Мафи Тахере

Разнищи ме

Тахере Мафи

Разнищи ме

(книга втора от "Разбий ме")

На майка ми. Най-добрият човек, когото познавам.

Първа глава

Днес светът може да е слънчев.

Грамадната жълта топка може да се разтича в облаците като жълтък, преливайки се в лазурното небе, грейнала от студена надежда и фалшиви обещания за свидни спомени, истински семейства, обилни закуски, купчини палачинки, полети с кленов сироп, поставени в чинии от един вече несъществуващ свят.

А може би не.

Може би денят е свъсен и влажен, вятърът фучи свирепо, жулейки кожата по кокалчетата дори на силни мъжки ръце. Може би вали сняг, може би вали дъжд, знам ли… може би има поледица удря градушка урагани се усукват в торнадо и земята се тресе разцепва се… отваряйки място за грешките ни.

Няма как да знам.

Вече не разполагам с прозорец. Нито с изглед. Температурата на кръвта ми е един милион градуса под нулата и съм погребана на 15 метра под земята в тренировъчната зала, превърнала се в мой втори дом напоследък. Всеки божи ден, взирайки се в четирите и стени, си напомням не съм в плен, не съм в плен, не съм в плен, но понякога старите страхове се стичат по кожата ми и като че ли не мога да се измъкна от клаустрофобията, сграбчила гърлото ми.

Дадох толкова много обещания с пристигането си тук.

Сега обаче губя увереност. Обзема ме тревога. Съзнанието ми вече е предател, защото мислите ми изпълзяват от леглото всяка сутрин с трескави очи и потни длани и истеричен кикот в гърдите ми, вграден в гърдите ми, заплашващ да изригне през гърдите ми… и напрежението ме стяга и стяга… и стяга.

Животът тук не е такъв, какъвто очаквах.

Новият ми свят е гравиран в пушечен метал, инкрустиран в сребро, удавен в миризмите на камък и стомана. Въздухът е леден, тепихите са оранжеви; светлината от лампите трепка, ключовете им пиукат, електронни и електрически, неоново ярки. Тук е същински кошер, кошер от тела, кошер от шепоти и крясъци, препускащи крака и умислени стъпки. Ако се заслушам, чувам как работят мозъци, чела се сбърчват, пръсти тупкат по брадички и устни и свъсени вежди. Идеи се носят по джобове, хрумвания стърчат по върховете на всички езици; очи се присвиват в дълбок размисъл, в старателно планиране, към което се очаква да проявя интерес.

Но у мен нищо не работи и всичките ми части са повредени.

Трябвало да овладея Енергията си, разправя Касъл. Талантите на всички ни представляват различни видове Енергия. Материята не се създава, нито се унищожава, разправя той, и когато светът ни се промени, Енергията се промени с него. Способностите ни произхождат от вселената, от друга материя, от други Енергии. Не сме аномалии. Ние сме неизбежна последица от гротескната ни експлоатация на планетата Земя. Енергията ни идвала отнякъде, разправя той. А това "някъде" се намирало сред хаоса покрай нас.

Има логика. Спомням си как изглеждаше светът, когато го напуснах.

Спомням си разлютеното небе и поредицата от залези, срутващи се под луната. Спомням си нацепената земя и бодливите храсталаци, и някогашната зеленина, опасно клоняща към кафявата гама. Мисля за негодната за пиене вода и нелетящите птици, за това как човешката цивилизация е принизена до съществувание в бетонни постройки, пръснати по останките от опустошената ни земя.

Планетата ни е счупена кост, незараснала правилно, стотици късчета кристал, залепени едно за друго. Бяхме разбити на парчета и сглобени отново, принудени всеки божи ден да се преструваме, че водим нормален живот. Но всичко това е лъжа, мръсна лъжа; всички хора, места, неща и идеи са лъжа…

Аз не водя нормален живот.

Аз съм просто последица от катастрофа.

2 седмици се свлякоха в канавката, изоставени, забравени вече. От 2 седмици съм тук, 2 седмици се подвизавам върху пласт яйчени черупки и се питам кога ли нещо ще се счупи, кога ли ще счупя нещо, кога ли всичко ще рухне в краката ми. Минаха 2 седмици, в които уж трябваше да се почувствам по-щастлива, по-здрава, по-отпочинала, по-спокойна в това убежище. Вместо това се тревожа какво ли ще се случи, когато ако се проваля, ако обучението ми не потръгне, ако нарочно случайно нараня някого.

Готвим се за кървава война.

Затова се обучавам. Всички се подготвяме за погром над Уорнър и антуража му. За победа битка по битка. За да покажем на хората по света, че още има надежда — че не е нужно да изпълняват безропотно нарежданията на Възобновителите и да се превръщат в роби на режим, целящ да ги експлоатира в името на властта. Съгласих се да участвам в тази борба. Да воювам за общата кауза. Да впрегна силата си против собствените си убеждения. Но мисълта да посегна на друго човешко същество връща в съзнанието ми цял куп спомени, чувства, прилив на мощ, каквато изпитвам само когато докосна кожа, уязвима при допир с моята. Бурно възприятие за непобедимост; мъчителна еуфория; енергийна вълна, обливаща всяка пора на тялото ми. Не знам какво може да ми причини. Не знам доколко мога да се доверя на способността си да извличам удоволствие от нечия болка.

Знам единствено, че последните думи на Уорнър са заклещени в гърдите ми и не мога да изкашлям студената бучка или истината, раздираща гърлото ми.

Адам няма представа, че Уорнър може да ме докосва.

На никого не казах.

Уорнър уж трябваше да е мъртъв. Уорнър уж трябваше да е мъртъв, защото уж го бях застреляла, но никой не ме беше предупредил, че трябва да се науча да използвам пистолет, така че навярно идваше насам.

Идваше да се бие.

За мен.

Втора глава

Отривисто почукване и вратата се отваря със замах.

— А, госпожице Ферърс. Не знам какво очаквате да постигнете свита в ъгъла. — Ведрата усмивка на Касъл влиза в стаята преди него.

Вдишвам напрегнато и опитвам да вдигна поглед към Касъл, но не мога. Вместо това проронвам някакво извинение и слушам жалкото звучене на думите си в просторната зала. Усещам как разтрепераните ми пръсти се вкопчват в един от дебелите омекотени тепихи, постлани по пода, и се замислям, че не съм постигнала нищо от пристигането си тук. Унизително е, толкова е унизително да разочаровам един от малкото хора, проявили добрина към мен.

Касъл застава точно пред мен и изчаква търпеливо да вдигна поглед към него.

— Няма нужда да се извинявате — казва той. Пронизителните му, бистри кафяви очи и приветлива усмивка те карат да забравиш, че пред теб стои водачът на Пункт Омега. Водачът на цялото подземно движение, отдадено на борба срещу Възобновителите. Гласът му е твърде ласкав, твърде мил, което като че ли влошава нещата. Понякога ми се ще просто да ми се развика. — Но — продължава той — наистина трябва да се научите да контролирате Енергията си, госпожице Ферърс.

Пауза.

Крачка встрани.

Отпуска ръце върху купчината тухли, които трябваше да разбия. Преструва се, че не забелязва червенината около очите ми и металните тръби, които запратих в другия край на стаята. Погледът му умишлено избягва кървавите петна по дървените дъски от едната ми страна; не ме пита защо юмруците ми са толкова стиснати и дали не съм се контузила отново. Килва глава в моя посока, но очите му си избират точка зад мен, а гласът му е внимателен.

— Съзнавам, че ви е трудно — казва той. — Но трябва да се научите. Налага се. Животът ви ще зависи от това.

Преглъщам толкова силно, че звукът отеква в пропастта между нас. Кимвам, отпускам гръб на стената, приветствам студенината на тухлите и болезнения им натиск по гръбнака ми. Притискам колене до гърдите си и усещам как стъпалата ми се вдълбават в мекия тепих. Чувствам сълзите толкова близо, че всеки момент мога да изкрещя.

— Просто не знам как — отвръщам най-накрая. — Нищо не ми е ясно. Не знам дори какво се очаква от мен. — Вторачвам се в тавана и мигам, мигам, мигам. Усещам очите си лъснали, влажни. — Не знам как да постигна онова, което искате от мен.

— Тогава трябва да се замислите — казва Касъл без обезсърчение. Вдига една захвърлена метална тръба. Претегля я в дланта си. — Трябва да намерите взаимозависимостите между скорошните събития. Какво точно стана, когато пробихте бетонната стена в стаята за мъчения на Уорнър, когато врязахте юмрук в стоманената врата, за да спасите господин Кент? Каква е причината да реагирате така феноменално в тези два случая? — Той сяда на метър-два от мен. Побутва тръбата. — Трябва да анализирате уменията си, госпожице Ферърс. Да се съсредоточите.

Да се съсредоточите.

Тези три думички се оказват достатъчни, за да ми призлее. Като че ли всички искат от мен да се съсредоточа. Първо Уорнър искаше да се съсредоточа, а сега и Касъл иска да се съсредоточа.

Никога не се е получавало.

Дълбоката тъжна въздишка на Касъл ме връща към настоящето. Той става на крака. Заглажда с длани единственото си тъмносиньо сако и мярвам символа омега, избродиран в сребристо на гърба му. Небрежна ръка докосва крайчеца на конската му опашка, винаги връзва растите си в спретнат възел на тила си.

— Сама си оказвате съпротива — казва той, но с нежен глас. — Май е най-разумно да поработите с някой друг за разнообразие. Може би един партньор би ви помогнал да намерите връзката между тези две събития.

Раменете ми се сковават от изненада.

— Нали уж казахте, че трябвало да работя сама?

Той примижава, взирайки се в пространството отвъд мен. Почесва се под ухото, пъхва другата си ръка в джоба.

— Всъщност не държах да работите сама — казва той. — Само че никой не прояви желание да ви партнира.

1, после 2, после 15 камъка се сгромолясват в стомаха ми. Няколко засядат в трахеята ми. Не знам защо вдишвам рязко, защо съм толкова учудена. Не би трябвало. Не всички са като Адам.

Малко хора могат да ме докосват, без да пострадат. Никой друг освен Адам не ме е докосвал с удоволствие. Никой, освен Уорнър. Но колкото и да иска, Адам не може да тренира с мен. Ангажиран е с други неща.

Неща, за които никой не ми казва нищо.

Но Касъл се взира в мен с надежда в очите, с великодушие, без всякаква представа колко са ме наранили последните му думи. Защото макар да знам истината, винаги ме боли да я чуя с ушите си. Боли ме, като се сетя, че дори сега да живея под един топъл купол с Адам, останалата част от света ме вижда като заплаха. Като чудовище. Като изчадие.

Уорнър беше прав. Където и да отида, май не мога да избягам от това.

— Ще ми се да разполагах с повече време — казва ми Касъл. — Но пък Кенджи най-сетне се освободи, успяхме да преустроим графика му и той каза, че на драго сърце би работил с вас. — Моментно колебание. — Стига вие да сте съгласна, разбира се.

Кенджи.

Иде ми да прихна в смях. Хич не се учудвам, че тъкмо Кенджи е единственият човек, готов да поеме този риск. Веднъж го нараних. Неволно. Но двамата не сме прекарвали много време заедно, откакто ни доведе в базата на Пункт Омега. Сякаш просто бе вършил работата си, бе изпълнявал мисия, а след успешното ѝ завършване просто се беше върнал към стария си живот. Очевидно Кенджи е важна фигура тук. Има си милион задачи. Милион отговорности. Хората като че ли го харесват, уважават го дори.

Чудя се дали познават дотегливия, вулгарен Кенджи, с когото аз се запознах.

— Защо не — казвам на Касъл, опитвайки да се усмихна за пръв път, откакто бе дошъл. — Звучи чудесно.

Той става. Очите му са грейнали, ентусиазирани, удовлетворени.

— Прекрасно. Ще ви уредя среща на закуска утре. Можете да закусите заедно и после да дойдете насам.

— О, но аз обикновено…

— Знам. — Прекъсва ме Касъл. Сега усмивката му е стегната тънка линия, челото му е сбърчено от тревога. — Обичате да се храните в компанията на господин Кент. Знам. Но не прекарвате почти никакво време с останалите, госпожице Ферърс, а ако възнамерявате да се задържите тук, ще трябва да започнете да ни се доверявате. Хората от Пункт Омега имат близка връзка с Кенджи. Той може да е гарантът ви. Ако всички ви виждат заедно, ще се чувстват по-спокойно във ваше присъствие. А това ще ви помогне да се приспособите към средата.

Горещина изпръсква лицето ми като вряло олио, стряскам се, усещам как пръстите ми потрепват, търся къде да скрия погледа си, преструвам се, че не чувствам болката, закотвена в гърдите ми. Налага ми се да преглътна 3 пъти, преди да отвърна.

— Те… те се страхуват от мен — казвам му със заглъхващ шепот. — Аз не… не искам да притеснявам никого. Не съм искала да им се натрапвам…

Касъл изпуска дълга, шумна въздишка. Свежда поглед, вдига го, почесва мекото местенце под брадичката си.

— Страхуват се — отвръща накрая — само защото не ви познават. Ако просто се постараете малко повече… ако опитате да ги опознаете… — Той млъква. Свъсва вежди. — Госпожице Ферърс, тук сте от две седмици, а не говорите дори със съквартирантките си.

— Но това не е защото… Мисля, че са прекрасни…

— Но продължавате да ги игнорирате? Не прекарвате никакво време с тях? Защо?

Защото никога досега не съм имала приятелки. Защото се опасявам, че ще объркам нещо, ще кажа не каквото трябва, и накрая ще ме намразят като всички останали момичета, които някога съм срещала. А са ми толкова симпатични, че неизбежното им отчуждение ще е още по-болезнено.

Не продумвам.

Касъл поклаща глава.

— Справихте се толкова добре през първия си ден тук. Държахте се почти приятелски с Брендън. Не проумявам какво се е случило — продължава Касъл. — Мислех, че животът тук ще ви допадне.

Брендън. Кльощавото момче с платиненоруса коса и електрически ток във вените. Спомням си го. Беше мил с мен.

— Харесвам Брендън — казвам озадачено на Касъл. — Да не ми е сърдит?

— Сърдит? — Касъл поклаща глава, смеейки се на глас. Не отговаря на въпроса ми. — Не ви разбирам, госпожице Ферърс. Опитах да проявя търпение спрямо вас, да ви дам нужното време, но да си призная, доста съм объркан. Бяхте толкова различна през първия си ден тук. Вълнувахте се! Но мина едва седмица, а вече сте напълно затворена в себе си. Дори не поглеждате хората, с които се разминавате по коридора. Защо страните от разговорите? От приятелството?

Да.

Нужен ми беше 1 ден да се настаня. 1 ден да огледам наоколо. 1 ден да се развълнувам от изгледа за различен живот и 1 ден всички останали да научат коя съм и какво съм направила.

Касъл не казва нищо за това, че майките отдръпват децата си от мен, като ме срещнат по коридора. Не споменава враждебните погледи и неприветливите думи, които понасям още от деня на пристигането си. Не подхваща темата за децата, предупредени да стоят настрана от мен, и за шепата възрастни хора, преценяващи ме с изпитателни погледи. Мога само да гадая какво са подочули, откъде са научили за мен.

Джулиет.

Момиче със смъртоносен допир, изсмукващ силата и енергията на топлокръвни човешки същества, докато не ги превърне в безжизнени, парализирани трупове, хъхрещи на пода. Момиче, прекарало по-голямата част от живота си по болници и центрове за малолетни престъпници, момиче, прогонено от собствените си родители, освидетелствано като невменяемо и осъдено на изолация в психодиспансер, където дори плъховете се бояха да живеят.

Момиче.

Толкова гладно за чужда енергия, че бе убило малко детенце. Изтезавало невръстно човешко същество. Повалило възрастен мъж на колене. А няма дори благоприличието да се самоубие.

Всичко това е истина.

Затова поглеждам към Касъл с червени петна по бузите и неизречени букви върху устните, с очи, отказващи да разкрият тайната си.

Той въздъхва.

Понечва да каже нещо. Опитва да проговори, но тогава обхожда с поглед лицето ми и размисля. Просто кимва отривисто, поема си дълбока глътка въздух, потупва часовника си с пръст и казва:

— Три часа до изгасяване на лампите — и се обръща да си върви.

После спира до вратата.

— Госпожице Ферърс — казва внезапно, тихо, без да се обръща. — Избрахте да останете при нас, да се борите за каузата ни, да станете член на Пункт Омега. — Пауза. — Помощта ви ще ни е нужна. А се опасявам, че времето ни изтича.

Изпращам го с поглед.

Слушам как отдалечаващите му се стъпки отекват заедно с последните му думи и облягам глава на стената зад себе си. Затварям очи, скривайки тавана от погледа си. Гласът му — сериозен, трезв — звънти в ушите ми.

Времето ни изтича, казва той.

Сякаш времето е нещо, което може да изтече, сякаш се измерва в купи, връчени ни с раждането, и ако ядем прекалено много или прекалено бързо, или точно преди да скочим във водата, можем да загубим времето си, да го пропилеем, да го погълнем докрай, да го изчерпаме.

Само че времето е отвъд пределите на ограничения ни разум. То е безкрайно, съществува извън нас, не можем нито да го изчерпаме, нито да загубим представа за него, нито да го задържим. Времето продължава напред дори без нас.

Имаме предостатъчно време, трябваше да каже Касъл. Разполагаме с цялото време на света, това трябваше да ми каже. Но не го направи, защото държеше да подчертае… тик-так, че времето ни… тик-так… се изменя. Втурва се напред в съвършено нова посока, забива се с пълна сила в нещо друго...

тик

тик

тик

тик

тик

наближава...

време за война.

Трета глава

Мога да го докосна оттук.

Очите му, тъмносини. Косата му, тъмнокестенява. Тениската му, твърде тясна на правилните места, а устните му, устните му трепват, натискайки ключа, запалващ огъня в сърцето ми, и дори нямам време да мигна, да издишам, преди да се озова в обятията му.

Адам.

— Ей, здрасти — прошепва върху кожата на врата ми.

Потискам трепета си, а кръвта нахлува в бузите ми и за момент, само за момент, отпускам костите си и му позволявам да ме задържи на крака.

— Здрасти. — Усмихвам се, вдишвайки тайния му аромат.

Разкошен аромат.

Много рядко се виждаме насаме. Адам живее в стаята на Кенджи с малкото си братче Джеймс, а аз — с близначките лечителки. Вероятно имаме по-малко от 20 минути, преди момичетата да се върнат в стаята ни, и възнамерявам да се възползвам максимално от отдалата ни се възможност.

Клепачите ми се спускат.

Ръцете на Адам се увиват около кръста ми, придърпват ме по-близо до него и насладата е толкова стихийна, че едва не се разтрепервам. Сякаш кожата и костите ми от толкова години са копнели за човешки допир, за топла нежност, за контакт с друго същество, че не знам как да се владея. Аз съм като гладуващо дете, мъчещо се да натъпче стомаха си, угощавам сетивата си с греховната сладост на тези моменти, сякаш очаквам да се събудя и да осъзная, че още смитам пепелта по нареждане на злата си мащеха.

Тогава обаче Адам долепя устни до главата ми, а аз обличам тревогите си във великолепна рокля и поне за известно време ставам друго момиче.

— Как си? — питам и се засрамвам, понеже думите ми вече звучат треперливо, макар и едва да ме е прегърнал, но просто не мога да го пусна. Не искам да го пускам. Никога. За нищо на света.

Смях разтърсва тялото му, топъл и дълбок, и гальовен. Но не отговаря на въпроса ми, не че съм очаквала да го стори.

Толкова много пъти опитвахме да се измъкнем заедно поне за малко, но всеки път ни хващаха и ни смъмряха за неподчинението. Не ни е позволено да напускаме стаите си, след като изгасят светлините. Когато периодът на толеранс, отреден ни заради извънредните обстоятелства около пристигането ни, изтече, двамата с Адам вече трябваше да следваме правилата като всички останали. А правилникът е дълъг.

Мерките за сигурност — камерите зад всеки ъгъл, във всеки коридор — са налице, за да ни предизвестят в случай на нападение. Нощем патрулират стражи, нащрек за подозрителни звуци, дейности и неканени гости. Касъл и екипът му защитават бдително Пункт Омега и не поемат дори минимални рискове; успее ли някой нарушител да стигне опасно близо до скривалището ни, всеки е оторизиран да направи каквото е необходимо, за да го отблъсне.

Касъл твърди, че именно бдителността ги е опазила толкова време, и ако трябва да съм откровена, виждам основание зад стриктните му мерки. Но именно те ни разделят с Адам. Засичаме се единствено по време на хранене, когато вечно сме обградени от други хора, а всяка свободна минута прекарвам заключена в тренировъчната зала, където от мен се очаква да "овладея Енергията си". Адам е не по-малко недоволен в това отношение от мен самата.

Докосвам бузата му.

Той вдишва рязко. Обръща се към мен. Очите му издават твърде много, толкова отчетливо говорят, че се налага да извърна поглед. Кожата ми е свръхчувствителна, най-сетне най-сетне най-сетне будна и пулсираща от живот, кипяща от чувства, толкова пламенни, че почти неблагоприлични.

А дори не мога да ги прикривам.

Той усеща какво ми причинява, какво ми се случва, когато пръстите му докосват кожата ми, когато устните му се приближат твърде много до лицето ми, когато топлината на тялото му, залепено до моето, принуждава очите ми да се затворят, крайниците ми — да се разтреперят, коленете ми — да се подвият от тежестта. Аз пък усещам какво му причинява това знание. Понякога обича да ме изтезава, да се усмихва, скъсявайки непоносимо бавно разстоянието помежду ни, да се любува на бурния тътен на сърцето ми, на учестеното ми дишане, което така се боря да усмиря, на това, че преглъщам стотина пъти точно преди да ме целуне. Не мога дори да го погледна, без да изживея наново всеки момент, прекаран с него, всеки спомен за допира на устните му, пръстите му, за аромата му, за кожата му. Всичко това ми идва много… прекалено много, усещането е така ново за мен, неописуемо, непознато, недостижимо до този момент.

Понякога се боя, че ще ме убие.

Изтръгвам се от прегръдката му, обливат ме горещи и студени вълни, краката ми треперят, опитвам да се овладея, надявам се, че ще забрави колко лесно ми влияе, и знам, че ми трябва малко време да се взема в ръце. Отстъпвам колебливо назад, покривам лицето си с длани и се замислям какво да му кажа, но всичко се тресе и виждам как ме гледа, гледа ме, сякаш всеки момент ще ме поеме цялата на един дъх.

