчі хлопчика.

— Ні! — вигукнув Томас. — Ні!

До нього підійшла Тереза і поклала на плече руку, але він відштовхнув її.

— Я пообіцяв йому! — заревів він і сам зрозумів, що в голосі з’явилися дивні нотки. Майже божевільні. — Я пообіцяв йому, що врятую і поверну додому! Я пообіцяв!

Тереза мовчала і лише кивала, не підводячи очей.

Томас пригорнув Чака до грудей, притиснув щосили, наче це могло повернути його до життя чи бодай показати, який вдячний Томас йому за порятунок, за дружбу, яку хлопчик йому запропонував, коли цього не зробив ніхто.

Томас плакав — ридма ридав, як ніколи досі. Його гучні схлипування відлунювали в приміщенні, наче стогони катованого.

Розділ 60

Нарешті Томас узяв себе в руки, втишуючи болісну хвилю свого нещастя. У Глейді Чак став для нього символом того, що рано чи пізно вони повернуться до нормального життя. Вони спатимуть у ліжках. Їх цілуватимуть на добраніч. Вони їстимуть яєчню з беконом на сніданок. Вони будуть щасливі.

А тепер Чака не стало. І його обм’якле тіло, яке стискав Томас, здавалося зловісною ознакою того, що не судилося здійснитися всім сподіванням на щасливе майбутнє, та й сам світ далеко не такий, яким його Томас уявляв. Навіть після втечі з Лабіринту попереду на них чекали жахливі дні. Життя, сповнене страждань.

Спогади Томаса були хіба уривчасті. Але у тих уривках не бачив він нічого доброго.

Він постарався подолати біль, заховати його глибоко в душі. Заради Терези. Заради Ньюта і Мінхо. Хай там що на них чекає, а всі негаразди вони здолають разом, і саме це найголовніше.

Томас відпустив Чака і різко відвернувся, намагаючись не дивитися на почорнілу від крові сорочку хлопчика. Змахнув зі щік сльози, витер очі й подумав, що мав би соромитися істерики, та йому зовсім не соромно. Нарешті він звів голову і подивився на Терезу. Зазирнув у її великі сині очі, сповнені смутку — як за Чаком, так і за ним самим, Томас був у цьому впевнений.

Тереза нахилилася і, взявши його за руку, допомогла підвестися. І потому як Томас підвівся, вони вже не відпускали одне одного, й далі тримаючись за руки. Хлопець стиснув Терезину долоню, намагаючись передати, що зараз відчуває. Ніхто не промовив жодного слова; більшість глейдерів просто стояли і з непроникними обличчями дивилися на тіло Чака, наче вони вже давно переступили ту межу, за якою ще могли щось відчувати. Ніхто не дивився на Галлі, який ще дихав, та лежав нерухомо.

Тишу порушила жінка з бейджем «БЕЗУМ».

— Усе, що відбувається, відбувається з певною метою, — сказала вона. Тепер у її голосі не вчувалися жорсткі нотки. — Ви повинні це зрозуміти.

Томас подивився на неї, вкладаючи в погляд всю ненависть, яку мав у душі, але не рушив з місця.

Тереза поклала руку йому на плече і легенько його стиснула. «І що тепер?» — запитала вона подумки.

«Не знаю, — відповів він. — Я не можу…»

Раптом крики і гамір, що пролунали з боку входу, яким скористалася жінка, урвали Томаса на півслові. Вочевидь, пані неабияк перелякалася, адже на її обличчі не лишилося ні кровинки, коли вона обернулася до входу. Томас простежив за її поглядом.

У залу ввірвалося кілька чоловіків і жінок, одягнених у брудні джинси і наскрізь промоклі куртки. Вони щось кричали, віддавали одне одному команди і розмахували зброєю. Томас не міг зрозуміти сенс їхніх слів, але зауважив, що зброя — рушниці й пістолети — виглядала якось… архаїчно й убого. Наче іграшки, що їх кинули на кілька років у лісі, а знайшло наступне покоління дітей, які вирішили побавитися у війну.