"Не" е думата, която ми се струва, че прошепва.

В следващия момент чувствам само ръцете му, отчаяната нотка в гласа му, когато изговаря името ми, и се разнищвам в обятията му, разплитам се и се разпадам, и вече дори не опитвам да въздържа трепета в костите си, и той е толкова горещ, кожата му е толкова гореща… и вече даже не знам къде се намирам.

Дясната му ръка се плъзва нагоре по гръбнака ми и дръпва ципа на униформата ми, докато не се отваря чак до средата на гърба ми, и не ме е грижа. Трябва да наваксам за цели 17 години и искам да изпитам всичко. Нямам желание да чакам и да рискувам среща с всички неизвестни величини и дълбоки разочарования. Искам да изпитам всичко на момента, защото ме е страх, че един ден феноменът ще отшуми, срокът му на годност ще изтече, ще разбера, че шансът ми е дошъл и си е отишъл и никога няма да се върне. Че ръцете ми никога повече няма да усетят такава топлина.

Не мога.

Няма.

Дори не осъзнавам, че съм се притиснала към него, докато не усещам с кожата си всеки контур на тялото му под фините памучни дрехи. Ръцете ми се пъхват под тениската му и чувам напрегнатия му дъх, долавям как силните му сухожилия се стягат, а щом вдигам поглед, виждам, че е стиснал клепачи, чертите му са застинали в изражение, наподобяващо болка, и тогава внезапно ръцете му се озовават в косата ми, отчаяно трескави, устните му са така близо. Той се привежда към мен, отмествайки гравитацията, и стъпалата ми се отлепят от пода, аз се рея във въздуха, летя, нищо не ме придържа към земята, освен урагана в дробовете ми и бесния ритъм туп-туп-туп на сърцето ми.

Устните ни

се докосват

и усещам как всеки момент ще се пръсна по шевовете. Целува ме, сякаш ме е загубил и намерил и му се изплъзвам отново, но той за нищо на света няма да ме пусне. Понякога ми се иска да крещя, понякога ми се иска да рухна, иска ми се да умра, знаейки, че съм узнала какво е да живееш с тази целувка, с това сърце, с тази нежна, нежна експлозия, която ме кара да се чувствам така, сякаш съм отпила от слънцето, сякаш съм изяла 8, 9, 10 облака.

Това чувство...

Това чувство разтерзава цялото ми тяло.

Той се отдръпва, дишайки тежко, ръцете му се промъкват под меката материя на униформата ми и е толкова горещ, кожата му е толкова гореща и май вече го казах, но не си спомням и съм толкова зашеметена, че когато проговаря, не разбирам думите му…

Но казва нещо.

Думи, дълбоки и дрезгави в ухото ми, неразбираеми за мен, просто сбор от съгласни и гласни звукове и насечени срички. Ударите на сърцето му пробиват гръдния му кош и се срутват в моя. Пръстите му изписват тайни послания по тялото ми. Ръцете му плават надолу по сатенено гладката тъкан на униформата ми, спускат се по вътрешността на бедрата ми, по сгъвките на коленете ми и пак тръгват нагоре, и нагоре, и нагоре… и се питам дали е възможно да съм едновременно в несвяст и съзнание, и вече знам какво е да надхвърлиш всякакви граници, да останеш без дъх, когато той отстъпва назад и ме дръпва със себе си. Забива гръб в стената. Хваща здраво ханша ми. Притиска ме силно към тялото си.

Простенвам.

Устните му са върху шията ми. Миглите му гъделичкат кожата под брадичката ми и той казва нещо, нещо, звучащо като името ми, и обхожда с целувки ключицата ми, извивката на рамото ми, и устните му, устните му, и ръцете му, и устните му изучават долините и възвишенията на тялото ми… и гърдите му се повдигат, когато изругава и спира, проронвайки:

— Боже, неустоима си.

И сърцето ми отлита до луната без мен.

Обичам, когато ми говори така. Обичам да ми казва, че не може да откъсне ръце от мен, защото цял живот съм слушала точно обратното, и ми се ще да можех да пъхна думите му в джоба си, за да ги докосвам от време на време, да си припомням, че съществуват.

— Джулиет.

Едва дишам.

Едва вдигам поглед и се съсредоточавам, но не виждам каквото и да било друго, освен абсолютното съвършенство на този момент, но това не е от значение, защото той ми се усмихва. Усмихва се, сякаш някой е нанизал звездите на устните му, и той ме гледа, гледа ме, сякаш съм всичко за него, а аз едва сдържам сълзите си.

— Затвори очи — прошепва той.

Вярвам му.

Затова се подчинявам.

Клепачите ми се спускат и той целува единия, после и другия. После брадичката ми, носа ми, челото ми. Бузите ми. Слепоочията ми.

Всеки

сантиметър

от шията ми

и

се откъсва от мен така рязко, че блъсва главата си в твърдата стена. Няколко грижливо подбрани думи се изплъзват от устата му, преди да е успял да ги възпре. Аз съм замръзнала, смаяна и внезапно уплашена.

— Какво стана? — прошепвам, без да знам защо шепна. — Добре ли си?

Адам се мъчи да не прави гримаси, но диша тежко. Озърта се наоколо и изпелтечва:

— Из-извинявай — залепил е ръка на тила си. — Това беше… като че ли… — Извръща поглед. Прокашля се. — Май… май… като че ли чух нещо. Стори ми се, че някой идва към стаята.

Разбира се.

На Адам не му е позволено да влиза тук.

Момичета и момчета обитават отделни крила в базата на Пункт Омега. Касъл твърди, че е главно, за да подсигури спокойствие и удобство на момичетата — особено, като се има предвид, че използваме обща баня, — така че в общи линии съм съгласна с решението му. Хубаво е да не ти се налага да се къпеш в едно помещение със стари мъже. Но толкова трудно намираме време да сме заедно — а през малкото време, което успяваме да си откраднем, винаги сме под напрежение, че ще ни спипат.

Адам се отпуска на стената и потреперва. Аз се пресягам да го докосна по главата.

Той се отдръпва.

Аз замръзвам.

— Добре ли си…?

— Да. — Въздъхва. — Просто… ами… — Поклаща глава. — Не знам. — Понижава глас. Свежда очи. — Не знам какво ми става, по дяволите.

— Ей. — Погалвам с пръсти корема му. Памукът на тениската му е съхранил телесната му топлина и едва удържам на изкушението да заровя лице в нея. — Всичко е наред. — Казвам му. — Просто си предпазлив.

Той ми отвръща със странна, тъжна усмивка.

— Не говоря за главата ми.

Поглеждам го недоумяващо.

Той отваря уста. Затваря я. Отново я открехва.

— Става дума за… това… — Посочва двама ни с ръка.

Не довършва изречението си. Не вдига очи към мен.

— Не разбирам…

— Губя разсъдъка си — казва той, но с шепот, сякаш не е сигурен дали изобщо го изрича на глас.

Взирам се в очите му. Взирам се и мигам и се препъвам в думи, които не виждам и не мога да открия… и не мога да произнеса.

Той клати глава.

Вкопчва силно ръце в задната страна на главата си и като че ли го обзема неловкост, а не мога да си обясня защо. Никога не съм го виждала да се чувства неловко.

Накрая проговаря с пресипнал глас.

— От толкова време чакам да съм с теб — казва той. — Мечтая си за това… мечтая си за теб от толкова дълго, а сега, след всичко преживяно…

— Адам, за какво го…

— Не мога да спя. Не мога да спя и мисля за теб през цялото… през цялото време, а не мога… — Той замълчава. Притиска длани към челото си. Затваря очи. Обръща се към стената, така че да не виждам лицето му. — Редно е да знаеш… трябва да знаеш — казва той, а думите му сякаш кървят, изцеждат го, — че никога не съм искал нищо на света, както исках теб. Нищо. Защото това… това… боже, искам те, Джулиет, искам… искам…

Обръща се към мен и гласът му заглъхва, очите му горят, емоциите обливат с горещината си чертите на лицето му. Очите му плъзват бавно по извивките на тялото ми, поднасяйки пламък към петрола във вените ми.

Възпламенявам се.

Искам да кажа нещо, нещо подходящо и трезво, и успокоително. Искам да му кажа, че разбирам, че и аз копнея по същото, че и аз го желая, но моментът е така наелектризиран и истински, и напрегнат, че съм почти убедена, че сънувам. Имам чувството, че азбуката ми е на изчерпване и са ми останали само "Ю"-та и "Я"-та, и тъкмо си припомням, че някой е изобретил речника, когато той най-сетне отбива очи от мен.

Преглъща силно, свел поглед към земята. Отново го извръща настрани. Една от ръцете му е преплетена в косата му, другата е свита в юмрук и опряна в стената.

— Нямаш представа — казва той с дрезгав глас — какво ми причиняваш. Какво ме караш да изпитвам. Когато ме докосваш… — Той прокарва разтреперана длан по лицето си. Почти се засмива, но дъхът му е тежък, насечен, избягва погледа ми. Отстъпва назад, изругава под носа си. Блъсва юмрук в челото си. — Божичко! Какви ги дрънкам. Мамка му! Мамка му! Извинявай… забрави, че… че изобщо съм казал нещо… трябва да вървя…

Опитвам да го спра, да намеря гласа си, да кажа: "Всичко е наред, всичко ще се оправи", но вече съм притеснена, толкова притеснена и объркана, защото не разбирам нищо. Не разбирам какво се случва, нито защо е толкова несигурен относно мен, и нас, и него и мен, и той и аз, и всички тези местоимения наедно. Не го отблъсквам. Никога не съм го отблъсквала. Чувствата ми към него винаги са били кристално ясни — няма причина да изпитва несигурност относно мен или около мен и не проумявам защо ме гледа, сякаш нещо не е наред…

— Много съжалявам — казва той. — Аз… не биваше да казвам нищо. Просто… ами… мамка му! Не биваше да идвам тук. Трябва да вървя… налага се да тръгвам…

— Какво? Адам, какво е станало? За какво говориш?

— Това беше лоша идея — казва той. — Толкова съм глупав… изобщо не биваше да идвам тук…

— Не си глупав… всичко е наред… няма проблеми…

Той се изсмива: гръмък, кух звук. Смутена усмивка остава на лицето му като отзвук и той втренчва поглед в неясна точка зад главата ми. Не проговаря дълго време, а накрая казва с пресилено ведър тон:

— Е, Касъл не мисли така.

— Моля? — прошепвам аз, хваната неподготвена. Осъзнавам, че вече не говорим за връзката ни.

— Да. — Ръцете му внезапно влетяват в джобовете му.

— Не.

Адам кимва. Свива рамене. Поглежда ме, после извръща очи.

— Не знам. Така ми се струва.

— Тестовете… за тях ли… тоест… — не мога да спра да клатя глава — … да не би да е открил нещо?

Адам отказва да ме погледне.

— О, боже — казвам аз, прошепвам го, сякаш с шепот мога да улесня нещата. — Значи, вярно е? Касъл е прав? — Гласът ми се извисява, мускулите ми започват да се стягат и не знам защо, но ми се струва, че изпитвам ужас, че чувството, пълзящо по гърба ми, е страх. Не би трябвало да се страхувам от това, че и Адам има дарба като мен, трябваше да се досетя, че не може да е толкова лесно, толкова просто. Касъл поддържа тази теория още от самото начало, Адам може да ме докосва, защото и той самият притежава някаква Енергия, която го позволява. Касъл нито за миг не прие, че неуязвимостта на Адам от смъртоносния ми допир е просто щастливо съвпадение. Уверен беше, че зад нея се крие нещо по-голямо, по-сложно, по-специфично. Все ми се искаше да вярвам, че просто ми е провървяло.

А Адам искаше да узнае истината. Даже нямаше търпение.

Но откакто започнаха тестовете с Касъл, Адам стана некомуникативен. Сега ми дава само най-общи сведения. Вълнението стихна прекалено рано.

Нещо не е наред.

Нещо не е наред.

Разбира се, че не е.

— Още нямаме окончателни резултати — казва ми Адам, но си личи, че крие нещо. — Трябва да мина още няколко проверки. Касъл твърди, че имало още няколко неща, които искал да… проучи.

Прави ми впечатление механичният тон, с който Адам ми поднася информацията. Нещо се е объркало и не мога да повярвам, че не съм забелязала знаците досега. Не съм искала, осъзнавам го. Не съм искала да призная пред себе си, че Адам изглежда по-изтощен, по-напрегнат, по-неспокоен, отколкото някога съм го виждала. Тревогата е съградила дом върху плещите му.

— Адам…

— Не се безпокой за мен. — Думите му не са груби, но в гласа му се долавя прикрита угриженост, която не мога да не забележа, и той ме придърпва в обятията си, преди да съм успяла да проговоря. Пръстите му вдигат ципа на униформата ми до благоприлично положение. — Добре съм. — Казва той. — Наистина. Просто искам да се уверя, че и ти си добре. Ако на теб ти харесва тук, значи, и на мен ми харесва. Всичко е наред. — Дъхът му пресеква. — Нали така? Всичко ще се нареди. — Колебливата усмивка на лицето му кара пулсът ми да забрави работата си.

— Да. — Нужно ми е малко време да намеря гласа си. — Да, разбира се, но…

Вратата се отваря и Соня и Сара влизат чак до средата на стаята, преди да замръзнат намясто с впити в преплетените ни тела очи.

— О! — възкликва Сара.

— Ъм — свежда поглед Соня.

Адам изругава шепнешком.

— Можем да се върнем по-късно… — казват в един глас близначките.

Вече вървят към вратата, когато ги спирам. Няма да ги изгоня от собствената им стая.

Моля ги да не си тръгват.

Те ме питат дали съм сигурна.

Нужен ми е само един поглед към лицето на Адам, за да се уверя, че ще съжалявам, задето съм се лишила дори от минута от времето ни заедно, но пък и не мога да се възползвам от съквартирантките си. Това е личното им пространство, а и съвсем скоро ще изгасят светлините. Не мога да ги оставя да скитат по коридорите.

Адам вече не гледа към мен, но и не ме пуска. Привеждам се напред и докосвам с устни сърцето му. Той най-сетне отвръща на погледа ми. Дарява ме с малка, измъчена усмивка.

— Обичам те — казвам му тихо, така че само той да чуе.

Той изпуска кратък, насечен дъх.

— Нищо не знаеш — прошепва и се отдръпва от мен. Завърта се на една пета. Отправя се към вратата.

Сърцето ми барабани чак в гърлото.

Момичетата ме гледат загрижено.

Соня се кани да каже нещо, но тогава...

щракване,

жужене,

примигване

и светлините угасват.

Четвърта глава

Сънищата се завърнаха.

Бяха ме изоставили за кратко малко след като попаднах в затвора на Уорнър. Мислех, че съм загубила птицата, бялата птица, птицата с корона от златисти шарки върху главата си. Някога се явяваше в сънищата ми, долитайки със силни, отмерени движения, плавайки над света, сякаш знаеше повече от нас, сякаш пазеше тайни, за чието съществуване дори не се бяхме досетили, сякаш ме водеше на сигурно място. Тя беше единственото късче надежда в горчивата тъмнина на психодиспансера, докато не срещнах близначката ѝ, татуирана върху гърдите на Адам.

Имах чувството, че е излетяла от сънищата ми, кацайки върху сърцето му. Реших, че е знак, послание, уверяващо ме, че най-накрая съм в безопасност. Че съм отлетяла и най-сетне съм намерила покой, убежище.

Не очаквах да я видя отново.

Но ето че се завърна и изглежда по абсолютно същия начин. Същата бяла птица в същото синьо небе със същата златиста корона. Само че този път е застинала. Маха с криле на едно място, сякаш заловена в невидима клетка, сякаш прокълната да повтаря едно и също движение цяла вечност. Птицата изглежда така, сякаш лети: във въздуха е, размахва криле. Изглежда сякаш е свободна да се рее в небесата. Но е в плен.

Не може да излети нагоре.

Не може да се спусне.

През изминалата седмица този сън ме спохождаше всяка нощ, а на всичките 7 сутрини се будех разтреперана в миришещия на пръст леден въздух, мъчейки се да укротя суматохата в гърдите си.

Да разтълкувам съня.

Изпълзявам от леглото и обличам униформата, която нося всеки ден, единствената дреха, която притежавам. Цветът ѝ е наситено лилав, толкова тъмен, че почти черен. Има лека лъскавина, проблясва дискретно на светлината. Състои се от едно-единствено парче плат, покриващо цялото ми тяло, от врата до китките и глезените ми, и е прилепнала по мен, без да е впита.

Движа се като гимнастичка в нея.

Имам боти от еластична кожа, които обгръщат плътно краката ми и ми позволяват да ходя напълно беззвучно по пода. Имам дълги до лактите ръкавици от черна кожа, благодарение на които няма опасност да докосна каквото не трябва. Соня и Сара ми услужиха с ластик и за пръв път от години успях да вдигна косата от лицето си. Сега я нося на висока конска опашка. Освен това се научих да закопчавам ципа на униформата без чужда помощ. Чувствам се необикновена в новото си облекло. Неуязвима.

Касъл ми го подари.

Беше поръчал да го изработят специално за мен още преди да пристигна в базата на Пункт Омега. Решил, че ще се радвам да имам облекло, защитаващо ме от самата мен и останалите, но и даващо възможност да наранявам останалите. Стига да исках. Или да ми се наложеше. Костюмът е ушит от специален материал, който би трябвало да ме охлажда в жегите и да ме стопля в студено време. До момента ми върши отлична работа.

До момента; до момента; до момента.

Тръгвам за закуска сама.

Соня и Сара винаги излизат още преди аз да се събудя. Работата им в медицинското крило няма край — близначките не само лекуват ранените, но и създават всякакви антидоти и лечебни мехлеми. По време на първия ни и единствен досега разговор Соня ми обясни, че някои от Енергиите можели да се изчерпат при усилена употреба — че сме можели да изтощим телата си до рухване. Целта на момичетата е да създадат лечебни препарати, които да използват, в случай че в медицинското крило пристигнат много ранени наведнъж. Все пак те са само 2. А войната като че ли чука на вратата ни.

Все още привличам множество погледи на влизане в трапезарията.

Аз съм зрелище, аномалия дори сред аномалиите. Досега трябваше да съм свикнала с мисълта, минаха толкова години. Трябваше да съм калена, претръпнала, безразлична към мнението на околните.

Трябваше да съм какво ли не.

Избистрям погледа си, придържам ръце до двете страни на тялото си и се преструвам, че не виждам нищо друго, освен онова петънце, малкия белег на стената, намираща се на 15 метра от мен.

Преструвам се, че съм просто поредната цифра.

Лицето ми е безизразно. Устните ми не помръдват. Гърбът ми е изпънат, ръцете ми са отпуснати. Аз съм робот, призрак, прокрадващ се сред тълпите.

6 стъпки напред. 15 маси по пътя ми. 42 43 44 секунди и продължават да текат.

Уплашена съм.

Уплашена съм.

Уплашена съм.

Силна съм.

Храна се сервира само 3 пъти дневно: закуска от 7:00 до 8:00, обяд от 12:00 до 13:00 и вечеря от 17:00 до 19:00. Времето за вечеря е с един час по-дълго, защото е в края на деня; като награда за усърдната ни работа. Но храненията не са изискани, елегантни събития — изживяването е много различно от храненето с Уорнър. Тук просто се редим на дълга опашка, взимаме напълнените си купи и се отправяме към правоъгълните маси, поставени успоредно една на друга в дъното на помещението. Няма излишни неща, нищо не се пропилява.

Виждам Адам на опашката и се запътвам към него.

68 69 70 секунди и продължават да текат.

— Здрасти, красавице. — Нещо обло ме удря в гърба. Пада на земята. Обръщам се, а лицето ми задейства 43-те мускула, нужни, за да се навъся, преди да го видя.

Кенджи.

Широка, непринудена усмивка. Очи с цвят на оникс. Косата му е още по-тъмна, твърда, прави като клечки кичури влизат в очите му. Челюстите му потрепват и устните му потрепват, и впечатляващите линии на скулите му са извити в невъздържана усмивка. Гледа ме така, сякаш се разхождам с тоалетна хартия в косите си, и ме кара да се зачудя защо не съм общувала с него, откакто пристигнахме. Все пак, технически погледнато, той спаси живота ми. И този на Адам. И този на Джеймс.

Кенджи се навежда да вземе чорапите, свити на топка. Подхвърля ги леко в дланта си, сякаш се кани да ме замери с тях отново.

— Накъде така? — пита ме той. — Нали уж имахме среща тук? Касъл каза…

— Защо носиш чорапи тук? — прекъсвам го аз. — Хората опитват да се хранят.

Той замръзва за част от секундата, преди да врътне очи. Идва до мен. Подръпва конската ми опашка.

— Закъснявах за срещата ни, ваше височество. Нямах време да си обуя чорапите. — Със свободната си ръка посочва първо свитите на топка чорапи, после обутите си в кубинки крака.

— Отвратително.

— Знаеш ли, по много странен начин изразяваш симпатиите си към мен.

Поклащам глава, мъчейки се да сдържа смеха си. Кенджи е ходещо противоречие, въплътил е в себе си комбинация от Непоклатимо сериозен индивид и 12-годишен хлапак в пубертета. Но бях забравила колко лесно се диша покрай него, колко естествено е да се смееш в негово присъствие. Затова продължавам по пътя си, без да кажа и дума повече, но докато си взимам поднос и се запътвам към кухнята, усмивката все още подръпва крайчетата на устните ми.

Кенджи е на половин стъпка зад мен.

— И така. С теб ще работим заедно днес.

— Аха.

— А ти какво? Подминаваш ме най-показно. Не казваш едно здрасти дори. — Той притиска чорапите към сърцето си. — Съкрушен съм. А дори бях запазил маса за нас.

Поглеждам го. Продължавам да вървя.

Той ме настига.

— Сериозно говоря. Знаеш ли колко е неловко да помахаш на някого, а той да не ти обърне внимание? После се озърташ наоколо като пълен кретен, мънкайки: "Не, наистина, кълна се, познавам я", ама никой не ти вя…

— Сигурно се шегуваш? — Спирам по средата на кухнята. Завъртам се към него. Лицето ми е сбърчено в гримаса на недоумение. — Говорил си с мен веднъж за двете седмици, откакто съм тук. Вече почти не те забелязвам.

— Ей, чакай малко — казва той, препречвайки пътя ми. — И двамата знаем, че няма начин да не си забелязала всичко това — той сочи с ръка тялото си, — затова, ако се опитваш да си играеш игрички с мен, нека те уведомя предварително, че няма да се получи.