Просто на Томасових очах двоє влетіли в залу й миттю збили жінку з ніг, після чого один з них трохи відступив назад і прицілився з пістолета.

«Не може бути, — промайнуло у Томаса в голові. — Не…»

У повітрі зблиснуло, прогриміли постріли, і тіло жінки прошило кілька куль, перетворивши його на криваве місиво. Томас позадкував і мало не впав, об щось перечепившись.

Один з чоловіків попрямував до гурту глейдерів, тоді як інші розосередилися по всій залі та здійняли стрілянину по вікнах, за якими сиділи спостерігачі. Томас почув дзвін розбитого скла, людські зойки, побачив кров — і відвернувся, зосередивши увагу на чоловікові, що підійшов до глейдерів. То був темночубий молодик, але з глибокими зморшками довкола очей, наче всі дні свого життя він проводив, мріючи тільки про те, як дожити до наступного дня.

— На пояснення немає часу, — швидко промовив він. — Просто бігом за нами — так прудко, наче від цього залежить усе ваше життя. Бо, по суті, так воно і є.

Сказавши це, незнайомець махнув рукою своїм компаньйонам, виставив поперед себе пістолет і помчав до великих скляних дверей. Гуркіт пострілів і передсмертні крики Творців і далі оглушували залу, але Томас, намагаючись не слухати їх, кинувся робити те, що йому наказали.

— Вперед! — гаркнув за його спиною один з рятівників — зараз Томас сприймав цих людей саме як таких.

Недовго роздумуючи, глейдери скорилися і, мало не відтоптуючи один одному ноги, кинулися геть із зали, подалі від гріверів і Лабіринту. Томас, досі тримаючи Терезу за руку, тікав разом з усіма, тримаючись у кінці гурту. Вибору не було — Чакове тіло довелося залишити.

Томас нічого не відчував — він наче закам’янів. Спершу він мчав довгим коридором, потім — тьмяно освітленим тунелем. Злетів нагору гвинтовими сходами. Довкола панувала пітьма, пахло електронним обладнанням. Ще один коридор. Знову вгору по сходах. Знову коридори. Томасові хотілося відчувати біль від втрати Чака, хотілося радіти втечі, насолоджуватися тим, що поруч Тереза. Але надто вже багато всього сталося. У душі лишилася сама порожнеча. Пустка. Він просто біг далі.

Отак вони бігли; частина чоловіків і жінок очолили колону і вели її за собою, друга частина — замикала з підбадьорливими окриками.

Вони мчали вперед без упину й незабаром опинилися біля ще одного ряду скляних дверей. Проскочили в них і вибігли надвір під сильну зливу, що буквально обрушилася з чорного неба. Нічого не було видно, крім блиску тьмяних цівок води.

Ватажок рятувальників зупинився лише тоді, коли підбігли до великого автобуса — його металеві боки були понівечені вм’ятинами і глибокими подряпинами, а мало не всі вікна помережало густе павутиння тріщин. Через потоки води, що омивали автобус, він здавався Томасові якимось химерним чудовиськом з глибин океану, що показало над хвилями свою спину.

— Залазьте! — крикнув чоловік. — Швидше!

Один по одному глейдери швидко протискалися досередини. Здавалося, це ніколи не закінчиться: штовхаючись і спотикаючись, діти квапилися видертися на три сходинки і зайняти місця в салоні.

Томас опинився в хвості черги, Тереза ж стояла перед ним. Він задер голову до неба, відчуваючи, як по обличчю барабанять краплі дощу — теплого, майже гарячого, якогось аж густого, що вмить привернуло його увагу і, на диво, допомогло трохи розвіятися. Чи, може, оманливе враження густоти виникло через інтенсивність зливи. Томас постарався зосередитися на автобусі, на Терезі й на втечі.