— Какво? — намусвам се аз. — Какви ги дрън…

— Няма смисъл да се правиш на труднодостъпна, малката. — Той вирва едната си вежда. — Та аз дори не мога да те докосна. Това придава съвсем ново значение на "труднодостъпна", ако ме разбираш правилно.

— О, боже! — Оформям с устни и затварям очи, клатейки глава. — Ти си луд.

Той пада на колене.

— Луд по теб, агънце!

— Кенджи! — Не мога да вдигна очи, защото не смея да се огледам наоколо, но се чудя как да го накарам да спре. Да сложа цяла стая помежду ни. Аз самата знам, че се шегува, но може да съм единствената.

— Какво? — пита той и гласът му проехтява из цялото помещение. — Любовта ми те кара да се чувстваш неловко?

— Моля те… моля те, стани… и говори по-тихо…

— Друг път.

— Защо? — Гласът ми вече звучи умолително.

— Защото, ако говоря по-тихо, няма да мога да се чувам. А следващото — продължава той — е любимата ми част.

Не мога дори да го погледна.

— Не ме отритвай, Джулиет. Толкова съм самотен.

— Ама ти откачи ли?

— Да, от разбито сърце. — Гласът му става все по-силен, размахва ръце в драматични жестове, с които едва не ме помита, когато започвам да отстъпвам паникьосано назад. Тогава обаче осъзнавам, че всички гледат него.

Забавляват се.

Озъртам се наоколо с неловка усмивка и за свое изумление откривам, че никой не гледа към мен. Мъжете се хилят, очевидно свикнали с маймунджилъците на Кенджи, а жените го зяпат със смесица от обожание и нещо друго.

Адам също го зяпа. Стои с подноса си в ръце, килната на една страна глава и объркан поглед. Усмихва се колебливо, когато погледите ни се срещат.

Запътвам се към него.

— Ей… почакай, малката. — Кенджи скача да хване ръката ми, преди да съм му обърнала гръб. — Нали знаеш, че само се бъзи… — Проследява погледа ми по посока на Адам. Плясва с длан челото си. — Ама разбира се! Как можах да забравя? Ти си влюбена в съквартиранта ми.

Обръщам се към него.

— Чуй какво, признателна съм ти, че ще ми помагаш с тренировките… наистина. Благодаря. Не може ей така да ми се обясняваш във фалшива любов… особено пред Адам. А и трябва да прекося стаята, преди да е свършил часът за закуска, разбираш ли ме? Почти никакво време не прекарваме заедно.

Кенджи кимва много бавно, придобил леко сериозно изражение.

— Права си. Извинявай. Разбирам.

— Благодаря ти.

— Адам завижда заради любовта ни.

— Просто отивай да ядеш! — Избутвам го силно, едва сдържайки ядосания си смях.

Кенджи е един от малкото хора тук — след Адам, разбира се, — който не се бои да ме докосне. Истината е, че никой няма причина да се страхува, когато съм облечена в униформата си, но обикновено на масата свалям ръкавиците си, а и репутацията ми ме предхожда. Хората странят от мен. Но въпреки че веднъж нападнах Кенджи неволно, той не се страхува от мен. Струва ми се, че ще е нужна астрономически голяма доза от нещо ужасяващо, за да се уплаши.

Възхищавам му се за това.

Адам е мълчалив. Но и едно "здравей" ми стига, вече виждам, че ъгълчето на устните му е вирнато нагоре, че стойката му е някак по-изправена, по-стегната, по-напрегната. Може и да не знам много за света, но знам как да прочета книгата, написана в очите му.

В погледа му.

Откривам в него тежест, която ме тревожи, но и същата онази нежност, същите онези силни чувства, заради които едва се сдържам да не се хвърля в обятията му. Наблюдавам го как върши най-елементарните неща — пристъпва от крак на крак, взима поднос, кимва за поздрав към някого, — стига ми просто да проследя движението на тялото му във въздуха край нас. Моментите ми с него са толкова малобройни, че гърдите ми винаги са стегнати, а сърцето ми бие спазматично. Вечно събужда у мен желание да захвърля всички задръжки.

Никога не пуска ръката ми.

Не искам никога да го губя от погледа си.

— Добре ли си? — питам го, все още притеснена заради предишната нощ.

Той кимва. Опитва да се усмихне, но личи, че му е трудно.

— Да. И… — Прокашля се. Вдишва дълбоко. Извръща поглед. — Да, извинявай за снощи. Май се бях… понаплашил.

— Но за какво?

Той гледа през рамото ми. Свъсва вежди.

— Адам…?

— Да?

— Защо си бил наплашен?

Очите му отново срещат моите. Облещени са. Кръгли.

— Какво? За нищо.

— Не разби…

— Какво се туткате толкова бе, хора?

Завъртам се. Кенджи стои точно зад мен с толкова претрупан поднос, че се чудя как никой не е възразил. Явно е убедил готвачите да му сипват повече.

— Е? — Кенджи ни зяпа невъзмутимо в очакване на отговор. Накрая килва глава назад в жест, казващ "елате с мен", и тръгва нанякъде.

Адам издишва, а изражението му е толкова отнесено, че решавам да оставя снощната тема за друг път. Скоро. Ще я обсъдим скоро. Сигурна съм, че не е нищо сериозно. Абсолютно нищо сериозно.

Скоро ще поговорим и всичко ще се нареди.

Пета глава

Кенджи ни чака на една празна маса.

В началото Джеймс се хранеше с нас, но след като се сприятели с шепата малчугани от Пункт Омега, предпочита да седи при тях. Май от трима ни той е най-доволен, че е тук — и се радвам да го виждам щастлив, но да си призная, компанията му ми липсва. Страх ме е обаче да го спомена, понякога не съм сигурна дали искам да знам защо вече страни от Адам, когато аз съм наблизо. Май не искам да знам дали другите деца са успели да го убедят, че съм опасна. Така е, опасна съм, но просто...

Адам сяда на пейката, а аз се плъзвам до него. Кенджи се настанява пред нас. С Адам крием сплетените си ръце под масата и си позволявам да се насладя на простичкото удоволствие от близостта му. Още съм с ръкавици, но ми е достатъчно да го чувствам до себе си, в стомаха ми разцъфват цветя и кадифените им листенца гъделичкат всеки сантиметър от нервната ми система. Невероятно е какъв ефект има върху мен, как ме кара да се чувствам, какви мисли поражда в ума ми. Все едно са ми били изпълнени 3 желания: да докосвам, да вкусвам, да чувствам. Усещането е безкрайно странно. Шантаво, щастливо стечение на невероятни неща, увито в подаръчна хартия, завързано с панделка, скътано в сърцето ми.

Често ми се струва, че не заслужавам такава привилегия.

Адам застава така, че цялото му бедро да е опряно в моето.

Вдигам поглед и ме посреща усмивката му, тайна, мъничка усмивка, която казва толкова много, все неща, неподходящи за маса. Подканям се да поема дъх и потискам усмивката си. Насочвам вниманието си към храната. Надявам се, че не съм се изчервила.

Адам се привежда към ухото ми. Усещам нежната ласка на дъха му, преди да е проговорил.

— Не знам дали подозирате колко сте гнусни.

Вдигам стреснат поглед към Кенджи и го намирам замръзнал в движение, с лъжица, изминала едва половината път към устата му, и с килната към нас глава. Посочва ни с лъжицата си.

— Какво е това, по дяволите? Да не би да палувате под масата, а?

Адам се отдръпва от мен само с няколко сантиметра и изпуска дълбока, подразнена въздишка.

— Нали знаеш, че ако не ти харесва, винаги можеш да се махнеш. — Той кимва към масите до нас. — Никой не те е молил да седиш тук.

Дотолкова се простират възможностите на Адам да води цивилизован разговор с Кенджи. По принцип двамата са приятели, но Кенджи знае точно как да провокира Адам. Понякога почти забравям, че са съквартиранти.

Чудя се какво ли им е да живеят заедно.

— Говориш врели-некипели — казва Кенджи. — Още сутринта те предупредих, че трябва да седя при вас. Касъл иска да ви помогна с приспособяването. — Той изсумтява. Кимва към мен. — Да знаеш, нямам си никаква представа какво виждаш в тоя тип — казва той, — но пробвай да поживееш с него. Кисел е като дядка.

— Изобщо не съм кисел…

— О, да, брато. — Кенджи оставя приборите си на масата. — Кисел си, и още как. Все "Млъквай, Кенджи", "Заспивай, Кенджи", "Никой не иска да те гледа гол, Кенджи". И то, при положение че много добре знам колко хиляди хора си умират да ме видят гол…

— Колко време трябва да седиш при нас? — Адам извръща поглед и потърква очи със свободната си ръка.

Кенджи изопва гръб. Грабва лъжицата си, но само за да го посочи с нея.

— Трябва да се благодариш, че седя на вашата маса. Това ви прави готини по подразбиране.

Усещам как Адам се напряга до мен и решавам да се намеся.

— Ей, може ли да говорим за нещо друго?

Кенджи изпухтява. Врътва очи. Пъхва лъжица с храна в устата си.

Тревожа се.

Сега, когато имам възможност да го огледам по-внимателно, забелязвам умората в очите на Адам, тежестта върху челото му, сковаността на раменете му. Чудя се какво ли преживява в този подземен свят. Какво ли крие от мен. Подръпвам ръката му леко и той се обръща към мен.

— Сигурен ли си, че си добре? — прошепвам аз. Съзнавам, че му задавам един и същ въпрос отново и отново, и отново.

Очите му моментално омекват, все още изглеждат уморени, но и леко разведрени. Ръката му пуска моята само за да кацне в скута ми, да се плъзне надолу по бедрото ми, да ме накара да загубя контрол върху говора си, преди устните му да се допрат до косата ми, задържайки се там достатъчно, че да сринат концентрацията ми напълно. Преглъщам сухо и едва не изпускам вилицата си на пода. Отнема ми известно време да осъзная, че още не е отговорил на въпроса ми. Чак когато извръща поглед от мен, забивайки го в храната си, кимва с думите:

— Добре съм.

Но аз не дишам, а ръката му още рисува фигурки по крака ми.

— Госпожице Ферърс? Господин Кент?

Чувайки гласа на Касъл, се стягам така внезапно, че блъсвам кокалчетата си в масата. Нещо в излъчването му ме кара да го възприемам като учител, спипал ме да безчинствам в класната стая. Адам обаче никак не изглежда стреснат от появата на Касъл. Тъкмо се опитвам да потисна вопъла си заради болката в ръката ми, когато усещам как Адам отново преплита пръсти с моите. Доближава облечените ми в кожа кокалчета до устните си. Целува всяко от тях поотделно, без да откъсне поглед от купата пред себе си. Чувам как Кенджи се задавя с храната си.

Вдигам глава, стискайки пръстите на Адам.

Касъл стои над масата ни, а Кенджи отива да остави празната си купа в кухнята. Потупва Касъл по гърба, сякаш са стари приятели, а той му отвръща с топла усмивка.

— Ей сега се връщам — изкрещява Кенджи през рамо, обръщайки се към нас да вдигне ентусиазирано палци. — Опитайте да не се разсъбличате пред всички, става ли? Тук има деца.

Аз изтръпвам и поглеждам към Адам, но той е странно вглъбен в храната си. Не е проронил и дума, откакто Касъл е дошъл.

Решавам да говоря от името и на двама ни. Залепвам бодра усмивка на лицето си.

— Добро утро.

Касъл кимва, докосва ревера на спортното си сако, позата му е мъжествена и непоклатима. Усмихва ми се широко.

— Отбивам се само да ви поздравя и да проверя как сте. Радвам се да видя, че разширявате приятелския си кръг, госпожице Ферърс.

— О! Благодаря! Но не мога да си присвоя заслугата — изтъквам аз. — Вие ми казахте да седна на една маса с Кенджи.

Усмивката на Касъл е леко пресилена.

— Е, без значение — казва той, — радвам се да видя, че сте послушали съвета ми.

Аз кимвам към храната си. Потривам разсеяно челото си. Адам изглежда така, сякаш дори не диша. Напът съм да кажа нещо, когато Касъл взима думата.

— Е, господин Кент — подхваща той, — съобщи ли ви госпожица Ферърс, че вече ще тренира с Кенджи? Надявам се да ѝ помогне.

Адам не отговаря.

Касъл продължава упорито:

— Всъщност би ми било интересно да наблюдавам как вие самият работите с нея. Под мой надзор, разбира се.

Адам вдига очи, заставайки внезапно нащрек.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами… — Касъл млъква. Погледът му шари между мен и Адам. — Би ми било интересно да проведа някои тестове на двама ви. Заедно.

Адам се изправя така рязко, че едва не блъсва коляното си в масата.

— Изключено.

— Господин Кент… — подхваща Касъл.

— Направо си го избий от главата…

— Изборът е неин…

— Не желая да го обсъждаме тук…

Аз скачам на крака. Адам изглежда готов да подпали нещо. Ръцете му са стиснати в юмруци от двете страни на тялото му, очите му са присвити в кръвнишки поглед, челото му е стегнато, целият се тресе от енергия и напрежение.

— Какво става тук? — настоявам да узная аз.

Касъл поклаща глава. Отговорът му не е предназначен за мен.

— Просто искам да видя какво ще стане, когато те докосне. Това е.

— Да не си откачил…

— Правя го за нея — продължава Касъл с внимателен, умишлено спокоен глас. — Няма нищо общо с твоя напредък…

— Какъв напредък? — намесвам се аз.

— Просто смятам, че трябва да се научи да използва силата си върху неживи организми — казва Касъл. — Положението с животните и хората е ясно: един допир е достатъчен. Растенията като че ли не са подвластни на способностите ѝ. Но всичко останало? Това вече е… друго нещо. Още не знае как да повлиява на тази част от света и искам да ѝ помогна. Това е… — Заключава той. — Просто ще помогнем на госпожица Ферърс.

Адам пристъпва към мен.

— Щом държиш да я научиш да унищожава неживи неща, защо съм ти аз?

За един кратък момент Касъл изглежда обезсърчен.

— Всъщност не знам — отвръща той. — Връзката ви е необикновена… удивителна. Особено предвид всичко, което сме научили досега, е…

— Какво сте научили? — подскачам отново аз.

— …съвсем възможно — продължава невъзмутимо Касъл — …всичко да е свързано по все още неразбираем за нас начин.

Думите му като че ли не повлияват на Адам, чиито устни са стиснати в тънка линия. Май няма намерение да отговори.

Касъл се обръща към мен. Опитва се да придаде развълнуван тон на гласа си.

— А вие какво ще кажете? Заинтригувана ли сте?

— Заинтригувана? — Поглеждам Касъл. — Та аз дори не знам за какво говорите. И държа да знам защо никой не иска да отговори на въпросите ми. Какво сте открили за Адам? — Питам го. — Какво му има? Нещо не е наред ли? — Погледът ми отскача от единия към другия, Адам диша прекалено тежко и се мъчи да го прикрие, юмруците му се свиват и отпускат. — Моля ви, кажете какво става тук.

Касъл сбърчва чело.

Изучава лицето ми със свъсени вежди, сякаш говоря на език, който не е чувал от години.

— Господин Кент — казва той, без да откъсва поглед от мен. — Да разбирам ли, че все още не сте споделили за откритията си с госпожица Ферърс?

— Какви открития? — Сърцето ми препуска бясно, толкова бясно, че гърдите започват да ме болят.

— Господин Кент…

— Не ти влиза в работата — озъбва му се Адам с нисък, равен и мрачен глас.

— Редно е да знае…

— Още не знаем нищо със сигурност!

— Знаем достатъчно.

— Глупости. Още не сме приключили с…

— Остана единствено да ви проведа съвместен тест…

Адам пристъпва директно пред Касъл, сграбчвайки подноса със закуската си рязко.

— Може би — процежда той много, много отчетливо — някой друг път.

И се обръща да си тръгне.

Аз докосвам ръката му.

Той спира. Оставя подноса и се завърта към мен. Разстоянието помежду ни е само два-три сантиметра и едва не забравям, че стоим в пълна стая. Дъхът му е топъл, дишането му — повърхностно, а горещината на тялото му разтапя кръвта ми, оплисквайки с нея бузите ми.

Паниката прави салта в костите ми.

— Всичко е наред — казва той, но едва го чувам заради грохота от сблъсъка на двете ни сърца. — Всичко ще е наред. Обещавам.

— Но…

— Обещавам… — повтаря той, грабвайки ръката ми. — Кълна се. Ще оправя всичко…

— Ще оправиш ли? — Като че ли сънувам. Като че ли умирам. — Какво ще оправиш? — Нещо рухва в мозъка ми, нещо се случва без мое разрешение и аз съм загубена, толкова загубена, всичко е толкова объркано и се давя в море от смут. — Адам, не разби…

— Ама вие сериозно ли? — Кенджи си проправя път обратно към масата ни. — Тук ли ще го направите? Пред всички? Да ви кажа, тези маси не са толкова удобни колкото изглеждат…

Адам тръгва назад, блъсвайки се в рамото на Кенджи на излизане.

— Недей.

Само това чувам от него, преди да изчезне.

Шеста глава

Кенджи подсвирва тихо.

Касъл вика след Адам, умолява го да спре, да поговори с него, да обсъдят нещата рационално. Адам нито веднъж не поглежда назад.

— Казах ти, че е кисел — измърморва Кенджи.

— Не е кисел — чувам се да отвръщам, но усещам думите си далечни, несвързани с устните ми. Чувствам се вцепенена, сякаш ръцете ми са били издълбани като тиква и единственото нещо, което тежи у мен, е мозъкът ми, претъпкан с въпроси… кой от кой по-важен. Всичките са в главата ми.

Къде забравих гласа си не мога да намеря гласа си, не мога да намеря...

— Е, да си дойдем на думата! Двамцата с теб си останахме, а? — Кенджи плясва с ръце. — Готова ли си да ти сритам задника?

— Кенджи.

Ето го. Глупавият ми глас се беше скрил под страха и параноята, и отрицанието и болката, и болката и...

— Аха?

— Искам да ме водиш при тях.

Кенджи ме гледа, сякаш току-що съм го помолила да се фрасне в лицето.

— Ъ, така… а какво ще кажеш за едно топло-топло "няма да стане"? Устройва ли те като отговор? Защото мен ме устройва идеално.

— Трябва да разбера какво се случва. — Обръщам се отчаяно към него, макар и да се чувствам глупаво. — Ти знаеш, нали? Знаеш какво е станало…

— Разбира се, че знам. — Той сбърчва чело и кръстосва ръце. Поглежда ме в очите. — Живея с онова жалко копеле и на практика въртя цялото място. Знам всичко.

— Тогава защо не ми кажеш? Кенджи, моля те…

— Хм, май ще пропусна, но пък знаеш ли какво ще направя? Ще ти помогна да се разкараш от тая трапезария, където всички слушат разговора ни. — Последната част на изречението казва на висок глас, оглеждайки се из помещението и клатейки глава. — Яжте си закуската бе, хора. Какво зяпате?

Чак сега осъзнавам що за зрелище сме им спретнали. Всяко око в трапезарията е вперено в мен, преценява ме преценява ме преценява ме, пита се на какво ли става свидетел. Усмихвам се вяло и махвам плахо, преди да позволя на Кенджи да ме извлачи от стаята.

— Няма нужда да махате на народа, принцесо. Това не ви е коронация. — Той ме издърпва в един от многото дълги, смътно осветени коридори.

— Кажи ми какво се случва. — Налага ми се да примигам няколко пъти, преди очите ми да се приспособят към светлината. — Не е честно: всички са осведомени с изключение на мен.

Той свива рамене, обляга едното си рамо на стената.

— Не е моя работа да те информирам. Така де, обичам да му лазя по нервите, ама не съм задник. Помоли ме да си мълча. Затова ще си държа езика зад зъбите.

— Добре, но… той… добре ли е? Ще ми кажеш ли поне дали е добре?

Кенджи прокарва ръка през очите си, издишва ядосано. Изучава лицето ми, преди да си поема дълбока глътка въздух. Стрелва ме с многозначителен поглед.

— Хубаво де, виждала ли си някога влакова катастрофа? — казва и не изчаква отговора ми. — Аз станах свидетел на една като дете. Беше един от онези безумно големи влакове с милиард свързани един за друг вагони. Взе че дерайлира, едва не се взриви. Всичко пламва и хората крещят, сещаш се, в шок, а ти просто знаеш, че едни са мъртви, други са напът да умрат, и не искаш да гледаш, но просто не можеш да извърнеш поглед, представяш си го, нали? — Той кимва. Прехапва вътрешността на едната си буза. — Положението е сходно. Твоят младеж е същинска влакова катастрофа.

Не усещам краката си.

— Абе знам ли — продължава Кенджи. — Мен ако питаш, преиграва. Случвали са се къде-къде по-гадни неща, нали така? Така де, все едно не сме затънали до уши в по-откачени работи. Ама не, господин Адам Кент като че ли не е запознат с тоя факт. Даже ми се струва, че полудява. Май не мигва нощем. И знаеш ли какво? — Добавя той, привеждайки се към мен — Мисля, че започва да плаши Джеймс, а, откровено казано, това ме вбесява, защото хлапето е твърде свястно и готино, за да се занимава с драмите на Адам…

Вече не го слушам.

Представям си възможно най-лошите сценарии, най-лошите развръзки. Ужасяващи, смразяващи кръвта събития, водещи до мъчителната смърт на Адам. Сигурно е болен или го е сполетяла някоя потресаваща злополука, или нещо го кара да губи контрол върху собствените си действия, или о, боже, не…

— Трябва да ми кажеш.

Не разпознавам собствения си глас. Кенджи ме гледа шокирано, опулено, по лицето му е изписан искрен страх и чак в този момент осъзнавам, че съм го приковала към стената. 10-те ми пръста са вкопчени в тениската му, стискам в шепи плата ѝ и мога само да гадая как ли ме вижда сега.

Най-страшното е, че дори не ме е грижа.

— Ще ми кажеш поне нещо, Кенджи. Нямаш избор. Трябва да знам.

— А, ъх… — той облизва устни, озърта се наоколо, изсмива се треперливо — …дали не е добре първо да ме пуснеш?

— Ще ми помогнеш ли?

Той се почесва зад ухото. Свива се леко.

— Не?

Блъсвам го още по-силно в стената, усещам бурния прилив на адреналин, горящ във вените ми. Странно е, но имам чувството, че мога да разцепя замята с голи ръце.

Струва ми се лесно. Като детска игра.

— Добре… хубаво… по дяволите! — Кенджи е вдигнал ръце, диша леко учестено. — Само… хайде да ме пуснеш и ще, ъм, ще те заведа до изследователската лаборатория.

— Изследователската лаборатория.

— Да, там правят тестовете. Всички видове тестове.

— Обещаваш ли да ме заведеш, ако те пусна?

— Ще размажеш ли мозъка ми по стената, ако откажа?

— Вероятно — излъгвам аз.

— В такъв случай отговорът е "да". Ще те заведа. Мамка му.

Пускам го и отстъпвам несигурно назад, опитвам да си върна самообладанието. Чувствам се леко засрамена. Една част от мен ме смъмря, че съм реагирала прекалено бурно.

— Извинявай за това — казвам на Кенджи. — Но съм ти благодарна. Оценявам помощта ти. — Опитвам да вдигна брадичка, проявявайки поне някакво достойнство.

Кенджи изсумтява. Гледа ме, сякаш не знае коя съм, сякаш не е сигурен дали трябва да се смее, да аплодира, или да бяга надалеч. Потрива тила си, вперил съсредоточен поглед в лицето ми. Не откъсва очи от мен.

— Какво? — питам го.

— Колко тежиш?

— Божичко. Така ли говориш на всички момичета? Това обяснява доста.

— Аз съм около осемдесет килограма — казва той. — Чист мускул.

Мой ред е да се опуля насреща му.

— Награда ли искаш?

— Я виж ти — казва той, килвайки глава на една страна, по лицето му трепва едва доловима усмивка. — Кой бил остроумникът.

— Сигурно съм се заразила от теб — отвръщам аз.

Но той не се усмихва вече.

— Слушай какво — казва. — Не искам да се лаская, но мога да те метна до другия край на стаята с малкото си пръстче. Тежиш колкото перце. Почти два пъти по-голям съм от теб. — Той замълчава. — Как тогава успя да ме приковеш към стената?

— Какво? — свъсвам вежди аз. — Какви ги говориш?

— Говоря за това, че ти — той ме посочва — прикова мен — посочва себе си — към стената. — Посочва стената.

— Искаш да кажеш, че наистина не си могъл да помръднеш? — Примигвам насреща му. — Мислех, че просто те е страх да ме докоснеш.

— Не — казва той. — Най-сериозно не можех да помръдна. Едва дишах.

Очите ми са широко, широко отворени.

— Шегуваш се.

— Случвало ли ти се е и преди?

— Не. — Клатя глава. — Тоест не мисля, че… — Споменът за Уорнър и стаята му, за изтезанията нахлува в съзнанието ми, затварям очи, за да възпра наплива на картини. Дори най-повърхностната мисъл за онази случка е достатъчна, за да ми причернее; вече усещам как кожата ми започва да се облива със студена пот. Уорнър си правеше опити с мен, целеше да ме постави в положение, в което ще съм принудена да използвам силата си върху невръстно детенце. Бях толкова ужасена, толкова бясна, че разбих бетонната стена между мен и Уорнър. И него бях приковала към стената. Само дето не бях осъзнала, че силата ми го е сплашила. Мислех, че го е страх да помръдне, защото може да го докосна.

Явно съм грешала.

— Ясно — казва Кенджи, кимвайки на отговора, навярно изписан по лицето ми. — Е, така и си помислих. Ще трябва да имаме предвид тази интригуваща подробност по време на тренировките. — Той ми хвърля красноречив поглед. — Когато и да започнат те.

Аз кимам, без да обръщам особено внимание на думите му.

— Да. Добре. Но първо ме отведи до изследователското крило.

Кенджи въздъхва. Покланя се и изпълнява параден жест с ръка.

— След вас, принцесо.

Седма глава

Вървим по лабиринт от коридори, които не съм виждала досега.

Минали сме покрай всички познати зали и крила, и спални помещения, покрай тренировъчната стая, в която обикновено се подвизавам, и за пръв път от пристигането си тук забелязвам истински околната среда. Сетивата ми внезапно се изострят, избистрят се, като че ли цялото ми същество жужи от възродена енергия.

Наелектризирана съм.

Цялото това скривалище е било изкопано в земята — представлява просто сбор от приличащи на пещерни галерии тунели и свързани един с друг проходи, всичките снабдени с електричество и други продоволствия, откраднати от тайни хранилища, собственост на Възобновителите. Мястото е безценно. Касъл ни е казвал, че го е проектирал поне едно десетилетие, а изпълнението на проекта му отнело още едно. Дотогава вече бил успял да вербува всички останали членове на този подземен свят. Разбирам защо е толкова стриктен по отношение на мерките за сигурност, защо е готов да го брани докрай. Аз бих постъпила по същия начин.

Кенджи спира.

Достигнали сме дъното на коридора — навярно най-крайната точка на базата.

Кенджи изважда електронна карта, която не съм знаела, че носи, и ръката му опипва камъка за скрития панел. Отваря го. Прави нещо, което не успявам да видя. Плъзва картата по таблото. Натиска някакво копче.

Цялата стена оживява с грохот.

Частите и се раздалечават, изместват се, докато не образуват пролука, достатъчно голяма, за да се проврем през нея. Кенджи ми дава знак да го последвам и аз се промъквам през тесния вход, поглеждайки назад да видя как стената се затваря зад мен.

Стъпвам от другата и страна.

Помещението прилича на пещера. Гигантско, просторно, разделено на 3 надлъжни дяла. Средният е най-тесен и служи за пътека, левият и десният дял се състоят от квадратни стъклени стаи с тънки стъклени врати. Прозрачните стени разделят стаите една от друга — всичко вътре е на показ. Необикновена електрическа аура обгръща цялото пространство, всеки куб е осветен от ярка бяла светлина и примигващи машинарии; остро пиукане и глухо електрическо бучене пулсират из титаничната зала.

Виждам поне 20 стаи.

По 10 от всяка страна, всичките напълно прозрачни. Няколко от хората в тях са ми познати от трапезарията, някои са завързани с каиши към странни машини, игли стърчат от телата им, мониторите край тях изписват непонятна за мен информация. Разни врати се отварят с плъзгане и затварят-отварят, и затварят-отварят, и затварят… Думи, и шепоти, и стъпки, жестове с ръце и недооформени мисли витаят из въздуха.

Тук.

Тук се случва всичко.

Преди 2 седмици, в деня на пристигането ми, Касъл ми каза, че имал доста добро понятие защо сме такива, каквито сме. Каза, че правели изследвания от години.

Изследвания.

Виждам задъхани хора по необикновено бързи пътеки за бягане. Виждам жена, презареждаща пистолет в стая, пълна с оръжия, виждам и мъж, държащ в ръце нещо, излъчващо яркосин пламък. Виждам един човек да стои в куб, пълен догоре с вода, виждам закачени по тавана въжета и всякакви течности, химикали, причудливи джаджи и мозъкът ми крещи, дробовете ми се възпламеняват и всичко това е прекалено прекалено прекалено прекалено

Прекалено много машини, прекалено много светлини, прекалено много хора в прекалено много стаи водят записки, говорят помежду си, поглеждат към часовниците на всеки няколко секунди и аз крача плахо напред, взирайки се прекалено отблизо и недостатъчно отблизо, и тогава го чувам. С всички сили се мъча да не го чувам, но дебелите стъклени стени не успяват да го заглушат напълно и отново достига до ушите ми.

Ниският, гърлен звук на човешка агония.

Блъсва ме право в лицето. Удря ме право в стомаха. Реалността скача върху гърба ми и избухва в кожата ми, и дращи с нокти шията ми, и аз се задушавам от недоумение.

Адам.

Виждам го. Вече е тук, в една от стъклените стаи. Гол до кръста. Ръцете и краката му са стегнати с каиши за една носилка, жиците на близката машина са залепени за слепоочията му, челото му, малко под ключиците му. Очите му са затворени, юмруците му са стиснати, челюстите му са стегнати, лицето му е опънато от напъна да не крещи.

Не разбирам какво му правят.

Не знам какво се случва, не разбирам защо се случва, нито защо е вързан към машината, нито защо екранът ѝ постоянно мига и пиука, и не мога да помръдна, не мога да дишам и опитвам да си спомня как действат гласът ми, ръцете ми, главата ми и краката ми, и тогава той подскача.

Изпъва конвулсивно каишите, бори се с болката, докато юмруците му не заблъскват по меката подложка на носилката, и го чувам да крещи агонизиращо, и за момент светът спира да се върти, всичко забавя хода си, звуците заглъхват, цветовете се размиват, а подът като че ли се накланя настрани и аз си мисля ето, дойде време да умра. Ще загубя живота си или...

ще отнема този на човека, отговорен за това.

Едното или другото.

Тогава виждам Касъл. Касъл стои в ъгъла на същата стая и гледа безучастно как едно 18-годишно момче се гърчи в агония. Само гледа, води си записки в малък бележник, свива устни заинтригувано, килва глава на една страна. Наднича към монитора на пиукащата машина.

И мисълта, проникваща в главата ми, е толкова простичка. Толкова спокойна. Толкова лесноосъществима.

Толкова, толкова лесноосъществима.

Ще го убия.

— Джулиет… не…

Кенджи ме сграбчва през кръста с ръце като железни окови и ми се струва, че крещя, струва ми се, че говоря неща, каквито не съм се чувала да казвам досега, и Кенджи ме моли да се успокоя, обяснява:

— Точно затова не исках да те водя тук… не разбираш… не е каквото си мислиш…

А аз решавам, че може да убия и Кенджи. Просто защото е идиот.

— ПУСНИ МЕ…

— Престани да ме риташ…

— Ще го унищожа…

— Хм, най-добре престани да го повтаряш на глас, ясно? Не е в твоя полза…

— ПУСНИ МЕ, КЕНДЖИ, КЪЛНА СЕ…

— Госпожице Ферърс!

Касъл стои в края на пътеката, на около метър от стъклената стая на Адам. Вратата е отворена. Адам не се гърчи вече, но май не е в съзнание.

Бял, огнен гняв.

Само това изпитвам. Само това знам как да изпитвам и нищо, нищо не може да ме убеди да сляза от пиедестала на гнева си. Светът изглежда черно-бял оттук, толкова лесно мога да го опустоша и превзема. Подобна ярост не ме е спохождала никога. Така сурова, така мощна, че всъщност ми действа успокояващо, сякаш най-сетне е намерила мястото си, най-сетне се е настанила удобно в костите ми.

Превърнала съм се в леярски калъп за разтопен метал, плътна, прогаряща горещина се разстила из тялото ми, а излишъкът обгръща ръцете ми, изковава юмруците ми с такава зашеметяваща сила, с такава буйна енергия, че очаквам всеки момент да ме погълне. Вие ми се свят от порива ѝ.

Способна съм на всичко.

Всичко.

Кенджи ме освобождава от хватката си. Не е нужно да го поглеждам, знам, че отстъпва назад. Уплашен. Объркан. Навярно смутен.

Не ме е грижа.

— Значи, тук прекарваш времето си — обръщам се към Касъл, изненадана от хладнокръвния, равен тон на гласа си. — С това се занимаваш.

Касъл пристъпва по-близо към мен, но като че ли веднага съжалява. Изглежда уплашен, учуден от нещо, което вижда на лицето ми. Понечва да проговори, но аз го прекъсвам.

— Какво си му направил? — настоявам да науча. — Какво му правиш…

— Госпожице Ферърс, моля ви…

— Той не ти е морско свинче! — избухвам аз и самообладанието ми се изпарява, равният тон на гласа ми се изпарява и внезапно обезумявам така, че едва укротявам треперенето на ръцете си. — Мислиш си, че можеш просто да го използваш за изследванията си…

— Госпожице Ферърс, моля ви, трябва да се успокоите…

— Не ми казвай да се успокоя! — Дори не мога да си представя какво са му причинили тук, долу, какви тестове са му правили, като на някакъв си лабораторен екземпляр.

Изтезавали са го.

— Не очаквах да реагирате така остро на тази стая — казва Касъл. Старае се да поддържа сговорчив тон. Умерен. Харизматичен дори. Което ме кара да се чудя как ли му изглеждам в този момент. Чудя се дали не го е страх от мен. — Мислех, че разбирате колко важни са изследванията, които извършваме в базата на Пункт Омега. — Продължава той. — Нима вярвате, че без тях ще можем някога да научим истината за произхода си?

— Причиняваш му болка… убиваш го! Какво си му направил…

— Нищо, от което сам не е избрал да бъде част. — Гласът на Касъл е стегнат и устните му са стегнати, виждам, че започва да губи търпение. — Госпожице Ферърс, ако намеквате, че го използвам, за да задоволя собственото си любопитство, ви съветвам да се запознаете по-отблизо с настоящата ситуация. — Произнася последните няколко срички с по-силно ударение, с повече плам и осъзнавам, че за пръв път го виждам ядосан. — Знам, че ви е трудно тук — продължава Касъл. — Знам, че не сте свикнали да се възприемате като член на група, и полагам усилия да ви вляза в положението, да ви помогна с процеса на приспособяване. Но е време да се огледате наоколо! — Той махва с ръка към стъклените стени и хората зад тях. — Всички сме еднакви. Играем в един и същ отбор! Не съм подложил Адам на нищо, което и аз самият не съм изтърпял. Просто опитваме да установим мащаба на свръхестествените му способности. Няма как да знаем със сигурност на какво е способен, без да го подложим на някои тестове. — Гласът му спада с октава-две. — А нямаме възможността да чакаме няколко години, докато случайно открие нещо, което може да послужи на каузата ни още сега.

Чувството е странно.

Защото този гняв е като живо същество.

Усещам как се увива около пръстите ми, как чака да го запратя в лицето на Касъл. Усещам как се усуква около гръбнака ми, вкоренява се в стомаха ми и пуска клони надолу по краката ми, нагоре по ръцете ми, през врата ми. Задушава ме. Задушава ме, защото иска да се излее. Иска да се излее. На момента.

— Ти — казвам му и думите се запъват в устата ми. — Нима мислиш, че си нещо повече от Възобновителите, щом ни използваш… правиш си експерименти с нас, за да подпомогнеш каузата си…

— ГОСПОЖИЦЕ ФЕРЪРС! — изревава Касъл. Очите му искрят, искрят и осъзнавам, че всички погледи в този подземен тунел са вперени в нас. Пръстите му са свити в юмруци от двете страни на тялото му, а челюстта му е стегната от ярост, и усещам ръката на Кенджи върху гърба си, преди да установя, че земята под краката ми вибрира. Стъклените стени започват да треперят, а Касъл е застанал точно по средата на всичко това, вцепенен, скован от гняв и възмущение, и чак тогава си спомням, че е надарен с безкрайно високо ниво на психокинеза.

Спомням си, че може да мести предмети със силата на съзнанието си.

Той вдига дясната си ръка с разперена навън длан и близкият стъклен панел започва да трепери, да се тресе до ръба на пръсване и осъзнавам, че съм забравила да дишам.

— Не е препоръчително да ме ядосвате. — Спокойствието в гласа на Касъл е несъвместимо с огъня в очите му. — Ако методите ми не ви допадат, бих ви призовал да изложите възраженията си с разумен тон. Не толерирам подобно отношение към себе си. Загрижеността ми за бъдещето на нашия свят може да е необяснима за вас, но не бива да вините мен за собственото си невежество! — Той отпуска дясната си ръка и стъклото застива точно навреме.

— Невежеството ми? — Дишането ми отново се учестява. — Смяташ, че щом не разбирам защо му е на някого да подлага друго човешко същество на… на това… — посочвам с ръка стаята, — … значи, съм невежа…?

— Ей, Джулиет, не се ядосвай… — подхваща Кенджи.

— Отведи я — казва Касъл. — Върни я в тренировъчната зала. — Стрелва укорителен поглед към Кенджи. — А двамата с теб… ще говорим по-късно. Как ти хрумна да я доведеш тук? Още не е готова да се справи с това… та тя едва се справя със самата себе си…

Прав е.

Не мога да се справя. Не чувам нищо друго, освен пиукането и скрибуцането на машините, не виждам нищо, освен отпуснатото тяло на Адам върху тънката подложка. Не мога да спра да си представям какво ли е преживял, какво ли му се е наложило да понесе само за да опознае себе си и проумявам, че вината е изцяло моя.

Аз съм виновна, че е тук, аз съм виновна, че е в опасност, аз съм виновна, че Уорнър иска да го убие, а Касъл иска да експериментира с него, и ако не бях аз, още щеше да живее с Джеймс в дом, който нямаше да е унищожен, щеше да е в безопасност и спокоен, далеч от хаоса, който насадих в живота му.

Аз го доведох тук. Ако не ме беше докосвал, всичко това нямаше да му се случи. Щеше да е здрав и силен и нямаше да страда, нямаше да се крие, нямаше да живее на 15 метра под земята. Нямаше да прекарва дните си завързан на носилка.

Вината е моя, вината е моя, вината е моя, вината е изцяло моя.

Чашата прелива.

Имам чувството, че съм натъпкана със сухи клонки и само стегна ли мускулите си, цялото ми тяло ще се скърши. Всичката вина, всичкият гняв, всичкото безсилие, всичката натрупана в мен агресия намират отдушник и излизат извън контрола ми. Енергията циркулира из тялото ми с мощ, каквато не съм усещала досега, и дори не мисля, но трябва да направя нещо, да докосна нещо, и свивам пръсти, и прегъвам колене, и издигам нагоре ръка, и

забивам

юмрука

си

в

пода.

Земята се пропуква под пръстите ми, а вибрациите нахлуват в тялото ми, рикошират в костите ми, докато черепът ми не се завърта и сърцето ми не се превръща в махало, блъскащо по стените на гръдния ми кош. Зрението ми ту губи фокус, ту се избистря, и ми се налага да примигна сто пъти, за да видя пукнатината, скрибуцаща под краката ми, тънка линия, разцепваща земята. Всичко край мен внезапно губи равновесие. Камъкът стене под тежестта ни, стъклените стени дрънчат, машините се изместват от нишите си, водата се плиска из прозрачния си куб и хората…

Хората.

Хората са замръзнали от ужас и страхът по лицата им ме раздира отвътре.

Падам назад, притиснала десния си юмрук до гърдите си, мъчейки се да си втълпя, че не съм чудовище, не е нужно да съм чудовище, не искам да наранявам човешки същества не искам да наранявам човешки същества не искам да наранявам човешки същества

но не се получава.

Защото това е лъжа.

Защото опитвах да помогна.

Поглеждам наоколо. Към земята.

Към делото си.

И за пръв път проумявам, че притежавам силата да унищожа всичко.

Осма глава

Касъл стои като чучело.

Долната му челюст е увиснала. Ръцете му са отпуснати край тялото, очите му са опулени от тревога, изумление и късче уплаха и макар да мърда устни, като че ли не успява да произведе звук.

Имам чувството, че моментът е подходящ да скоча от някоя висока скала.

Кенджи докосва ръката ми и аз се обръщам към него, осъзнавайки, че съм вкаменена. Откога чакам той, Адам и Касъл да се досетят, че е грешка да се държат мило с мен, че всичко ще завърши зле, че не заслужавам добрината им, че съм просто инструмент, оръжие, прикрит убиец.

Той поема десния ми юмрук в дланта си с такава нежност. Внимава да не докосне кожата ми, изхлузвайки разкъсаната кожена ръкавица, и вдишва рязко при вида на кокалчетата ми. Плътта по тях е съдрана и окървавена и не мога да движа пръстите си.

Осъзнавам, че агонизирам.

Примигвам и рой звезди избухват пред очите ми, и нов вид мъчение връхлита крайниците ми така стремглаво, че не мога да говоря.

Простенвам

и

светът

и з ч е з в а.

Девета глава

Устата ми има вкус на смърт.

Успявам да открехна клепачи и веднага усещам как огньовете на ада раздират дясната ми ръка. Увита е в толкова слоеве бинт, че 5-те ми пръста са неподвижни, за което съм благодарна. От изтощение нямам сили дори да заплача.

Примигвам.

Опитвам да се огледам наоколо, но вратът ми е скован.

Нечии пръсти докосват рамото ми и искам да издишам въздуха от дробовете си. Примигвам отново. И отново. Пред очите ми ту се избистря, ту мътнее момичешко лице. Обръщам глава да я видя по-добре и мигам мигам мигам.

— Как се чувстваш? — прошепва тя.

— Добре съм — казвам на петното, но май лъжа. — Коя си ти?

— Аз съм — отвръща тихо тя. Дори без да я виждам ясно, долавям милосърдието в гласа и. — Соня.

Разбира се.

Вероятно и Сара е наблизо. Сигурно съм в медицинското крило.

— Какво стана? — питам аз. — От колко време съм в безсъзнание?

Тя не отговаря на въпросите ми и се чудя дали изобщо ме е чула.

— Соня? — Опитвам да срещна погледа и. — От колко време спя?

— Беше много зле — казва тя. — Тялото ти се нуждаеше от време да…

— Колко време? — Гласът ми спада до шепот.

— Три дни.

Представете си влак, летящ със сто милиона километра в час.

А сега си представете, че ви блъсва право в лицето.

Изправям се в леглото и осъзнавам, че ще повърна.

За щастие, Соня го е предвидила. Една кофа се появява точно навреме, за да изпразня жалкото съдържание на стомаха си в нея, но конвулсиите му продължават в болничната роба, а някой бърше с горещ, влажен плат лицето ми. Парата е толкова топла и успокояваща, че забравям болката за достатъчно дълго, че да забележа другия човек в стаята.

Соня и Сара кръжат край мен, обтривайки с топлите си кърпи голите ми крайници, утешавайки ме с нежни гласове, повтаряйки ми, че ще се оправя, че просто имам нужда от почивка, че най-сетне мога да хапна нещо, че не бива да се тревожа, защото няма нищо тревожно и те ще се погрижат за мен.

Тогава успявам да съсредоточа погледа си.

Забелязвам ръцете им, внимателно облечени в латексови ръкавици, забелязвам иглата на системата, забита във вената ми, забелязвам угриженото им, но и предпазливо поведение… и тогава се досещам какъв е проблемът.

Лечителките не могат да ме докосват.

Десета глава

Никога досега не им се е налагало да се борят с проблем като мен.

Травмите винаги са били грижа на лечителките. Могат да наместват счупени кости и да лекуват огнестрелни рани, да съживяват отказали бели дробове, да затварят дори най-жестоките порязвания — знам, защото Адам пристигна в базата на Пункт Омега на носилка. Уорнър и хората му го бяха наредили така след бягството ни от военната им база и мислех, че белезите ще останат завинаги. Но сега изглежда непокътнат. Чисто нов. Цял ден го ремонтираха; беше същинска магия.