Вони вже стояли майже біля дверей автобуса, коли хтось стукнув Томаса в плече, схопив за футболку і смикнув назад. Він скрикнув, випустивши Терезину руку, і гепнувся на землю, розбризкуючи довкола воду з калюжі. Хребет пронизав біль, та вже за мить, усього за кілька дюймів від обличчя, з’явилась жіноча голова, заступивши Терезу.

Брудне засмальцьоване волосся, що обрамляло затінене лице незнайомки, звисало донизу й торкалося Томасової шкіри. В ніс ударив страшенний сморід — щось середнє між запахом тухлих яєць і скислого молока. Жінка трохи відслонилася, і в світлі чийогось ліхтарика Томас зміг роздивитися її: бліда зморщена шкіра, вкрита страшними гнійними виразками. Томас закам’янів від страху.

— Ви всіх нас врятуєте! — мовила страшна жінка, обдавши Томаса бризками слини. — Врятуєте нас від Спалаху! — вона зареготалася, але її зловісний сміх більше нагадував напад сухого кашлю.

Жінка зойкнула, коли один з рятувальників схопив її обіруч і відкинув убік. Швидко оговтавшись, Томас підвівся і повернувся до Терези. Тепер увага дівчини була прикута до чоловіка, який відштовхував ту навіжену. Жінка майже не пручалася, тільки ледь помітно посмикувала ногами і невідривно дивилася на Томаса. Раптом вона тицьнула в нього пальцем і заволала:

— Не вір їхнім словам! Ви врятуєте нас від Спалаху, ви!

Відтягнувши жінку від автобуса на кілька ярдів, чоловік штовхнув її на землю.

— Лежи і не рипайся, а то пристрелю! — гаркнув він, потім повернувся до Томаса. — Бігом досередини!

Переляканий хлопець розвернувся і за Терезою піднявся сходинками в автобус. Вони пройшли між рядами сидінь у кінець салону — глейдери здивовано вирячалися на Томаса — і всілися на останні місця, притулившись одне до одного. Зовні по шибці чорними патьоками бігла вода, а по даху гучно барабанили важкі краплі дощу. Небо над головою струсонув гуркіт грому.

«Що це було?» — подумки запитала Тереза.

Томас не знав відповіді, тому лише похитав головою — він знову подумав про Чака, забувши про навіжену жінку, і серце краялося. Томасові було начхати на грім і на все інше. Не радувало те, що вони все-таки вибралися з Лабіринту. «Чак…»

Через прохід від них сиділа жінка з команди рятувальників. Їхній ватажок — чоловік, який звернувся до них у залі, скочив у автобус, сів за кермо і завів мотор. Автобус покотився вперед.

Цієї миті Томас помітив за вікном якийсь незрозумілий рух. Вочевидь, жінка у виразках підвелася з землі й побігла до кабіни автобуса, несамовито розмахуючи руками і вигукуючи якісь слова, що тонули в негоді. Очі її палали чи то від божевілля, чи то від жаху — Томас не міг сказати.

Жінка зникла з поля зору, і Томас припав до шибки.

— Стривайте! — крикнув він, та його не почули. А якщо й почули, то не звернули уваги.

Водій натиснув на газ, автобус рвонув уперед — і збив жінку. Коли передні колеса переїхали її тіло, від різкого поштовху Томаса мало не скинуло з сидіння; ще поштовх — і підстрибнули вже задні колеса. Томас глянув на Терезу — судячи з виразу її обличчя, її нудило так само, як і його.

Водій без слова й далі тиснув на газ, і автобус помчав далі в дощову ніч.

Розділ 61

Наступна година для Томаса перетворилася на мішанину картин і звуків.