Но за мен няма магически лекове.

Няма чудеса.

Соня и Сара ми обясняват, че навярно съм получила сериозен шок. Казват, че тялото ми се претоварило от собствените си способности и било същинско чудо, че въобще съм оцеляла. Освен това смятат, че съм била в безсъзнание достатъчно дълго, че да облекча голяма част от психологическата травма, но аз самата не съм толкова сигурна в това. Мисля, че ще ми е нужно много повече, за да се справя с подобно нещо. Все пак от доста време съм увредена психически. Поне физическата болка се е поуталожила. Преминала е в упорито пулсиране, от което успявам да се абстрахирам за кратки периоди от време.

Нещо изниква в паметта ми.

— В предишните случаи… — подхващам аз. — В стаята за мъчения на Уорнър, а после с Адам и стоманената врата… не ми се случи… такова нещо… досега не съм се наранявала…

— Касъл ни разказа за тези случки — казва Соня. — Но разбиването на една врата или една стена е съвсем различно от това да опиташ да разцепиш земята надве. — Тя се усмихва колебливо. — Дори бихме казали, че е несъпоставимо. Този път си вложила много по-голяма сила… всички го усетихме. Всъщност си помислихме, че някъде са избухнали експлозиви. Тунелите — продължава тя — едва не рухнаха.

— Не. — Стомахът ми се вкаменява.

— Няма нищо — опитва да ме успокои Сара. — Спря точно навреме.

Не мога да си поема дъх.

— Нямало е как да знаеш… — подхваща Соня.

— Едва не убих… едва не убих всички ви…

Соня поклаща глава.

— Владееш удивителна сила. Вината не е твоя. Не си знаела на какво си способна.

— Можех да убия вас. Можех да убия Адам… можех… — Врътвам рязко глава. — Тук ли е? Къде е Адам?

Момичета ме гледат безмълвно. Споглеждат се.

Чувам нечие прокашляне и извръщам рязко поглед по посока на звука.

Кенджи излиза от ъгъла. Помахва половинчато, предлага ми кривната настрани усмивка, недостигаща очите му.

— Прощавай — казва ми той, — но се наложи да го държим по-надалеч от тук.

— Защо? — питам аз, макар че се боя да чуя отговора.

Кенджи избутва косата от очите си. Обмисля въпроса ми.

— Хм, откъде да започна? — Изброява нещо на пръсти. — След като разбра за случилото се, опита да убие мен, нахвърли се на Касъл, отказваше да напуска медицинското крило, дори за ядене и спане, а накрая…

— Моля те. — Спирам го аз. Стисвам клепачи. — Забрави. Недей. Не мога.

— Ти попита.

— Къде е сега? — Отварям очи. — Добре ли е?

Кенджи потрива тила си. Извръща поглед.

— Ще се оправи.

— Може ли да го видя?

Кенджи въздъхва. Обръща се към момичетата.

— Ей, ще ни оставите ли насаме за секунда? — казва.

И двете внезапно се втурват към вратата.

— Разбира се — казва Сара.

— Няма проблем — казва Соня.

— Ще ви оставим да поговорите — изричат двете в един глас.

И напускат стаята.

Кенджи грабва един от столовете, долепени до стената, и го донася до леглото ми. Сяда. Качва глезена на единия си крак върху коляното на другия и се обляга назад. Сключва пръсти зад главата си. Поглежда ме.

Намествам се на матрака така, че да го виждам по-добре.

— Какво има?

— Двамата с Кент трябва да поговорите.

— О! — Преглъщам сухо. — Да. Знам.

— Така ли?

— Разбира се.

— Хубаво. — Той кимва. Отмества поглед. Кракът му потупва прекалено енергично по пода.

— Какво? — питам го след малко. — Какво ми спестяваш?

Кракът му спира да тупа, но очите му не срещат моите. Лявата му ръка покрива устата му, после пада оттам.

— Здравата ни поизплаши в лабораторията.

Връхлита ме унизително чувство на вина.

— Съжалявам, Кенджи. Толкова много съжалявам… не мислех, че… не знаех, че…

Той обръща лице към мен и погледът му ме спира. Мъчи се да ме разчете. Да проникне в мозъка ми. Да прецени дали може да ми има доверие, или не. Дали слуховете за чудовището са верни, или не.

— За пръв път ми се случва — чувам се да прошепвам. — Кълна ти се… не съм искала да…

— Сигурна ли си?

— Какво?

— Зададох ти въпрос, Джулиет. И то съвсем уместен. — За пръв път го виждам толкова сериозен. — Доведох те тук по заръка на Касъл. Той смяташе, че можем да ти помогнем, да ти подсигурим убежище. Да те измъкнем от задниците, които искаха да те използват за своя лична облага. А ти идваш тук и като че ли дори не желаеш да си част от нас. Не разговаряш с хората. Не напредваш с обучението. В общи линии не правиш нищо.

— Съжалявам, наистина…

— Тогава Касъл ми казва, че се тревожи за теб, и аз му вярвам. Казва ми, че не се приспособяваш към средата, че ти е трудно да се приобщиш. Че хората са чули какви ли не страхотии за теб и не са толкова приветливи, колкото сме очаквали. И аз, глупакът му с глупак, започвам да те съжалявам. Казвам му, че ще ти помогна. Пренареждам целия си шибан график, само и само да ти ударя едно рамо относно проблемите ти. Защото смятам, че си добро момиче, останало недоразбрано. Защото Касъл е най-свестният тип, когото познавам, и искам да му окажа подкрепа.

Сърцето ми бие така ускорено, че се чудя как още не е прокървило.

— Та започвам да се питам… — казва той. Сваля единия си крак от коляното на другия и го пуска на земята. Привежда се напред. Обляга лакти върху бедрата си. — Питам се дали е възможно всичко това да е просто съвпадение. Така де, по силата на някакво шантаво съвпадение ли ми беше поверена? На мен? Един от шепата хора, имащи достъп до лабораторията? Съвпадение ли беше, че успя да ме принудиш да те заведа там? Че после най-случайно, непредумишлено заби юмрука си в земята, разтърсвайки цялото място така силно, че очаквахме стените всеки момент да рухнат? — Очите му се впиват в мен. — Съвпадение ли беше — продължава той, — че само още няколко секунди да беше задържала, цялото място щеше да се срине?

Гледам го с опулени, ужасени, смаяни очи.

Той се обляга назад. Свежда поглед. Долепва 2 пръста до устните си.

— Искаш ли да си тук въобще? — пита Кенджи. — Или просто опитваш да ни поразиш отвътре?

— Какво? — ахвам аз. — Не…

— Защото или отлично знаеш какво правиш, в който случай си много по-подмолна, отколкото изглеждаш, или в действително нямаш никаква представа какво правиш и добре си се подредила. Още не съм решил в кое от двете да вярвам.

— Кенджи, кълна ти се, никога… никога не съм… — Налага ми се да преглътна думите си, за да сподавя сълзите, заплашващи да рукнат всеки момент. Парализиращо е да не знаеш как да докажеш невинността си. Това е историята на живота ми, повтаряща се отново и отново, и отново… откакто се помня, опитвам да убедя хората, че не съм опасна, че не съм искала да нараня никого, че не съм целяла да се получи така. Че не съм лош човек.

Но като че ли никога не се получава.

— Много съжалявам — скалъпвам, а сълзите вече шуртят по лицето ми, без да зачитат нареждането ми да останат заключени. Толкова съм отвратена от себе си. Толкова се стараех да се променя, да стана по-добра, добър човек, а сега отново бях провалила всичко и бях загубила всичко, а дори не знам как да му кажа, че греши.

Защото може да се окаже прав.

Знаех, че съм в амок. Знаех, че искам да нараня Касъл, но не ми пукаше. В онзи момент бях решена да го направя. В онзи гневен момент бях напълно, непоколебимо решена да го направя. Не знам докъде щях да стигна, ако Кенджи не ме беше спрял. Просто не знам. Нямам представа. Дори не познавам способностите си.

Колко пъти, чувам шепот в главата си, колко пъти ще се извиняваш, че си това, което си.

Кенджи въздъхва. Размърдва се в стола си. Не смея дори да вдигна поглед към него, но бърша яростно бузите си, умолявайки очите си да спрат да плачат.

— Трябваше да ти задам този въпрос, Джулиет. — Кенджи звучи смутено. — Съжалявам, че те разплаках, но не и че попитах. Работата ми е да се грижа за безопасността ни, а това изисква да гледам на нещата от всички възможни ъгли. Още никой не знае на какво си способна. Дори ти самата. Но се държиш така, сякаш дарбата ти не е нищо особено, а това не помага. Спри да се преструваш, че не си опасна.

Вдигам поглед твърде бързо.

— Но аз… аз н-не искам да нараня никого…

— Това няма значение — казва той, ставайки от стола си. — Добрите намерения са чудесно нещо, но не променят фактите. Ти си опасна. Мамка му, та ти си плашещо опасна. По-опасна от мен и всички останали тук. Така че не изисквай от мен да се държа, сякаш този факт сам по себе си не е заплаха за нас. Ако възнамеряваш да останеш тук — казва той, — трябва да се научиш да владееш силата си, да я обуздаваш. Трябва да се примириш с природата си и да намериш начин да живееш с нея. Като всички нас.

3 почуквания на вратата.

Кенджи продължава да ме гледа. В очакване.

— Добре — проронвам аз.

— И двамата с Кент трябва възможно най-скоро да намерите решение на драмите си — добавя той тъкмо когато Соня и Сара се връщат в стаята. — Нямам нито времето, нито енергията, нито пък желанието да се занимавам с вашите проблеми. Обичам да се занасям с вас от време на време, защото… е, да си го кажем право — той свива рамене, — светът отива по дяволите и понеже има голям шанс да ме гръмнат още преди да съм навършил двайсет и пет, ми се ще поне да си спомням какво е да се смееш. Но това не ме прави ваш личен палячо или пък ваша бавачка. Ако трябва да съм честен, не ми дреме дали с Кент сте гаджета. Имаме си милион грижи тук, долу, и нито, ама нито една, не засяга любовния ви живот. — Пауза. — Ясно ли е?

Аз кимвам, понеже нямам вяра на гласа си.

— Е, с нас ли си? — пита той.

Пак кимвам.

— Искам да го чуя. Ако си с нас, с нас си изцяло. Край на самосъжалението. Край на рева в тренировъчната стая, защото не си успяла да счупиш някаква си метална тръба…

— Ама ти откъде зн…

— С нас ли си?

— С вас съм — отговарям аз. — С вас съм. Кълна се.

Той си поема дълбока глътка въздух. Прокарва ръка през косата си.

— Хубаво. Среща пред трапезарията утре сутринта в шест.

— Но ръката ми…

Той махва със своята.

— Ръката ти си е добре. Нищо ти няма. Дори не си я счупила. Прецакала си кокалчетата си и мозъкът ти е изфирясал и в общи линии си спала три дни. Аз на това не му викам сериозна контузия — казва той. — Викам му ваканция, по дяволите. — Замисля се за момент. — Знаеш ли от колко време не съм имал ваканция…

— Но нали ще тренираме? — прекъсвам го аз. — Не мога да правя нищо, ако ръката ми е в бинтове, сещаш ли се?

— Повярвай ми — килва глава той. — Ще си като нова. Тук… тук нещата се случват малко по-различно.

Зяпам го недоумяващо. Очакващо.

— Приеми го като официалния ти подарък за добре дошла в Пункт Омега — казва той.

— Ама…

— Утре. В шест часа.

Отварям уста да му задам поредния въпрос, но той долепя показалец до устните си, козирува ми с два пръста и отстъпва назад към вратата тъкмо когато Соня и Сара доближават леглото ми.

Той им кимва за довиждане, завърта се на пета и излиза от стаята.

6:00.

Единайсета глава

Мярвам стенния часовник и установявам, че е едва 14:00 часът.

Тоест до 6:00 остават 16 часа.

Тоест имам доста часове за убиване.

Тоест трябва да стана и да се облека.

Защото трябва да се махна оттук.

И наистина трябва да поговоря с Адам.

— Джулиет?

Напускам мислите си и се връщам в настоящето, където Соня и Сара стоят до мен и ме гледат.

— Можем ли да ти донесем нещо? — предлагат ми. — Чувстваш ли се достатъчно силна да станеш от леглото?

Но погледът ми прескача от единия чифт очи към другия и обратно и вместо да отговоря, парализиращ срам се вкопава в душата ми и неволно се въплъщавам в онази, другата Джулиет. Уплашеното малко момиченце, което иска да се свие на толкова малка топка, че никой да не го вижда.

Отварям уста и започвам да повтарям:

— Съжалявам, толкова съжалявам, съжалявам за всичко, за всичко това, за всичките грижи, които ви създадох, за всички тревоги, наистина, наистина съжалявам…

Чувам се как говоря и говоря, и говоря, но не мога да се спра.

Сякаш някое копче в мозъка ми се е повредило, сякаш съм заболяла от нещо, което ме кара да се извинявам за всичко, задето съм се родила, задето искам повече от отреденото ми, и просто не мога да спра.

Такава съм.

Вечно се извинявам. Извинявай, извинявай. За това, че съм себе си, за това, че не мога да се променя, колкото и да искам, заради тялото, в което живея, заради ДНК-то, което никога не съм искала да имам, заради това, че не мога да бъда друг човек. 17 години от живота ми минаха в опити да се променя. Всеки божи ден се мъчех да бъда друга заради някой друг.

А като че ли никога не е имало значение.

Но в един момент осъзнавам, че и те ми говорят.

— Няма за какво да се извиняваш…

— Моля те, недей, всичко е наред…

И двете се опитват да ми кажат нещо, но Сара е по-близо.

Осмелявам се да я погледна в очите и с изненада откривам колко са топли. Дружелюбни и зелени, присвити заради усмивката ѝ. Тя присяда от дясната страна на леглото ми. Потупва без страх голата ми ръка с латексовата си ръкавица. В жеста ѝ няма и капка колебание. Соня стои до нея и ме гледа с тревожен, състрадателен поглед, но нямам много време да мисля за него, защото друго отвлича вниманието ми. Надушвам аромата на жасмин, който помня от деня на пристигането си в базата на Пункт Омега. Когато Адам беше ранен. Смъртоносно.

Беше ранен смъртоносно, а те спасиха живота му. Тези 2 момичета пред мен. Спасиха живота му, а аз живея с тях от 2 седмици и чак сега осъзнавам колко себично съм се държала.

Затова избирам нови думи.

— Благодаря ви — прошепвам.

Усещам как започвам да се изчервявам и направо се чудя на неспособността си да боравя свободно с думите и чувствата. Чудя се как е възможно да съм толкова неумела в приятелските закачки, в непринудените разговори, в празните думички, запълващи неловките моменти. Нямам си килер с хъкания и многоточия, готови за употреба в началото и края на изреченията. Не знам как да съм глагол, наречие, каквото и да било определение. Съществително съм от глава до пети.

Главата ми е толкова претъпкана с хора, места, неща и идеи, че не знам как да избягам от собствения си мозък. Как да подхвана разговор.

Доверието, колкото и да копнея по него, кара косата ми да настръхва.

Но тогава си спомням обещанието си към Касъл и това към Кенджи и тревогите си по Адам… и ми се струва, че май е време да поема риска. Май е време да си намеря един-двама приятели. А си мисля колко ли ще е хубаво да се сприятеля с момиче. Момиче, също като мен.

Никога досега не съм имала приятелка.

Затова, когато Соня и Сара се усмихват и ми казват, че помагат "на драго сърце" и са на разположение "по всяко време", както и че винаги са наблизо, в случай че "искам да поговоря с някого", им казвам, че много бих се радвала.

Казвам им, че бих го оценила.

Че с удоволствие бих споделила с приятел.

Защо не.

Дванайсета глава

— Да ти облечем униформата — казва ми Сара.

Въздухът тук, долу, е хладен, дори студен и понякога влажен, зимните ветрове покоряват света над нас с безпощадната си мощ. Усещам хладината дори през униформата си, особено рано сутрин, особено сега. Соня и Сара ми помагат да съблека болничната роба и да нахлузя обичайното си облекло, а аз треперя. Чак когато закопчават ципа, материята започва да задържа телесната ми температура, но още съм толкова немощна от дългия престой в леглото, че едва стоя на краката си.

— Наистина нямам нужда от инвалидна количка — обяснявам на Сара за трети път. — Благодаря ти, наистина… аз… признателна съм ти — изпелтечвам, — но трябва да пораздвижа кръвта в краката си. Трябва да си върна силите. — Трябва да съм силна.

Касъл и Адам ме чакат в стаята ми.

Соня ми каза, че докато към говорела с Кенджи, двете със Сара отишли да уведомят Касъл, че съм се събудила. И така. Вече са там. Чакат ме. В стаята, където си съжителствам със Соня и Сара. И толкова се боя от предстоящото, че не е изключено най-случайно да забравя пътя до стаята си. Защото имам основание да вярвам, че онова, което ще чуя, няма да ми хареса.

— Не можеш да стигнеш сама до стаята — казва Сара. — Та ти едва стоиш на…

— Добре съм — настоявам аз. Опитвам да се усмихна. — Наистина. Би трябвало да се справя, стига да се придържам по-близо до стената. Сигурна съм, че ще се съвзема веднага щом се пораздвижа.

Соня и Сара се споглеждат, после изучават внимателно лицето ми.

— Как е ръката ти? — питат ме в един глас.

— Добре — отговарям аз, този път по-искрено. — Чувствам я доста по-добре. Наистина. Страшно много ви благодаря.

Раните са почти заздравели и вече дори мога да мърдам пръстите си. Оглеждам новата по-тънка превръзка върху кокалчетата ми. Момичетата ми обясниха, че съм пострадала главно вътрешно, явно съм контузила невидимата кост от тялото ми, отговорна за проклятието дарбата ми.

— Добре. Да вървим — казва Сара, клатейки глава. — Ще те съпроводим до стаята.

— Не… моля ви… няма нужда… — опитвам да възразя, но те вече са хванали ръцете ми, а аз съм твърде слаба да се измъкна. — Безсмислено е…

— Глупости — отвръщат ми в хор.

— Не искам да ви ангажирам с…

— Глупости — прекъсват ме отново в хор.

— Наистина няма… — Но те вече ме извеждат от стаята и тръгваме надолу по коридора, а аз куцукам между тях. — Заклевам ви се, добре съм. — Казвам им. — Сериозно.

Соня и Сара се споглеждат многозначително, после ми се усмихват с типичната си приветливост, но помежду ни се спуска неловка тишина, докато вървим по коридорите. Подминават ни разни хора и аз веднага свеждам глава. Точно в момента не искам да срещам ничий поглед. Мога само да гадая какво са подочули за изблика ми. Знам само, че съм успяла да потвърдя най-лошите им страхове за мен.

— Боят се от теб само защото не те познават — казва ми тихо Сара.

— Така е — добавя Соня. — Ние те познаваме съвсем бегло, а мислим, че си страхотна.

Усещам, че почервенявам като домат, и се чудя защо ли срамът винаги е като ледена вода във вените ми. Имам чувството, че всичките ми вътрешности замръзват, макар и кожата ми да гори, гори.

Мразя го.

Мразя това чувство.

Соня и Сара спират внезапно.

— Пристигнахме — обявяват в един глас.

Вдигам очи и виждам, че сме пред вратата на стаята ни. Опитвам да се отскубна от хватката им, но те ме спират. Настояват да останат с мен, докато не се уверят, че съм влязла вътре безпроблемно.

Затова оставам с тях.

И почуквам на собствената си врата, понеже не знам как другояче да постъпя.

Веднъж.

Два пъти.

Изчаквам няколко секунди, само няколко мига, преди съдбата да ми отвори, преди да усетя с пълна мощ присъствието на Соня и Сара. Двете ми отвръщат с усмивки, предвидени да ме окуражат, да ме поощрят, да ми дадат опора. Опитват да ми предадат от силата си, защото знаят, че ме чакат тежки мигове.

И тази мисъл ме ощастливява.

Макар и мимолетно.

Защото вече мога да си представя какво е да имаш приятели.

— Госпожице Ферърс.

Касъл отваря вратата, колкото да видя лицето му. Кимва ми. Свежда поглед към контузената ми ръка. Вдига го към очите ми.

— Много добре — казва главно на себе си. — Добре, добре. Радвам се да видя, че се възстановявате.

— Да — скалъпвам аз. — Аз… б-благодаря ви и…

— Момичета — поздравява той Соня и Сара. Удостоява ги със слънчева, сърдечна усмивка. — Благодаря ви за грижите. Поемам щафетата.

Те кимват. Стисват ръцете ми по веднъж, преди да ме пуснат, и аз се олюлявам само за секунда, преди да стъпя здраво на земята.

— Добре съм — казвам им, когато се спускат да ме хванат. — Ще се оправя.

Те кимват отново. Помахват леко, после се оттеглят.

— Заповядайте, влезте — обръща се към мен Касъл.

И аз влизам след него.

Тринайсета глава

1 двуетажно легло от едната страна на стената.

1 единично легло от другата.

Само от това се състои стаята.

И от Адам, който седи на единичното ми легло, облегнал лакти върху коленете си и лице в дланите си. Касъл затваря вратата след нас и Адам се стряска от звука. Подскача.

— Джулиет — казва той, но не ме гледа в очите; гледа ме цялата. Погледът му обхожда тялото ми, сякаш да се увери, че съм непокътната, ръцете и краката ми и всичко между тях. Чак когато достига лицето ми, очите ни се срещат, навлизам в синевата на неговите, гмуркам се и се удавям. Имам чувството, че някой е забил юмрука си в дробовете ми и е изтласкал всичкия кислород от тях.

— Моля ви, седнете, госпожице Ферърс. — Касъл махва към долното легло в къта на близначките, това на Соня, намиращо се точно срещу моето, където сега седи Адам. Отправям се бавно натам, стараейки се да не показвам колко замаяна се чувствам и колко ми се гади. Гърдите ми се издигат и спадат твърде бързо.

Отпускам ръце в скута си.

Усещам присъствието на Адам в стаята като истинска тежест върху гръдния си кош, но избирам да съсредоточа погледа си върху спретнатата ми нова превръзка — бинта, опънат плътно по кокалчетата на дясната ми ръка, — защото съм твърде голяма страхливка, за да погледна напред. От всичко на света най-много искам да отида при него, да се отпусна в прегръдката му, да се пренеса обратно в малкото блажени моменти, които съм познала в живота си, но нещо гризе живеца ми, дращи по вътрешностите ми, нашепва ми, че има усложнения и май е най-добре да остана на мястото си.

Касъл стои в пространството между леглата, между Адам и мен. Взира се в стената със сключени зад гърба си ръце. Проговаря с тих глас:

— Безкрайно разочарован съм от поведението ви, госпожице Ферърс.

Горещ, убийствен срам пропълзява нагоре по шията ми и принуждава главата ми да клюмне отново.

— Съжалявам — прошепвам аз.

Касъл вдишва дълбоко. Издишва много бавно.

— Нека бъда откровен с вас — казва той — и ви призная, че още не съм готов да обсъждам случилото се. Все още съм твърде афектиран, за да говоря спокойно по въпроса. Действията ви — продължава той — бяха детински. Себични. Безразсъдни! Щетите, които причинихте… всички години на усърдна работа, вложени в изграждането и планирането на лабораторията, дори не можете да си представите колко…

Той се възпира, преглъща силно.

— Това ще е тема — подхваща уравновесено — на един по-нататъшен разговор. Проведен на четири очи. Днес съм тук, защото господин Кент ме помоли да дойда.

Вдигам поглед. Обръщам го към Касъл. После към Адам.

Адам изглежда така, сякаш едва се сдържа да не избяга.

Решавам, че не мога да чакам повече.

— Открили сте нещо за него — казвам аз и изречението ми звучи по-скоро съобщително, отколкото въпросително. Съвсем очевидно е. Не виждам защо иначе Адам би довел Касъл да говори с мен.

Вече се е случило нещо ужасно. Предстои да се случи нещо ужасно.

Усещам го.

Адам е вперил нетрепващ поглед в мен, ръцете му са свити в юмруци и притиснати в бедрата му. Изглежда притеснен, уплашен. Не знам как другояче да постъпя, освен да отвърна на втренчения му поглед. Дори не си спомням как да се усмихна. Чувствам се впримчена в нечия чужда приказка. Нечие чуждо "и заживели злощастно".

Касъл кимва, само веднъж, много бавно.

Казва:

— Да. Да, получихме нови сведения за изключително интригуващата дарба на господин Кент. — Той отива до стената и се опира на нея, разкривайки ми по-пълна гледка към Адам. — Смеем да твърдим, че вече сме наясно защо той може да ви докосва, госпожице Ферърс.

Адам извръща лице, притиска юмрук към устата си. Ръката му като че ли потреперва, но цялостно май се справя по-добре от мен. Моите вътрешности крещят и главата ми гори, и паниката е стъпила върху гърлото ми със задушаващата си тежест. Бъде ли сервирана веднъж, лошата новина не може да се върне с касова бележка.

— Слушам ви. — Заковавам очи в пода и броя камъни и звуци, и пукнатини, и нищо.

1

2, 3, 4

1

2, 3, 4

1

2, 3, 4

— Той… може да поврежда разни неща — обявява Касъл.

5, 6, 7, 8 милиона объркани мигвания. Всичките ми цифри се свличат на пода, събират се, изваждат се, умножават се, делят се.

— Какво? — питам аз.

Новината не звучи подобаващо. Не звучи ужасно.

— Всъщност направихме това откритие съвсем случайно — обяснява Касъл. — В онзи момент нямахме особен успех с тестовете, които провеждахме. Но един ден по време на тренировка на господин Кент му се наложи да привлече вниманието ми. Затова докосна рамото ми.

Още малко търпение.

— И… най-внезапно — казва Касъл, вдишвайки дълбоко, — спрях да функционирам. Сякаш… сякаш беше срязал някоя жичка в тялото ми. Веднага го усетих. Искаше пълното ми внимание и неволно ме изключи в стремежа си да го привлече. Никога не бях срещал подобно нещо. — Той поклаща глава. — В момента опитваме да го научим да контролира способността си. И — добавя развълнувано Касъл — да проверим дали може да разшири диапазона и на действие. Разбирате ли, господин Кент не се нуждае от допир с кожата. Аз например бях със сакото си, когато докосна рамото ми. Тоест вече разширява диапазона на дарбата си, макар и малко по малко. И вярвам, че с повечко работа ще успее да постигне още по-добри резултати.

Нямам представа какво значи това.

Опитвам да срещна погледа на Адам, искам той лично да ми разкаже за всичко това, но очите му са приковани в пода. Не продумва и дума, а аз не разбирам нищо. Новината не ми се струва лоша. Даже звучи доста добре, което някак ме съмнява. Обръщам се към Касъл.

— Значи, Адам може да влияе на чуждите способности или дарби, или там каквото са… да ги блокира? Да ги изключва?

— До такова заключение сме стигнали, да.

— Изпробвали ли сте уменията му върху някой друг?

Касъл изглежда засегнат.

— Разбира се. Върху всеки член на Пункт Омега със свръхестествени способности.

Едно нещо обаче не ми се връзва.

— Ами денят на пристигането ни? — питам аз. — Когато беше ранен? И близначките успяха да го излекуват? Как така не е блокирал дарбата им?

— А — кимва Касъл. Прокашля се. — Да. Много сте проницателна, госпожице Ферърс. — Той започва да крачи из стаята. — Тук вече… обяснението ми става леко заплетено. След доста проучвания установихме, че способността му представлява нещо като… защитен механизъм. Който все още не умее да контролира. През целия му живот е функционирал на автопилот, макар че действа само върху свръхестествени способности. Ако някога е бил изложен на риск, ако някога се е намирал в каквато и да било опасност, при всякакви ситуации, в които тялото му е било в състояние на тревога, усещало е заплаха или вероятност да пострада, дарбата му автоматично се е задействала.

Той спира. Поглежда ме. Поглежда ме съсредоточено.

— При първата ви среща например господин Кент е работил като войник, вечно е бил нащрек, вечно е съзнавал какви опасности го дебнат. Затова и през цялото време е бил в състояние на електрикум, термин, с който описваме "активното" положение на Енергията ни, така да се каже. — Касъл пъхва ръце в джобовете на сакото си. — Други тестове показаха, че телесната му температура се повишава, когато е в състояние на електрикум, макар и само с няколко градуса. Повишената телесна температура е показател за това, че влага повече енергия от обичайното, за да се поддържа в това състояние. Накратко казано — продължава Касъл, — това постоянно напрежение го изтощава. Отслабва защитните му сили, имунната му система, самоконтрола му.

Повишената му телесна температура.

Значи, затова кожата на Адам ми се струваше толкова гореща. Затова моментите ни заедно винаги бяха така нажежени. Способността му се е борила срещу моята. Енергията му е целяла да разсее моята.

А това го изтощава. Отслабва защитните му сили.

О.

Боже.

— Реално погледнато, физическите ви взаимоотношения с господин Кент — казва Касъл — не са моя работа. Но заради уникалното естество на дарбите ви представляват огромен интерес за мен на чисто научно ниво. Важно е да ви уверя, госпожице Ферърс, че макар тези нови сведения безспорно да ме интригуват, не извличам абсолютно никакво удоволствие от тях. Дадохте ми да разбера, че характерът ми не ви се нрави, но повярвайте, че никога не бих се забавлявал с вашите несгоди.

Моите несгоди.

Моите несгоди, разбира се, закъсняваха за разговора, несъобразителни както винаги.

— Моля ви — прошепвам аз. — Моля ви, просто ми кажете какъв е проблемът. Защото има такъв, нали? Нещо не е наред. — Поглеждам към Адам, но лицето му продължава да е извърнато към стената, към всичко в стаята, но не и към моето лице, и усещам как ставам на крака в опит да привлека вниманието му. — Адам? Знаеш ли нещо по въпроса? Знаеш ли за какво говори? Моля те…

— Госпожице Ферърс — побързва да се намеси Касъл, — ако обичате, седнете. Разбирам, че моментът е тежък за вас, но трябва да ми позволите да довърша. Помолих господин Кент да не се обажда, докато не ви обясня всичко. Някой трябва да ви предаде информацията по ясен, хладнокръвен начин, а се боя, че той самият не е в състояние да го стори.

Свличам се на леглото.

Касъл въздъхва.

— По-рано изтъкнахте един много съществен факт. Защо господин Кент не е повлиял върху способностите на лечителките ни през първия си ден тук. Тогава положението е било различно — обяснява Касъл. — Чувствал се е слаб, знаел е, че се нуждае от помощ. Тялото му не е могло да откаже медицинските им грижи, така е програмирано. Бил е уязвим, затова не е бил способен да се защитава, дори да е искал. Когато пристигнахте, енергията му беше изцедена до последна капка. Тук се е почувствал в безопасност и тялото му е потърсило помощ, било е извън непосредствена опасност и затова не е изпитвало страх, не е пускало в действие защитната си стратегия.

Касъл вдига очи. Поглежда ме в лицето.

— Господин Кент започва да среща същите трудности и в контактите си с вас.

— Какво? — прошепвам аз.

— Опасявам се, че все още не умее да контролира способностите си. Надяваме се да постигнем развитие в тази насока, но това ще отнеме много време, много енергия и концентрация…

— Какво искате да кажете — чувам се да питам с натежали от паника думи — с това, че "започвал" да среща същите трудности с мен?

Касъл си поема малка глътка въздух.

— Смятам… смятам, че е най-слаб, когато е с вас. Колкото повече време прекарва в компанията ви, толкова по-спокоен се чувства. И колкото по-… интимна става връзката ви — казва Касъл леко смутено, — толкова по-малък контрол има върху тялото си. — Пауза. — С вас той е прекалено открит, прекалено уязвим. И в малкото моменти, в които защитните му механизми са се отпускали до такава степен, вече е успял да изпита острата болка, която допирът ви носи.

Картите са свалени.

Главата ми лежи на пода, разцепена през средата, мозъкът ми се разлива и не мога, не искам, не мога дори… седя потресена, вцепенена, леко замаяна.

Ужасена.

Адам няма вградена защита от допира ми.

Адам трябва да полага усилия, за да се защитава от мен, и това го изцежда. Разболявам го и отслабвам тялото му и ако пак се разсее… Ако пак забрави. Ако пак допусне грешка или загуби концентрация, или вложи прекалено голяма мисъл във факта, че използва дарбата си, за да се предпазва от допира ми…

Мога да го нараня.

Мога да го убия.

Четиринайсета глава

Касъл е впил поглед в мен.

Очаква реакцията ми.

Още не съм успяла да изплюя тебеширения прах от устата си, за да съставя изречение.

— Госпожице Ферърс — спуска се да вземе думата изведнъж, — с господин Кент работим по въпроса да овладее способностите си. И той като вас ще тренира, ще се учи как да употребява този елемент от себе си. Ще отнеме известно време, докато се уверим, че е в безопасност с вас, но всичко ще се нареди…

— Не. — Ставам на крака. — Не, не, не, не, не, не. — Препъвам се настрани. — НЕ.

Взирам се в краката си и в ръцете си, и в стените, искам да изпищя. Искам да избягам. Искам да падна на колене. Искам да прокълна света, задето ме е проклел, задето ме измъчва, задето ми отнема единственото хубаво нещо, което някога съм имала, и тръгвам замаяно към вратата, търсейки отдушник, изход от този кошмар и…

— Джулиет… моля те…

Гласът на Адам кара сърцето ми да спре. Обръщам се насила. С лице към него.

Но веднага щом очите ни се срещат, устата му се затваря. Ръката му е протегната към мен, опитва да ме спре от 3 метра разстояние и ми се иска да ридая и да се смея едновременно, толкова трагикомична е сцената пред мен.

Той няма да ме докосне.

Няма да му позволя да ме докосне.

Никога повече.

— Госпожице Ферърс — подхваща гальовно Касъл, — сигурен съм, че в момента ви е трудно да го понесете, но вече ви казах, че това положение няма да трае вечно. С достатъчно тренировки…

— Огромни усилия ли ти коства — питам Адам с пресекващ глас — да ме докосваш? Изтощавам ли те? Изпива ли всичките ти сили борбата с мен?

Адам опитва да отговори. Опитва да каже нещо, но вместо това замълчава и неизговорените му думи са толкова по-страшни.

Завъртам се към Касъл.

— Това казахте, нали? — Гласът ми става все по-треперещ, сълзите ми напират да потекат. — Че с помощта на Енергията си разсейва моята и че загуби ли концентрация… отнесе ли се, стане ли т-твърде уязвим… мога да го нараня… че вече съм го н-наранила…

— Госпожице Ферърс, моля ви…

— Просто отговори на въпроса ми!

— Да — казва той, — за момента поне дотам се простира знанието ни…

— О, боже, не мо… не мога… — Отново започвам да се препъвам към вратата, но краката ми са още слаби, главата ми още се върти, очите ми са замъгляват и светът губи цвят, когато две познати ръце обгръщат кръста ми и ме дръпват назад.

— Джулиет — казва тревожно той, — моля те, трябва да поговорим…

— Пусни ме. — Гласът ми е едва доловим шепот. — Адам, моля те… не мога…

— Касъл — прекъсва ме Адам. — Би ли ни оставил насаме?

— О — стряска се той. — Разбира се! — Казва с леко закъснение. — Няма проблем, да, да, разбира се. — Отива до вратата. Поколебава се. — Ще… е, да. Знаете къде да ме намерите, когато сте готови тук. — Той кимва и на двама ни, удостоява ме с напрегната усмивка и излиза от стаята. Вратата щраква след него.

Тишината се излива в пространството помежду ни.

— Адам, моля те — проронвам накрая и веднага съжалявам. — Пусни ме.

— Не.

Усещам дъха му по кожата на тила си и близостта с него ме убива. Убива ме знанието, че ще се наложи да вдигна наново стените, които така безразсъдно бях срутила в момента, в който се бе върнал в живота ми.

— Да поговорим — казва той. — Не отивай никъде. Моля те. Просто остани да поговорим.

Вкоренена съм в пода.

— Моля те — повтаря той, но този път по-нежно и решимостта ми излита през вратата без мен.

Тръгвам с него към леглата. Той сяда от едната страна на стаята. Аз сядам от другата.

Не отлепва поглед от мен. Очите му са твърде уморени, твърде напрегнати. Изглежда така, сякаш не се храни добре, сякаш не е спал от седмици. Поколебава се, облизва устни, стисва ги, после проговаря.

— Съжалявам — казва ми. — Толкова съжалявам, че не ти казах. Не исках да те разстройвам.

А на мен ми се иска да се смея и смея, и смея, докато сълзите не ме разтворят в себе си.

— Разбирам защо не си ми казал — прошепвам аз. — Съвсем логично е. Искал си да избегнеш всичко това. — Махвам вяло с ръка из стаята.

— И не ми се сърдиш? — Очите му са изпълнени с толкова покъртителна надежда. Като че ли понечва да тръгне към мен, а аз вдигам длан, за да го спра.

Усмивката на лицето ми буквално ме убива.

— Как да ти се сърдя? Подлагал си се на изтезания в лабораторията само и само да откриеш какво се случва с теб. Изтезаваш се и сега, мъчейки се да измислиш решение на проблема.

Той изглежда облекчен.

Облекчен и объркан едновременно. Като че ли не смее да се зарадва.

— Но нещо не е наред — добавя. — Плачеш. Защо плачеш, щом не си разстроена?

Този път наистина се разсмивам. На глас. Смея се и хълцам и отчайващо много искам да умра.

— Защото съм пълна глупачка и реших, че нещата могат да се променят — казвам му. — Че съм извадила късмет с теб. Че животът ми ще стане по-добър, че аз ще съм по-добре. — Опитвам да продължа, но вместо това залепвам длан на устата си, сякаш сама не мога да повярвам какви думи се каня да изрека. С мъка преглъщам камъка, заседнал в гърлото ми. Свалям ръка. — Адам. — Гласът ми е ранен, изтерзан. — Няма да се получи.

— Кое? — Той е замръзнал намясто с широко отворени очи. Гърдите му се издигат и спадат с твърде ускорен ритъм. — За какво говориш?

— Не можеш да ме докосваш — казвам му. — Не можеш да ме докосваш и вече съм успяла да те нараня…

— Не… Джулиет… — Адам става, прекосява стаята, коленичи до мен и се пресяга към ръцете ми, но аз ги отръпвам рязко назад, защото ръкавиците ми са съдрани, съдраха се в лабораторията и сега пръстите ми са голи.

Опасни.

Адам се взира в ръцете, които съм скрила зад гърба си, сякаш съм го зашлевила през лицето.

— Какво правиш? — пита ме той, без да ме поглежда. Още не е откъснал очи от ръцете ми. Диша едва-едва.

— Не мога да ти причиня подобно нещо. — Поклащам глава прекалено рязко. — Не искам заради мен да страдаш и да оставаш без сили, не искам винаги да се тревожиш, че мога неволно да те убия…

— Не, Джулиет, изслушай ме. — Призивът му е отчаян, очите му вече обхождат лицето ми. — И аз се притесних, чуваш ли? И аз се притесних. Много. Помислих си, че… че сигурно… знам ли, че сигурно ще стане лошо и че може би няма да успеем да намерим решение, но после говорих с Касъл. Обясних му всичко и той каза, че просто ще трябва да се науча да контролирам способностите си. Да ги активирам и потискам…

— Освен когато си с мен. Освен когато сме заедно…

— Не… какво? Не, особено когато сме заедно!

— Докосваш ли ме, с мен ли си, плащаш прескъпо! Вдигаш температура, когато сме заедно, Адам, съзнаваше ли го? Дори борбата с допира ми се отразява зле на здравето ти…

— Не ме слушаш… моля те… казвам ти, ще се науча да го контролирам…

— Кога? — питам аз и усещам как костите ми се трошат 1 по 1.

— Какво? Как така? Още сега… уча се в момента…

— И как вървят нещата? Лесно ли е?

Той затваря уста, но продължава да ме гледа, борейки се с някаква емоция, борейки се да запази самообладание.

— Какво се опитваш да кажеш? — пита ме накрая. — Да не би… — подхваща задъхано — … да не би… тоест… искаш да се откажем ли?

— Адам…

— Какво ми казваш в момента, Джулиет? — Вече е на крака, заровил разтреперани пръсти в косата си. — Не искаш… не искаш да си с мен?

И аз ставам на крака, мъчейки се да възпра сълзите, прогарящи очите ми, отчаяна да се хвърля в прегръдките му, но неспособна да помръдна. Проговарям с насечен глас:

— Разбира се, че искам да съм с теб.

Той изтръгва ръка от косата си. Гледа ме с открити, уязвими очи, но челюстта му е стегната, мускулите му са напрегнати, цялото му тяло се тресе от напъна да вдишва, издишва.

— Тогава какво се случва в момента? Защото определено се случва нещо и не ми харесва — казва той с пресеклив глас. — Не ми харесва, Джулиет, струва ми се точно обратното на всичко, което би ми харесало, по дяволите, а просто искам да те прегърна…

— Не искам да те н-наранявам…

— Няма да ме нараниш — уверява ме той, доближава ме, вперва умолителен поглед в очите ми. — Кълна се. Нищо няма да ми направиш… всичко ще е наред… вече съм по-добър. Упражнявам уменията си и съм натрупал сила…

— Прекалено опасно е, Адам, моля те. — Моля го, отстъпвам назад, бърша яростно сълзите, търкалящи се по лицето ми. — Така ще е най-добре за теб. Най-добре ще е да стоиш настрана от мен…

— Но аз не искам такова нещо… не ме питаш какво искам аз… — казва той, преследвайки ме, докато се изплъзвам от ръцете му. — Искам да съм с теб и не ми пука дали ще е трудно. Не ме е грижа, че ще са нужни повече усилия, защото именно на това се гради една връзка, Джулиет. На усилия. На ежедневна работа. И знам, че това е кофти, много, ама много кофти, и ще трябва здравата да се потрудим, но не ме интересува. Пак го искам. Искам да съм с теб.

В капан съм.

Приклещена съм между него и стената и не мога да избягам, а и не бих избягала, дори да можех. Не искам да му се съпротивлявам, макар и вътре в мен нещо да крещи, че би било ужасно егоистично от моя страна да му позволя да остане с мен, ако единствено ще го нараня. Но той ме гледа, гледа ме, сякаш го убивам, и осъзнавам, че го наранявам повече, като опитвам да му избягам.

Цялата треперя. Искам го толкова силно, а вече знам, че желанията ми ще трябва да почакат. И се ядосвам, задето е така. Толкова се ядосвам, че ми иде да викам.

Дали не можем поне да опитаме.

— Джулиет. — Гласът на Адам е дрезгав, треперлив от емоции. Ръцете му са на кръста ми, потрепват плахо, чакат разрешение. — Моля те.

И аз не възразявам.

Вече диша по-тежко, привежда се към мен, отпуска чело върху рамото ми. Долепя длани до средата на корема ми и ги спуска надолу по тялото ми, бавно, така бавно, че от гърлото ми се изтръгва стон.

В костите ми бушува земетресение, сблъскват се тектонски плочи на паника и удоволствие, а пръстите му пълзят бавно по бедрата ми, нагоре по гърба ми, по раменете ми и надолу по ръцете ми. Щом достигат китките ми, се поколебават. Тук свършва платът, оттук започва кожата ми.

Но той си поема дъх.

И поема ръцете ми.

За момент оставам парализирана, оглеждам лицето му за следи от болка или опасност, но тогава и двамата въздъхваме и виждам как по устните му плъзва колеблива усмивка, родена от нова надежда, нов оптимизъм, че може би всичко ще е наред.

Но тогава примигва и очите му се променят.

Стават по-дълбоки. Отчаяни. Гладни. Изучават ме, сякаш опитват да разчетат думите, гравирани вътре в мен, и вече усещам горещината на тялото му, силата в крайниците му, мощта в гърдите му и нямам време да го спра, преди да е впил устни в моите.

Лявата му ръка придържа главата ми, дясната се увива все по-силно около кръста ми, притиска ме към него, унищожава всяка рационална мисъл, която някога съм имала. Целувката му е дълбока. Толкова гореща. Представя ми една негова страна, която не съм познавала досега, и аз оставам без дъх.

Целувката му е като топъл дъжд и влажни дни и повредени термостати. Като свистящи чайници и ехтящи парни локомотиви и хрумването да се съблечеш, за да усетиш полъха на вятъра с кожата си.

Такава целувка те кара да осъзнаеш, че кислородът е надценяван.

Знам, че не бива да и се отдавам. Знам, че навярно е глупаво и безотговорно, като се има предвид всичко, което току-що научихме, но някой трябва да ме застреля, за да ме отлепи от устните му.