Водій гнав автобус на величезній швидкості крізь міста і села, та через зливу розгледіти їх було майже неможливо. Вогні й будівлі розмило водою, наче в галюцинації наркомана. В одному з населених пунктів до автобуса кинулася юрба людей — всі в обдертому ганчір’ї, з прилиплим до чола волоссям, з обличчями, спотвореними такими самими жахливими виразками, як і в тієї жінки. Нещасні несамовито гамселили по бортах автобуса, наче просили, щоб їх забрали з собою і позбавили злиденного існування.

Автобус навіть не збавив ходу. Тереза мовчала.

Томас нарешті набрався сміливості та звернувся до жінки, що сиділа через прохід.

— Що відбувається? — просто поцікавився він, не знаючи, як сформулювати питання.

Жінка обернулася до нього. Мокре чорне волосся обрамляло її обличчя сплутаними пасмами. Темні очі були сумні.

— Це дуже довга історія.

На диво, голос жінки звучав набагато м’якше, ніж Томас очікував, і вселяв надію на те, що вона справді друг, як і решта людей з-поміж рятівників. Попри той факт, що вони без жалю розчавили оту навіжену.

— Будь ласка, — мовила Тереза — Будь ласка, розкажіть нам бодай щось!

Якийсь час жінка переводила погляд то на Томаса, то на Терезу, а потім зітхнула:

— Мине якийсь час, перш ніж до вас повернеться пам’ять, якщо взагалі повернеться — ми не вчені, тож гадки не маємо, що і як вони там з вами робили.

На саму думку, що, можливо, пам’ять втрачено назавжди, в Томаса обірвалося серце, але він продовжив розпитувати.

— Хто ті люди?

— Усе почалося зі спалахів на Сонці, — відповіла жінка, і погляд її потемнів.

— Що… — почала була Тереза, але Томас цикнув на неї.

«Нехай сама розповідає, — подумки сказав він. — Здається, вона не проти спілкуватися».

«Гаразд».

Жінка говорила, немов у трансі, очі її були прикуті до якоїсь невидимої точки.

— Сонячні спалахи неможливо було передбачити. Спалахи — явище нормальне, але ці викиди були небувалої потужності, яка росла й росла, а коли врешті-решт це помітили, було вже запізно — до тієї миті, як вони обпекли Землю, залишалися лічені хвилини. Спершу згоріли всі супутники і загинули тисячі людей, а за декілька наступних днів жертвами викидів стали мільйони. Велетенські території перетворилися на випалені пустелі. А потім прийшла хвороба.

Жінка замовкла, перевела подих.

— Оскільки загинула вся екосистема, стримувати хворобу стало неможливо — навіть локалізувати її в Південній Америці. Джунглі зникли, а комахи залишилися. Зараз люди називають хворобу Спалахом. Страшна зараза… Лікуватися можуть собі дозволити тільки найбагатші, але цілком вилікуватися однаково неможливо. Хіба що правдиві чутки з Анд.

Томас мало не порушив власний наказ, який тільки-но сам дав Терезі. У мозку роїлися мільйони запитань, але він мовчки слухав розповідь, відчуваючи, як у грудях розростається страх.

— Що стосується вас — усіх вас, — то ви всього лише купка з мільйонів сиріт. Через оті тести пройшли тисячі, і зрештою для найсерйознішого випробування вибрали вас. Для фінального тесту. Все, що з вами відбувалося, було ретельно сплановано і прораховано. Тести — це щось на взір каталізатора, дозволяє вивчити реакції, мозкові хвилі й думки з метою знайти людей, здатних допомогти в боротьбі зі Спалахом.

Вона знову помовчала, заправила за вухо пасмо волосся.

— Більшість фізичних симптомів викликано якимись іншими причинами. Спершу з’являються галюцинації, потім тваринні інстинкти починають домінувати над людськими. Врешті-решт відбувається цілковитий розпад особистості. Все йде від мозку. Спалах живе в мозку жертви — це страшна зараза. Ліпше просто померти, ніж її підхопити.

Жінка, яка весь цей час витріщалася в нікуди, нарешті подивилася на Томаса, на Терезу, потім знову на Томаса.