Дърпам тениската му, отчаяно търся за какво да се хвана, търся сал или спасителен пояс, изобщо нещо, което да ме закотви към реалността, но той се отдръпва, за да си поеме дъх, и съблича тениската си, захвърля я на пода, придърпва ме в обятията си и двамата се свличаме върху леглото ми.

Незнайно как се озовавам отгоре му.

Той се пресяга и ме притегля към себе си и ме обсипва с целувки, шията ми, бузите ми, и ръцете ми обхождат тялото му, изучават всяка негова извивка, всяка линия, всеки мускул, и той се отдръпва назад, долепя чело до моето и без да отваря очи, проронва:

— Как е възможно да съм толкова близо до теб, а в същото време да те чувствам убийствено далеч?

Думите му ме карат да си спомня обещанието, което му дадох преди 2 седмици, че като се възстанови, като оздравее, ще запомня всеки сантиметър от тялото му с устни.

Решавам, че моментът е подходящ да изпълня обещанието си.

Започвам с устата му, преминавам към едната му буза, плъзвам устни под линията на челюстта му, продължавам надолу по шията му, към раменете и ръцете му, обвити около мен. Дланите му се плъзгат по униформата, прилепнала по тялото ми като втора кожа, и той е горещ, толкова напрегнат в стремежа си да остане неподвижен, но чувам как сърцето подскача бясно под гърдите му.

До моето.

Проследявам с пръст очертанията на бялата птица, кръжаща по кожата му, татуировка на единственото невъзможно нещо, което мечтая да видя в живота си. Птица. Бяла птица с корона от златисти шарки по главата си.

Тя ще полети.

Птиците не летят, разправят учените, но според историята някога използвали крилете си именно за това. И искам да го видя един ден. Да докосна птицата в полет. Да я гледам как се рее в небесата, както е редно, както не успява в сънищата ми.

Навеждам се да целуна жълтата корона на главата ѝ , изрисувана надълбоко в гърдите на Адам. Чувам колко рязко си поема дъх.

— Обожавам тази татуировка — казвам му, вдигайки поглед към очите му. — Не съм я виждала, откакто пристигнахме тук. Не съм те виждала без тениска, откакто пристигнахме тук — прошепвам. — Още ли спиш гол до кръста?

Но Адам ми отговаря със странна усмивчица, сякаш се смее на някоя негова си тайна шега.

Той взима ръката ми от гърдите си и ме сваля на леглото до себе си и вече сме лице срещу лице. Разпуска конската ми опашка и освобождава кестенявите вълнички, които се разливат като стремглав водопад надолу по ключиците ми, по раменете ми, а странното е, че не съм усещала дори лек повей, откакто пристигнахме тук, но сега имам чувството, че вятърът се е приютил в тялото ми и свисти през дробовете ми, фучи в кръвта ми, смесва се с дъха ми и затруднява дишането ми.

— Напоследък не мога да мигна — казва ми той с толкова нисък глас, че трябва да напрегна слуха си, за да го чуя. — Странно ми е нощем без теб. — Лявата му ръка е преплетена в косата ми, дясната обвива тялото ми. — Боже, колко ми липсваше само… — Проронва той, а думите му са дрезгав шепот в ухото ми. — Джулиет.

Цялата

горя.

Сякаш плувам в меласа, такава е целувката му, сякаш се потапям в разтопено злато, такава е целувката му, сякаш се гмуркам в океан от емоция и течението ме понася твърде стремглаво, за да осъзная, че се давя, но вече нищо не ме интересува: ръката ми, която май е спряла да ме боли, стаята, която не е изцяло моя, войната, която уж водим, тревогите ми за това коя съм, какво съм и в какво мога да се превърна.

Имам единственото важно нещо на света.

Този момент. Тези устни. Това силно тяло, притиснато към мен, и тези здрави ръце, търсещи начин да ме придърпат още по-близо, а знам, че искам още толкова много от него, искам го целия, искам да изпитам красотата на тази любов с връхчетата на пръстите си и дланите на ръцете си, и всяка тъкан, и всяка кост в тялото ми.

Искам всичко.

Ръцете ми са в косата му и го тегля към себе си, все по-близо, толкова близо, че вече е върху мен, и той откъсва устни от моите, за да си поеме въздух, но аз го издърпвам към себе си и обсипвам с целувки шията му, раменете му, гърдите му, обхождам с ръце гърба му и двете страни на торса му и чувството е неповторимо, каква енергия, каква невероятна мощ изпитвам от близостта си с него, докосването му, прегръдката му. Цялата ми същност оживява от електрически поток на адреналин, така яростен, така еуфоричен, че се чувствам подмладена, всесилна, неунищожима…

Отскачам назад.

Отдръпвам се така бързо, че залитам и падам от леглото, удряйки главата си в каменния под, и се надигам с олюляване, мъчейки се да чуя гласа му, но долавям единствено печално познатото ми хриптящо, парализирано дишане, и не мога да разсъждавам трезво, не виждам нищо и всичко е размито пред очите ми, и не мога, отказвам да повярвам, че това наистина се случва…

— Дж-Джул… — Опитва да каже той. — Н-не м-мо…

И аз се свличам на колене.

Пищя.

Пищя, както никога досега в целия си живот.

Петнайсета глава

Броя всичко.

Четни числа, нечетни числа, числа, кратни на десет. Броя тиктаканията на часовника, броя редовете между редовете на лист хартия. Броя насеченото туптене на сърцето си, броя тласъците на пулса си, и миганията си, и опитите, нужни ми да поема достатъчно кислород в белите си дробове. Стоя така, седя така, броя така, докато чувството не се разсее. Докато сълзите не спрат да текат, докато юмруците ми не престанат да треперят, докато сърцето ми не спре да боли.

Числата никога не стигат.

Адам е в медицинското крило.

В медицинското крило е и поискаха от мен да не го посещавам. Поискаха да му дам пространство, да му дам време да се възстанови, да го оставя на мира. Щял да се оправи, казаха ми Соня и Сара. Казаха ми да не се безпокоя, че всичко ще е наред, но усмивките им бяха малко по-вяли от обичайното и започвам да се питам дали и те лека-полека не проумяват с какъв човек си имат работа.

Ужасяващо, себично, жалко чудовище.

Взех каквото исках. Знаех, че не бива, но въпреки това го взех. Адам не е предполагал, ни най-малко не е предполагал какво мъчение са способни да причинят ръцете ми. Не е подозирал дори колко дълбока, колко жестока е силата им. Познаваше изблиците ѝ само от думите на Касъл. Беше усещал само леки бодежи от нея и беше успявал да и се изплъзне, без да изпита пълната и мощ.

Но аз я познавам.

Знаех на какво съм способна. Знаех какви са рисковете и все пак го допуснах. Позволих си да забравя, да постъпя безразсъдно, да проявя алчност и глупост, защото копнеех по нещо недостижимо. Копнеех да повярвам във вълшебните приказки и щастливите завършеци… и отворените врати. Копнеех да се попреструвам на по-добър човек, но вместо това успях да надхвърля дори кошмарния облик, който околните ми бяха изградили.

Родителите ми с право се отърваха от мен.

Касъл дори не ми говори.

Кенджи обаче не се е отказал от срещата ни в 6:00 за утрешните тренировки, а и аз имам нужда да отклоня вниманието си другаде. Само дето ми се искаше да е по-скоро. От сега нататък животът ми ще е самотен, какъвто винаги е бил, и е най-добре да намеря с какво да запълвам времето си.

За да забравя.

Пълната, абсолютна самота ме поразява отново и отново, и отново. Липсата му в живота ми, прозрението, че повече никога няма да усетя топлината на тялото му, нежното му докосване. Нагледното доказателство за природата ми, постъпката ми и мястото ми в света.

Но вече съм приела условията на новата реалност.

Не мога да бъда с него. Няма да бъда с него. Няма да рискувам да го нараня отново, няма да рискувам да се превърна в страшилището, което да се бои да докосне, да целуне, да прегърне. Не искам да преча на нормалния му живот с друго момиче, такова, което няма да го убива малко по малко.

Затова трябва да се отлъча от неговия свят. Да отлъча него от моя.

Сега е много по-трудно. Много по-трудно е да се примиря с ледено, пусто съществувание, след като вече съм разбрала какво е топлина, какво е страст, нежност и интимност, каква необикновена утеха носи допирът с друго човешко същество.

Мисълта е унизителна.

Как можах да си втълпя, че мога безнаказано да се вживея в ролята на нормално момиче с нормален приятел, че мога да стана героиня в история като онези в книгите, които съм чела като дете.

Аз.

Джулиет си има мечта.

Дори самата мисъл е достатъчна да ме изпълни с дълбоко унижение. Как не ме беше срам да си въобразя, че мога да променя съдбата си? Как не ме беше срам да погледна в огледалото и да харесам бледото лице в него?

Колко тъжно.

Винаги съм си позволявала да си фантазирам, че съм принцесата, избягала от двореца и намерила добрата фея, която я превърнала в красиво момиче със светло бъдеще. Винаги съм се вкопчвала в нещо като надежда, в низове от "може би", "възможно е" и "кой знае". Но трябваше да се вслушам в думите на родителите си, а именно, че на същества като мен не е позволено да мечтаят. Същества като мен трябва да се унищожават, беше ми казала веднъж майка ми.

Започвам да си мисля, че са били прави. Започвам да се чудя дали просто да не се заровя в земята, преди да си спомня, че, реално погледнато, вече съм там. Дори не ми е трябвала лопата.

Странно е.

Колко празна се чувствам.

Сякаш вътре в мен има ехо. Сякаш съм едно от онези шоколадови зайчета, които някога продавали около Великден — просто куха отвътре сладка черупка. Точно това представлявам и аз.

Куха съм отвътре.

Всички тук ме мразят. Крехките приятелства, които бях започнала да изграждам, вече рухват. На Кенджи му е писнало от мен. Касъл е потресен, разочарован, ядосан дори. От пристигането си създавам на всички само грижи, а единственият човек, който някога е опитвал да види добрата ми страна, сега плаща за това с живота си.

Единственият човек, който някога е дръзвал да ме докосне.

Е... всъщност са двама.

Напоследък твърде често се хващам да мисля за Уорнър.

Спомням си очите му и причудливата му добрина, както и безскрупулното му, пресметливо поведение. Спомням си погледа му, когато бягах през прозореца, и ужаса по лицето му, когато насочих собствения му пистолет към сърцето му, а после започвам да се чудя защо мислите ми постоянно се връщат към човек, толкова различен от мен и в същото време толкова близък.

Знам, че скоро ще се видим отново, и се питам как ли ще ме посрещне. Питам се дали още ме иска жива, особено, като се има предвид, че опитах да го убия, питам се и какво е успяло да подтикне 19-годишен мъж хлапак човек към подобен окаян, насилнически живот, макар и да разбирам, че се самозаблуждавам. Защото знам истината. Защото навярно съм единственият човек, който би му влязъл в положение.

И ето какво установих:

Знам, че и той като мен е страдал много, в живота му никога не е присъствала топлината на приятелството или любовта, или мирното съвместно съществуване. Знам, че баща му е водачът на Възобновителите и поощрява мародерските наклонности на сина си, вместо да ги порицава, знам, че Уорнър не знае какво е да си нормален.

Също като мен.

Цял живот се е борил за идеалите на баща си, за болните му амбиции да покори света, без дори да попита защо го прави, без да се замисли за последиците, за стойността на човешкия живот. Разполага със сила, с мощ, с висока обществена позиция, които му позволяват да сее разруха безнаказано и които владее с гордост. Убива без угризения, без милост и ме иска за съюзник. Приема ме такава, каквато съм, и иска от мен да развия потенциала си докрай.

Страховито, чудовищно момиче със смъртоносна дарба. Тъжно, окаяно момиче без друг принос към света. Неспособно на нищо друго, освен да убива, да изтезава и да завзема. Такава ме иска той.

А напоследък вече не съм толкова сигурна, че бърка. Напоследък не съм особено сигурна в нищо. Напоследък не знам нищо за нещата, в които някога съм вярвала, вече не знам и почти нищо за себе си. Шепотът на Уорнър витае из съзнанието ми, казва ми, че мога да постигна повече, да развия силите си, да побера всичко в себе си; че мога да съм много повече от някакво си уплашено момиченце.

Казва ми, че мога да имам власт.

А аз продължавам да се колебая.

Продължавам да не виждам нищо хубаво в живота, който ми предлага. Да не виждам бъдеще в него. Да не го харесвам. Продължавам напук на всичко да си повтарям, че не искам да наранявам хората. Че не това е целта ми. И дори светът да ме мрази, дори никога да не спре да ме мрази, няма да си отмъстя на невинно човешко същество. Дори да умра, дори да ме убият, дори да ме умъртвят в съня ми, поне ще си отида с капка достойнство. С късче човечност все още изцяло мое, изцяло под моя контрол. И няма да позволя на никого да ми го отнеме.

Затова не бива да забравям, че Уорнър и аз сме 2 различни думи.

Синоними сме, но не сме напълно еднакви.

Синонимите се познават един друг като стари колеги, като двойка приятели, обиколили света заедно. Разказват си истории, спомени за общите си корени и често забравят, че макар да си приличат, са напълно различни един от друг, че макар да споделят дадени характеристики, единият никога не може да замени другия. Защото тиха нощ не е същото като безшумна нощ, здрав мъж не е същото като уравновесен мъж и ярка светлина не е същото като искряща светлина, защото начинът, по който се вписват в изреченията, променя всичко.

Не са еднозначни.

Цял живот се боря да съм по-добра. Да съм по-силна. Защото, за разлика от Уорнър, аз не искам да съм бич земен. Не искам да наранявам хората.

Не искам да използвам силата си за изтезания.

Но после поглеждам двете си ръце и си спомням на какво са способни. Спомням си какво съм направила и напълно съзнавам какво мога да направя, наумя ли си го. Защото е истински трудно да се бориш с нещо, върху което нямаш контрол, а в момента нямам контрол дори върху собственото си въображение, сграбчило косата ми, за да ме повлече към мрака.

Шестнайсета глава

Самотата е странно нещо.

Промъква се до теб незабелязано, присяда на леглото ти в мрака и милва косата ти, докато спиш. Увива се около костите ти, затяга се така силно, че почти не можеш да дишаш, почти не чуваш пулса си, докато тя се разлива нагоре по кожата ти и докосва с устни меките косъмчета по тила ти. Оставя лъжи в сърцето ти, лъжи до възглавницата ти, изсмуква светлината от всеки ъгъл на стаята ти. Превръща се в твой вечен спътник, стиска ръката ти и те дърпа надолу точно когато опитваш да се задържиш на крака.

Сутрин се будиш с въпроса "Кой съм аз?". Нощем не мигваш, трепериш.

Съмняваш се, съмняваш се, съмняваш се

дали

или

не трябва ли

защо не мога

...

И дори когато си готов да я прогониш. Когато си готов да избягаш от нея. Когато си готов за съвършено нов живот. Самотата е старата приятелка, застанала до теб в огледалото, гледа те в очите, предизвиква те да заживееш без нея. Не намираш думи да се пребориш със самия себе си, да се пребориш с думите, крещящи, че не си достатъчно добър и никога, ама никога няма да бъдеш достатъчно добър.

Самотата е злостен, невъзможен спътник.

Понякога просто отказва да те остави на мира.

— Ехооооооооо?

Примигвам и ахвам, дръпвам се от пръстите, щракащи пред лицето ми, докато познатите каменни стени на Пункт Омега се избистрят пред очите ми, изтръгвайки ме от унеса. Успявам да се обърна.

И виждам Кенджи.

— Какво? — питам с паникьосан, разтревожен поглед. Свивам и отпускам голите си ръце, мечтаейки да имам нещо, с което да покрия замръзналите си пръсти. Униформата ми няма джобове, а не успях да спася ръкавиците, които съсипах в лабораторията. Други не са ми давали.

— Подранила си — казва ми Кенджи, килвайки глава настрани, гледа ме едновременно с изненада и любопитство.

Аз свивам рамене и опитвам да скрия лицето си, понеже не искам да му призная, че почти не съм спала през нощта. Будна съм от 3:00 часа, а до 4:00 вече бях облечена и готова за тренировка. Просто си търся причина да запълня съзнанието си с неща, нямащи нищо общо със собствените ми мисли.

— Вълнувам се — излъгвам го. — Какви са плановете за днес?

Той поклаща леко глава. Примижава, вперил поглед в точка отвъд рамото ми.

— А ти… — прокашля се — … добре ли си?

— Да, разбира се.

— Хм.

— Какво?

— Нищо — отвръща бързо той. — Просто, да ти кажа… — Махва небрежно към лицето ми. — Не изглеждаш особено добре, принцесо. Видът ти е горе-долу такъв, какъвто беше първия ден, когато Уорнър те доведе във военната база. Уплашена и мъртвешки бледа и, без да се засягаш, но май ти е време за душ.

Усмихвам се и се преструвам, че не усещам как лицето ми трепери от напъна. Опитвам да отпусна раменете си, да придобия нормално изражение, спокойно, сдържано, и чак тогава казвам:

— Добре съм. Наистина. — Свеждам очи. — Просто… малко е студеничко тук. Не съм свикнала да съм без ръкавици.

Кенджи кима с глава, но пак не ме поглежда в очите.

— Ясно. Добре. Нали знаеш, че ще се оправи?

— Какво? — Дишане. Хич не ме бива в дишането.

— Кент. — Най-сетне се обръща към мен. — Гаджето ти. Адам. Ще се оправи.

1 дума, 1 простичко, глупаво напомняне за него подплашва пеперудите, заспали в стомаха ми, преди да си спомня, че Адам вече не ми е гадже. Вече не ми е нищо. Невъзможно е.

И пеперудите падат мъртви по земята.

Този разговор.

Не мога да го водя точно сега.

— Е — казвам твърде гръмко, твърде ведро. — Не е ли време да тръгваме? Май е време, а?

Кенджи ми хвърля странен поглед, но не коментира.

— Да — казва той. — Да, вярно. Последвай ме.

Седемнайсета глава

Кенджи ме отвежда до врата, която не съм виждала досега. Врата, водеща към стая, в която не съм влизала досега.

Отвътре се чуват гласове.

Кенджи почуква два пъти, завърта дръжката и какофонията ме обгръща изневиделица. Влизаме в стая, препълнена с хора, лица, които съм виждала само отдалече, усмихнати, смеещи се хора, в чиято компания никога не съм била добре дошла. Съзирам единични чинове със столове пред тях, подредени в обширното пространство като в класна стая. На стената има бяла дъска и примигващ екран. Зървам Касъл. Стои в ъгъла и се взира в някаква папка с такава концентрация, че дори не ни забелязва, докато Кенджи не изкрещява за поздрав.

Цялото лице на Касъл се озарява.

Разбирателството помежду им вече ми е направило впечатление, но с времето ми става все по-ясно, че Касъл питае специална симпатия към Кенджи. Грижовна, авторитетна привързаност, каквато обикновено изпитват родителите към децата си. Чудя се каква ли точно е връзката помежду им. Къде се е зародила, как се е зародила, какво ги е събрало. Кара ме да се замисля колко малко знам за хората от Пункт Омега.

Оглеждам бодрите им лица, мъже и жени, млади и на средна възраст, от всякакви раси, с всякакъв ръст. Общуват помежду си, сякаш са семейство, а аз усещам странен бодеж от едната си страна, нещо пробива дупки в мен и спадам като спукана топка.

Имам чувството, че съм притиснала лице в стъклото и наблюдавам сцената от много, много далеч, мечтая си, копнея да съм част от нещо, от което знам, че никога няма да съм истинска част. Понякога забравям, че съществуват хора, успяващи да се усмихват всеки ден, независимо от всичко.

Още не са загубили надежда.

Ненадейно ме обзема свенливост, смутеност, срам дори. Дневната светлина придава тъмен, окаян вид на мислите ми, а искам да се преструвам на оптимист, искам да повярвам, че ще намеря начин да живея. Че може би има шанс за мен.

Някой подсвирква.

— Хайде, народе — провиква се Кенджи, свил ръце пред устата си като пред високоговорител. — Хайде по местата. Ще направим един инструктаж за онези от вас, които идват за пръв път, затова ще ви помоля да запазите тишина за малко. — Той оглежда тълпата. — Така. Добре. Всеки да седне на мястото си. Няма значение къде. Лили… няма нужда… добре, хубаво, и така става. Просто се настанете удобно. Започваме след пет минути, ясно? — Вдига разтворена длан с разперени пръсти. — Пет минути.

Аз заемам най-близкото свободно място, без да поглеждам наоколо. Държа главата си сведена, а очите си — приковани в шарките на дървото пред мен, докато всички останали се наместват шумно по чиновете си. Накрая дръзвам да погледна надясно. Съвършено бяла коса, снежнобяла кожа и бистри сини очи отвръщат на погледа ми.

Брендън. Електрическото момче.

Усмихва ми се. Махва ми с 2 пръста.

Аз му кимвам.

— О, здрасти — чувам някой да казва. — Какво правиш тук?

Врътвам се наляво и откривам пясъчноруса коса и черни пластмасови очила върху крив нос. Иронична усмивчица, нарисувана върху бледо лице. Уинстън. Спомням си го. Него бяха изпратили да говори с мен през първия ми ден в базата на Пункт Омега. Представи се като някакъв психолог. Освен това униформата ми е негово дело. Съсипаните ръкавици — също.

Май е някакъв гений. Не знам със сигурност.

В момента дъвче капачката на химикалката си и ме зяпа. Избутва с показалец очилата нагоре по носа си. Спомням си, че ми е задал въпрос, и правя опит да му отговоря.

— Всъщност не знам. Кенджи ме доведе, без да ми каже защо.

Уинстън не изглежда изненадан. Просто врътва очи.

— Ама и той е един с неговите мистерии. Не разбирам защо смята, че е толкова добра идея да държи хората под напрежение. Все едно живее във филм. Към всичко подхожда драматично. Адски ми лази по нервите.

Нямам представа как да отвърна на подобен коментар. Хрумва ми, че Адам би се съгласил с него, а после не мога да прогоня Адам от мислите си и...

— О, изобщо не го слушай. — Нечий глас с британски акцент се намесва в разговора ни. Обръщам се и виждам усмивката на Брендън. — Уинстън винаги е леко докачлив толкова рано сутринта.

— Божичко. Рано, и още как — съгласява се Уинстън. — В момента бих изритал някой войник в чатала за чаша кафе.