— Ми не дозволимо експериментів на дітях. Ми своїм життям присяглися, що здолаємо «БЕЗУМ». Людина мусить залишатися людиною незалежно від мети.

Вона поклала руки на коліна й опустила очі.

— З часом ви дізнаєтеся більше. Ми живемо далеко на півночі. Між нами й Андами на кілька тисяч миль простягається величезна територія. Люди називають її Пеклом. Вона розташована там, де колись був екватор, а тепер там тільки спека, пил і натовпи приречених на загибель дикунів, уражених Спалахом. Ми плануємо перетнути ці землі та спробувати знайти ліки. Але спершу знищити «БЕЗУМ» і покласти край нелюдським експериментам, — жінка пильно подивилася на Томаса, потім перевела погляд на Терезу. — Ми дуже сподіваємося, що ви до нас приєднаєтеся.

Вона відвернулася і втупилася у вікно.

Томас поглянув на Терезу й запитально звів брови. Дівчина тільки похитала головою, потім схилила її на Томасове плече і заплющила очі.

«Я дуже втомилася, щоб зараз думати про це, — сказала вона. — Ми поки що в безпеці, а решта не має значення».

«Можливо, і в безпеці, — відповів він. — Можливо…»

Томас почув посопування — Тереза заснула, але до нього — він знав — ще дуже довго не прийде сон. У душі вирували такі суперечливі емоції, що хлопець навіть не міг зрозуміти, які саме. Та однак ліпше вже така незрозумілість, ніж тупий вакуум, у якому він нещодавно перебував. Томас сидів і вдивлявся в темряву, в дощ за вікном, а в голові вертілися слова: «Спалах», «хвороба», «експеримент», «Пекло», «БЕЗУМ». Залишалося тільки сподіватися, що надалі події розгортатимуться краще, ніж у Лабіринті.

Томас підстрибував і погойдувався на сидінні, відчуваючи, як підскакує на його плечі Терезина голова щоразу, коли колеса потрапляли в глибоку вибоїну; чув, як вона ворушиться спросоння і знову провалюється в сон; дослухався до приглушеного перешіптування інших глейдерів, але його думки мимоволі поверталися до одного і того самого.

До Чака.

За дві години автобус зупинився.

Заїхали на багнисту стоянку біля непоказної будівлі з декількома рядами вікон. Знайома вже жінка з іншими рятівниками провела дівчину і дев’ятнадцять хлопців крізь головний вхід до будинку, потім нагору сходами, і завела до просторого дортуару, де вздовж стіни простягався ряд двоярусних ліжок. На протилежному боці стояло кілька шаф і столів. Усі вікна були запнуті шторами.

Томас оглянув приміщення з цікавістю, але без зайвого захвату — тепер його важко було чимось заінтригувати або здивувати.

Це місце рясніло барвами: пофарбовані ясно-жовтою фарбою стіни, червоні ковдри, зелені штори. Після сумної сірості Глейду здавалося, ніби дітей закинули на веселку. Всі ці заправлені ліжка, новенькі шафи й інші речі… відчуття нормальності аж приголомшувало. Надто вже все добре, щоб бути правдою. Переступаючи поріг нового помешкання, мабуть, Мінхо висловився найточніше: «От гниляк, я вмер і потрапив у рай».

Томасові радіти було важко — йому здавалося, що цим він зрадить Чакову пам’ять. Але щось у цьому було. Щось.

Ватажок рятувальників, який вів автобус, залишив глейдерів на кількох людей — дев’ять чи десять чоловіків і жінок у випрасуваних чорних штанях і білих сорочках, бездоганно підстрижених, з чистими руками і сяючими посмішками на обличчях.

Кольори. Ліжка. Персонал. Томас відчував, як у душу заповзає відчуття, здавалося б, неможливого щастя. Та однак у серці зяяла величезна чорна діра — важка скорбота, яка не залишить його ніколи, — спогади про Чака і його холоднокровне вбивство. Про жертву, яку він приніс. І все-таки, попри загибель хлопчика, попри все, щó жінка в автобусі розповіла йому про світ, до якого вони повернулися, — Томас почувався в безпеці вперше відтоді, як отямився в Ящику.

Коли розподілили ліжка, видали чистий одяг та банні причандали, глейдерам подали вечерю. Піцу. Реальну, bona fide[2] піцу, яка лишала масними пальці. Томас смакував кожен шматочок. Голод заглушив інші почуття, і, здавалося, в повітрі витав настрій достатку й умиротворення. Всю вечерю більшість глейдерів намагалися не шуміти, ніби розмовами боялися злякати щастя, що звалилося їм на голови. Раділи всі без винятку. Томас так звик до виразу приречення й відчаю на обличчях друзів, що бачити їхні щирі усмішки було навіть якось бентежно. А надто коли сам він радості не відчував.

Коли по вечері дітям повідомили, що час лягати спати, ніхто не заперечував.

Особливо Томас. Йому здавалося, що він здатний проспати цілий місяць.

Розділ 62

Томас розділив двоярусне ліжко з Мінхо, якому заманулося спати нагорі; Ньют з Казаном вляглися на сусідньому ліжку. Персонал віддав Терезі окрему кімнату, і її забрали так швидко, що вона не встигла й попрощатися. Не минуло й трьох секунд, як Томас відчайдушно занудьгував без неї.

Він саме влаштовувався на м’якому матраці на ніч, коли його покликали.

— Гей, Томасе, — мовив з верхнього ярусу Мінхо.

— Що? — хлопець так утомився, що ледь вичавлював слова.

— Як ти вважаєш, що сталося з глейдерами, які залишилися?

Досі Томасові не було коли над цим замислюватися. Спершу всі його думки були про Чака, а тепер — про Терезу.

— Не знаю, але, судячи з того, скільки полягло дорогою сюди, не хотів би я опинитися в Глейді. Там, напевно, все так і кишить гріверами, — відповів Томас і здивувався тому, наскільки байдуже прозвучало це.

— А як вважаєш, з цими людьми ми в безпеці? — запитав Мінхо.

Якийсь час Томас міркував. Зараз виправдати все могла тільки одна відповідь.

— Так. Думаю, в безпеці.

Мінхо сказав ще щось, але Томас його вже не чув — перемогла втома. Він лежав і думав про той короткий період, коли був бігуном у Лабіринті, про те, як мріяв ним стати — мріяв від першої своєї ночі в Глейді. Тепер усе здавалося нереальним і таким далеким, наче сталося сотню років тому.

У кімнаті було чути приглушене перешіптування, але Томасові воно наче долинало з паралельного світу. Він втупився в перехрещені дерев’яні планки ліжка над ним, відчуваючи, як поринає в сон. Але йому дуже хотілося поговорити з Терезою, і звернувся він до неї подумки.

«Ти як там? — запитав він. — Шкода, що ти не з нами».

«Та невже? — відгукнулася вона. — Спати з цими смердючими хлопчаками? Е ні».

«Так. Твоя правда. За останню хвилину Мінхо вже тричі перднув».

Томас розумів, що спроба пожартувати була незграбна, та нічого кращого йому на думку не спало.

Він відчув, що Тереза засміялася, і хотів би й собі засміятися. Запала довга пауза.

«Мені дуже шкода Чака», — нарешті подумки промовила Тереза.

У Томаса замлоїло в грудях, і він заплющив очі, прокручуючи в пам’яті події неймовірної ночі.

«Він бував таким нудним, — сказав Томас і замовк. Раптом йому пригадався вечір, коли Чак налякав Галлі до півсмерті у вбиральні. — Але мені так боляче! Неначе рідного брата втратив».

«Розумію».

«Я пообіцяв йому…

«Облиш, Томе».

«Що?» Він хотів, щоб Тереза його заспокоїла, сказала якісь чарівні слова, які допомогли би притлумити біль.

«Не картайся. Половина з нас вижила. Якби ми залишилися в Лабіринті, то всі були б мертві».

«Але Чак усе одно загинув», — сказав Томас. Його мучила совість, бо він знав напевно, що без вагання обміняв би на Чака будь-кого з присутніх глейдерів.

«Він загинув, рятуючи тебе, — відповіла Тереза. — Це був його вибір. Тепер постарайся зробити так, щоб його смерть не була марною».

Томасові на очі накотилися сльози; одна з них, випорснувши з-під повік, ковзнула по скроні й потонула у волоссі. Спливла хвилина, перш ніж Томас промовив:

«Терезо».

«Що?»

Важко було ділитися найпотаємнішим, але Томас вирішив зізнатися:

«Я хочу згадати тебе. Згадати нас. Ну, ти розумієш, до всього цього…

«І я хочу».

«Здається, ми…» — він ніяк не наважувався висловити свою думку.

«Знаю».

«Цікаво, що буде завтра».

«Довідаємося за кілька годин».

«Ага. Ну, тоді добраніч». Він хотів сказати ще багато, дуже багато. Але не зміг.

«Добраніч», — відповіла вона саме тоді, як погасили світло.

Томас повернувся на бік, радіючи, що в темряві ніхто не побачить виразу його обличчя.

Це була не зовсім усмішка. Не зовсім щастя. Але майже.

Утім, зараз і цього «майже» було досить.

Епілог

БЕЗУМ. Службова записка. Дата: 232.1.27. Час: 22.45

КОМУ: Колегам

ВІД: Ави Пейдж, Радниці

ТЕМА: Думки щодо Випробування Лабіринтом, група «А»

Хай як оцінювати результат, вважаю, ми всі можемо погодитися з тим, що випробування виявилися успішними. Двадцятеро виживанців, відбір до наступної фази успішний. Реакції на Змінні задовільні й обнадійливі. Вбивство хлопчика і наступний «порятунок» виявилися якнайкращим завершенням. Нам необхідно було піддати їх стресу і поспостерігати за реакціями. Відверто кажучи, я здивована тим, що в кінці, попри все, нам вдалося зібрати таку велику кількість дітей, які так і не здалися.

Хай як дивно, а спостерігати за ними отак і думати, що все гаразд, було для мене найважче. Втім, часу на каяття немає. Заради блага всього людства ми зобов’язані рухатися вперед.

У мене є свої міркування щодо того, кого слід обрати ватажком, але щоб виключити будь-який вплив на прийняте рішення, я утримаюся від їх висловлювання. Але для мене вибір очевидний.

Ми всі чудово розуміємо, що стоїть на кону. Я вперше відчуваю оптимізм. Пригадуєте, що написала дівчина у себе на руці, перш ніж втратила пам’ять? Єдине, що їй хотілося зберегти? «БЕЗУМ — це добре».

Поступово піддослідні все згадають і зрозуміють, заради якої мети ми оце все робили і ще робитимемо з ними. «БЕЗУМ» має місію — служити людству і врятувати його, хай чого це коштуватиме. Отож ми і справді «добрі».

Прошу висловити вашу думку щодо цього. Піддослідні мають одну ніч для відпочинку перед початком другого етапу. Цього разу дозволимо собі сподіватися на краще.

Результати групи «В» вражають не менше. Мені потрібен час, щоб узагальнити дані, але вже зранку ми зможемо їх обговорити.

Отже, до зустрічі завтра.

КІНЕЦЬ ПЕРШОЇ КНИГИ

Примітки

1

Нічого (ісп.). — Тут і далі прим. пер.

2

Справжній (лат.).

Content

Джеймс Дешнер
Бігун у Лабіринті

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Разділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Разділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Розділ 57

Розділ 58

Розділ 59

Розділ 60

Розділ 61

Розділ 62

Епілог

Примітки