— Ти си виновен, задето не си доспиваш, друже — отвръща Брендън. — Въобразяваш си, че можеш да оцелееш с три часа сън на денонощие? Сигурно си полудял.

Уинстън пуска надъвканата си химикалка върху чина. Прокарва уморена ръка през косата си. Сваля очилата си и разтърква лицето си.

— Заради шибаните патрули е. Всяка божа нощ. Нещо се мъти и положението загрубява. Защо им е иначе на всичките тези войници да сноват наоколо? Какво правят, по дяволите? Направо будувам през цялото време…

— За какво говориш? — питам, преди да съм успяла да се възпра. Ушите ми са наострени, а интересът ми е възбуден. Досега не ми е изпадала възможност да чуя новини за външния свят. Касъл държеше да съсредоточа всичката си енергия в тренировките, така че не чувах друго освен обичайното "времето ни изтича" и "трябва да се научиш, преди да е станало късно". Започвам да се тревожа, че ситуацията е по-тежка, отколкото съм предполагала.

— Патрулите ли? — пита Брендън. Махва с жест на осведомен човек. — О, ами нали знаеш, че работим на смени? По двойки. Редуваме се да стоим на пост нощем. — Обяснява той. — През повечето време не е нищо особено, просто рутина.

— Но напоследък е малко шантаво — намесва се Уинстън. — Имам чувството, че вече ни издирват много сериозно. Че вече не е просто някаква си смахната теория. Все едно знаят, че сме истинска заплаха, и имат някакво понятие за местонахождението ни. — Той поклаща глава. — Но това е невъзможно.

— Не е невъзможно, друже.

— Как, по дяволите, биха ни открили? Та ние сме същински Бермудски триъгълник.

— Очевидно не.

— Е, какъвто и да е случаят, започвам да се плаша — казва Уинстън. — Войниците им са плъзнали навсякъде, твърде близо до нас. Виждаме ги на камерите. — Обяснява ми той, забелязвайки объркания ми поглед. — А най-странното е — добавя, привеждайки се напред и понижавайки глас, — че Уорнър винаги ги съпровожда. Всяка божа нощ. Патрулира с тях, раздава им заповеди, които не чувам. А ръката му още е гипсирана.

— Уорнър ли? — Очите ми се ококорват. — Той е с тях? Това… това… необичайно ли е?

— Доста е странничко — казва Брендън. — Той е главнокомандващ и регент на Сектор 45. При нормални обстоятелства поверява тази задача на някой полковник, на лейтенант дори. Работата в базата трябва да му е най-приоритетна, все пак той ръководи войниците. — Брендън клати глава. — Според мен постъпва доста необмислено, поема голям риск, оставяйки лагера си без надзор толкова време. Странно е, че си позволява да отсъства толкова нощи.

— Точно така — казва Уинстън, кимайки с глава. — Именно. — Посочва отривисто двама ни с Брендън. — Следва въпросът на кого поверява командването на лагера? Тоя тип няма доверие на никого, далеч не е известен с желанието си да упълномощава други хора, затова е доста странно, че оставя базата си всяка нощ, не смятате ли? — Пауза. — Просто не се връзва. Нещо не е както трябва.

— А дали — питам аз с неочакван страх и неочаквана храброст — не търси някого нещо?

— Аха — въздъхва Уинстън. Почесва едната страна на носа си. — Така си мисля и аз. И много ми се ще да разбера какво е.

— Нас, естествено — казва Брендън. — Търси нас.

Уинстън като че ли не е на същото мнение.

— Не знам — казва той. — Този път е различно. От години ни издирват, но никога досега не са действали така. Никога не са влагали толкова военна сила в подобна мисия. И никога не са стигали толкова близо.

— Леле! — прошепвам аз, без да смея да изложа нито една от собствените си теории. А и не ми се вглъбява в това кого какво точно издирва Уорнър. В същото време се питам защо ли тези двамата разговарят с мен така свободно, сякаш могат да ми имат доверие, сякаш съм една от тях.

Не дръзвам да го спомена.

— Да — проточва Уинстън, взимайки отново надъвканата си химикалка. — Луда работа. Както и да е, ако днес не се сдобием с прясно сварено кафе, съвсем сериозно ще откача.

Оглеждам се из стаята. Никъде на виждам кафе. Нито пък храна. Чудя се как ли ще го преживее Уинстън.

— Ще закусим ли, преди да започнем?

— Не — отговаря той. — Днес закуската е по друго време. Но пък ще имаме голям избор, като се върнем. Първи ще пълним подносите. Това е единственото положително нещо.

— Като се върнем откъде?

— Отвън — отговаря Брендън, облягайки се назад в стола си. Сочи към тавана. — Качваме се нагоре и после сме навън.

— Какво? — ахвам аз и за пръв път преливам от вълнение. — Наистина ли?

— Аха. — Уинстън връща очилата на носа си. — И май сега ще се запознаеш с работата ни тук. — Той кимва към предната част на стаята и виждам как Кенджи качва някакъв грамаден сандък върху една от масите.

— Какво имаш предвид? — питам. — Каква работа?

— О, сещаш се — вдига рамене Уинстън. Сключва пръсти на тила си. — Едри кражби. Въоръжени грабежи. Такива неща.

Прихвам да се смея, а Брендън ме спира. Даже слага ръка на рамото ми и за момент ме полазва кротък ужас. Питам се дали не е загубил ума си.

— Не се шегува — казва ми той. — И дано да можеш да боравиш с пистолет.

Осемнайсета глава

Изглеждаме като бездомници.

Следователно изглеждаме като цивилни граждани.

Преместили сме се от класната стая в коридора и носим сходно облекло — дрипаво, сивкаво, опърпано. Всички донагласяват маскировката си в движение, Уинстън сваля пластмасовите си очила и ги пъхва в сакото си, след което закопчава якето си. Вдига яката чак до брадичката си и се сгушва в нея. Лили, едно от другите момичета, увива дебел шал около устата си и слага качулката на палтото си. Виждам как Кенджи си нахлузва чифт ръкавици и дооправя тъмнозеления си панталон така, че да скрие по-добре пистолета, пъхнат под колана му.

Брендън се промъква до мен.

Изважда кепе от джоба си и го нахлупва на главата си, после закопчава якето си догоре. Черният плат на шапката му подчертава по стряскащ начин синьото на очите му, прави го още по-ярко, още по-пронизително. Той ме хваща да го гледам и ми праща усмивка. После ми хвърля чифт стари ръкавици с 2 размера по-големи от моя и се навежда да стегне връзките на кубинките си.

Поемам си малка глътка въздух.

Старая се да съсредоточа всичката си енергия в сегашния момент и предстоящата задача. Казвам си да не мисля за Адам, да не се чудя какво ли прави, или дали се възстановява, или как се чувства. Умолявам се да не задържам мислите си на последните ни няколко мига заедно, на допира му, на прегръдката му, на устните му и ръцете му и учестеното му дишане…

Провалям се.

Не мога да не мисля за това как вечно се опитва да ме предпази, как едва не загуби живота си заради това. Още от самото начало ме защитава, бди над мен, без да осъзнае, че аз съм била най-голямата заплаха. Най-голямата опасност. Има прекалено високо мнение за мен, незаслужено ме издига на пиедестал. Навярно не би му хрумнало дори, че вече познавам способностите си. Знам, че ако пожелая, мога да нараня всеки.

Вече знам.

Знам, че мога да прекърша Касъл надве. Знам, че мога да разбия главата на Кенджи в някоя стена. Знам, че мога да разцепя Земята. Знам, че мога да принуждавам хората да правят разни неща. Лоши неща. Болезнени неща. И това не ме кара да се чувствам по-добре. Не ме кара да се чувствам самоуверена и всемогъща.

Кара ме да се чувствам зле.

Но определено нямам нужда от нечия закрила. Нямам нужда някой да се тревожи за мен или да ме мисли, или да рискува да се влюби в мен. Аз съм неуравновесена. Всички трябва да ме избягват. Хората с право се страхуват от мен.

Така е редно.

— Здрасти. — Кенджи спира до мен, хваща лакътя ми. — Готова ли си?

Кимвам. Усмихвам му се леко.

Дрехите на гърба ми са взети назаем. Картата, висяща от врата ми, скрита под униформата ми, е чисто нова. Днес ми издадоха фалшива регистрационна карта, служеща като доказателство, че работя и живея в някой от комплексите на Възобновителите, че съм вписана като гражданин, обитаващ регулираната от тях територия. Всеки законен гражданин си има такава. На мен така и не ми бяха издали досега, понеже живеех в психиатрична клиника; хора като мен нямаха нужда от карта. Даже ми се струва, че очакваха просто да си умра там. Документи за самоличност не бяха нужни.

Но тази регистрационна карта е различна.

Не всички в Пункт Омега получават фалшива карта. Оказва се, че били доста трудни за фалшифициране. Представляват тънки правоъгълничета от изключително рядък вид титан с лазерна гравюра на баркод и биографични данни за собственика ѝ, освен това имат вградено проследяващо устройство, отчитащо местонахождението на гражданина.

— Регистрационните карти съдържат информация за всичко — обяснил ни беше Касъл. — Нужни са ви, за да влизате и излизате от комплексите, да влизате и излизате от работните си места. На гражданите се плаща с В-долари; заплатите се формулират с помощта на сложни алгоритми, изчисляващи трудността на професиите им и работните им часове, те определят цената на труда им. Електронната валута се изплаща автоматично на седмични вноски, постъпващи в чипа на регистрационните карти. В-доларите могат да бъдат заменяни за храна и други стоки от първа необходимост в Продоволствените центрове. Загубите ли регистрационната си карта — предупредил ни беше Касъл, — загубили сте препитанието си, спестяванията си, гражданския си статут. Ако ви спре войник и поиска документ за самоличност — беше продължил Касъл, — трябва да му представите регистрационната си карта. Не я ли представите, последствията са… неприятни. Граждани без карта се считат за заплаха за Възобновителите. Автоматично се приема, че умишлено отхвърлят закона, и това ги обуславя като подозрителни субекти. Всяка проява на неотзивчивост, дори простият бунт срещу това постоянно да сте под лупата на управляващите, ви прави привърженик на отцепническите групировки. А това ви превръща в заплаха. Заплаха — казал беше Касъл, — която Възобновителите ще премахнат, без да им мигне окото. Затова — продължил беше, поемайки си дълбока глътка въздух, — в никакъв случай не бива да губите регистрационната си карта. Нашите фалшификати не са снабдени с проследяващото устройство, нито с чипа за В-доларите, защото нито разполагаме с подобни технологии, нито имаме нужда от тях. Но! Това не ги прави по-маловажни, макар и само за заблуда на противника. И въпреки че за законните граждани на територията на Възобновителите регистрационните карти са част от доживотната им присъда, в Пункт Омега те се считат за привилегия. Затова ще се грижите за тях подобаващо.

Привилегия.

Сред многото неща, които научих от тазсутрешната среща, беше и това, че карти се дават само на хората, изпълняващи мисии извън Пункт Омега. Всички в стаята бяха внимателно подбраният елит на движението, най-силните, най-обещаващите кадри. Кенджи беше поел голям риск, канейки ме сред тях. Явно така ми демонстрираше, че ми има доверие. Въпреки всичко случило се, той показваше както на мен, така и на всички останали, че съм добре дошла тук. Което обяснява защо Уинстън и Брендън говореха така открито пред мен. Защото вярват в системата на Пункт Омега. И вярват на Кенджи.

Вече съм една от тях.

И каква ще е първата ми задача като официален член?

Да се превърна в крадец.

Деветнайсета глава

Тръгваме нагоре.

Касъл трябва да се присъедини към нас всеки момент, за да изведе групата ни от този подземен град в истинския свят отгоре. Това ще е първата ми възможност от почти 3 години да видя в какво се е превърнало обществото ни.

Бях на 14, когато ме извлачиха от дома ми заради убийството на невинно дете. 2 години ме прехвърляха от клиники в адвокатски кантори, домове за малолетни закононарушители и психиатрични болници, докато накрая не решиха да ме заключат завинаги. Предпочитам да ме бяха изпратили в затвора, отколкото в лудницата; макар че според родителите ми беше по-разумно. Ако ме бяха осъдили на затвор, поне охраната щеше да се отнася с мен като с човешко същество; вместо това прекарах последната година от живота си като бясно животно, затворено в тъмна дупка, без всякаква връзка с външния свят. Познанията ми за планетата ни се простират до онова, което съм видяла през малкото прозорче на килията и докато бягах, за да спася живота си. Затова сега не знам какво да очаквам.

Но искам да видя света.

Имам нужда да го видя.

Омръзна ми да живея на сляпо и да разчитам на спомените си от миналото и нищожните късчета, които съм успяла да сглобя от настоящето ни.

Знам единствено, че Възобновителите са управляващата сила от 10 години насам.

Знам го, защото сложиха начало на политическата си кампания, когато бях на 7. Никога няма да забравя първата стъпка към пропастта. Спомням си дните, когато животът още беше сравнително нормален, когато хората просто умираха под път и над път, когато имаше достатъчно храна за онези, които можеха да си я позволят. Това беше, преди ракът да стане една от най-често срещаните болести, преди климатът да се превърне в необуздан, разлютен звяр. Спомням си колко се вълнуваше народът ни заради появата на Възобновителите. Спомням си надеждата по лицата на учителите ми и обявленията, които бяхме принудени да гледаме посред учебния ден. Спомням си всички тези неща.

И точно 4 месеца, преди 14-годишното ми Аз да извърши непростимото си престъпление, народът ни повери властта в ръцете на Възобновителите, за да ни поведат към едно по-светло бъдеще.

Надежда. Толкова надежда имаха. Родителите ми, съседите ми, учителите и съучениците ми. Всички се надяваха на добро, докато приветстваха с радушни възгласи Възобновителите и им се кълняха в непоколебима подкрепа.

Надеждата кара хората да правят ужасни неща.

Спомням си протестите, които се вихреха малко преди да ме отведат от дома. Спомням си улиците, залети от гневни тълпи хора, решили, че искат да върнат покупката си. Спомням си как Възобновителите боядисаха демонстрантите в червено от глава до пети и им казаха, че е трябвало да прочетат малките буквички отдолу, преди да напуснат домовете си онази сутрин.

Закупени стоки не се връщат.

Касъл и Кенджи ме взимат на тази мисия, за да ме приветстват с добре дошла в ядрото на Пункт Омега. Искат да се присъединя към движението, да приема членовете му, да разбера защо каузата им е толкова важна. Касъл иска от мен да се боря срещу Възобновителите и плановете им за света ни — унищожението на книги, артефакти, езици, история; срещу елементарния, празен, сив живот, към който целят да подтикнат идните поколения. Иска да се уверя с очите си, че земята ни все още не е разрушена необратимо, иска да ми докаже, че бъдещето ни може да бъде спасено, че нещата могат да се оправят, стига властта да попадне в правилни ръце.

Иска от мен да им имам доверие.

Аз искам да им имам доверие.

Но понякога се плаша. Дори с ограничения си житейски опит, вече съм се уверила, че хората, преследващи властта, не заслужават доверие. Хора с извисени въжделения, помпозни речи и непринудени усмивки досега не са успявали да успокоят сърцето ми. Мъже с оръжия никога не са успявали да приспят опасенията ми, колкото и пъти да са се заклевали, че убиват в името на висша кауза.

А не ми е убягнал фактът, че хората от Пункт Омега са въоръжени до зъби.

Но ме гложди любопитство. Отчайващо любопитство.

Маскирана съм в стари, парцаливи дрехи и дебела вълнена шапка, която почти покрива очите ми. Нося тежко яке, навярно мъжко, а кожените ми кубинки са почти скрити от крачолите на възголемия панталон, надиплени около глезените ми. Изглеждам като най-обикновена гражданка. Бедна, измъчена гражданка, бореща се за прехраната на семейството си.

Зад нас се чува щракване на врата и всички се обръщаме. Касъл сияе насреща ни. Оглежда струпаната групичка.

Аз. Уинстън. Кенджи. Брендън. Момичето на име Лили. 10 други души, които още не познавам. Общо сме 16, включително с Касъл. Хубаво четно число.

— Добре, приятели — подхваща Касъл, плясвайки с ръце. Забелязвам, че и той си е сложил ръкавици. Като всички нас. Днес съм просто едно момиче сред група хора, носещи нормални дрехи и нормални ръкавици. Днес съм просто цифра. Нищо особено. Най-обикновен човек. Само за днес.

Чувството е толкова абсурдно, че ми иде да се усмихна.

После си спомням как бях на косъм да убия Адам вчера и внезапно забравям как да движа устните си.

— Готови ли сме? — пита Касъл, озъртайки се наоколо. — Не забравяйте какво обсъждахме. — Казва той. Пауза. Съсредоточен поглед. За всеки поотделно. Този върху мен се задържа малко повечко. — Добре тогава. Последвайте ме.

Никой не говори, докато следваме Касъл из лабиринта от коридори, и за момент се замислям колко лесно би било просто да се загубя сред тълпата. Да избягам, да се слея с фона и никога повече да не ме видят.

Като страхливка.

Умувам какво да кажа, за да разсея мълчанието.

— А как ще стигнем дотам? — питам неясно кого.

— Пеша — отвръща Уинстън.

Краката ни трополят по пода в отговор.

— Повечето граждани нямат коли — обяснява Кенджи. — А е от ясно по-ясно, че не можем да тръгнем с танка. Ако искаме да не се набиваме на очи, трябва да се държим като обикновени хора. И да вървим пеша.

Касъл ни води към изхода, а аз вече не помня как сме стигнали дотук, кой тунел накъде завива. Все повече и повече се уверявам колко малко знам за това място, колко малка част от него съм видяла. Въпреки че, ако трябва да съм откровена, не съм си правила труда да ходя на опознавателни обиколки.

Трябва да сторя нещо по въпроса.

Чак когато теренът под краката ми се променя, осъзнавам колко близо сме до външния свят. Катерим се нагоре, по каменни стъпала, вдълбани в земята. Оттук виждам нещо като квадратна метална вратичка. Има си резе.

Осъзнавам, че съм леко притеснена.

Напрегната.

Развълнувана, но и поуплашена.

Днес ще видя света през очите на обикновена гражданка, ще го видя отблизо за пръв път в живота си. Ще разбера с какви трудности се бори съвременното ни общество.

Как живеят родителите ми, където и да се намират.

Касъл спира пред вратата, голяма колкото прозорец. Обръща се към нас.

— Кои сте вие? — пита ни.

Никой не отговаря.

Касъл изопва рамене, разгръщайки пълния си ръст. Скръства ръце пред гърдите си.

— Лили — казва той. — Име. Номер на документите. Възраст. Сектор и занимание. Веднага.

Лили сваля шала от устата си. Проговаря с леко механичен глас:

— Името ми е Ерика Фонтен, 1117-52QZ. На 26 години. Живея в Сектор 45.

— Занимание — подканва я Касъл с леко нетърпелив тон.

— Текстилен работник. Фабрика 19А-ХС2.

— Уинстън — нарежда Касъл.

— Името ми е Кийт Хънтър, 4556-65DS — отвръща Уинстън. — На 34 години. Сектор 45. Работя в металната промишленост. Фабрика 15В-ХС2.

Кенджи не чака да го подканят.

— Хиро Ямасаки, 8891-11DX. 20 години. Сектор 45. Артилерийски склад. 13А-ХС2.

Касъл кима с глава, докато всички останали се изреждат да цитират информацията, гравирана върху регистрационните им карти. Той се усмихва доволно. После вперва поглед в мен и всички очи наоколо се приковават към лицето ми, чакайки да видят дали ще се изложа.

— Делия Дюпон — казвам аз. Думите се изнизват от устните ми неочаквано лесно.

Нямаме намерение да привличаме вниманието на военните, но това е предпазна мярка, в случай че поискат от нас да се идентифицираме, трябва да знаем информацията върху регистрационните си карти така, сякаш описва нас самите. Кенджи ни успокои, че макар войниците, отговорни за комплексите, да са от Сектор 45, не са същите като онези в базата. Не му се вярва да се натъкнем на някого, който би ни разпознал.

И все пак.

За всеки случай.

Прокашлям се.

— Номер на документите 1223-99SX. 17 години. Сектор 45. Работя в металната промишленост. Фабрика 15А-ХС2.

Касъл отново задържа погледа си върху мен малко повече от нужното.

Накрая кимва. Оглежда всички ни.

— И кои — продължава с дълбок, ясен, отривист глас — са трите въпроса, които трябва да си зададете, преди да проговорите?

Отново мълчание. Но не защото не знаем отговора.

Касъл започва да отброява на пръсти.

— Първо! Нужно ли е да казвам нещо? Второ! Нужно ли е точно аз да казвам нещо? И трето! Нужно ли е точно аз да казвам нещо точно сега?

Никой не проронва и дума.

— Не говорим, освен ако не е абсолютно наложително — казва Касъл. — Не се смеем, не се усмихваме. По възможност не се поглеждаме един друг. Правим се на непознати. Не вършим абсолютно нищо, с което можем да привлечем излишни погледи. Не искаме ничие внимание върху себе си. — Пауза. — Разбирате, нали? Ясно ли е?

Всички кимваме.

— А ако нещо се обърка?

— Пръсваме се. — Кенджи се прокашля. — Бягаме. Крием се. Мислим единствено за себе си. И при никакви обстоятелства не издаваме местонахождението на Пункт Омега.

Като че ли всички си поемат дълбока глътка въздух по едно и също време.

Касъл отваря малката врата. Надниква навън и чак тогава ни махва да го последваме. Промъкваме се през отвора един по един, безшумни като думите, които не напускат устните ни.

Не съм излизала изпод земята почти 3 седмици. Имам чувството, че са били 3 месеца.

Веднага щом въздухът ме блъсва в лицето, усещам как вятърът хапе кожата ми по онзи познат начин, някак укорително. Сякаш ме хока, задето съм липсвала толкова дълго време.

Намираме се насред замръзнала пустош. Въздухът е леден, режещ, наоколо ни танцуват мъртви листа. Малкото оцелели дървета се олюляват на вятъра, прекършените им, самотни клони се молят за нечие другарство. Поглеждам наляво. Поглеждам надясно. Поглеждам право напред.

Наоколо няма нищо.

Касъл ни разказа, че същата тази местност някога била покрита с тучна, буйна растителност. Че когато започнали да търсят скришно място за Пункт Омега, това им се сторило идеално. Но това е било преди толкова много време — цели десетилетия. Сега всичко е променено. Самата природа е различна. А е твърде късно за местене.

Затова се справяме както можем.

Тази част, твърди Касъл, е най-сложната. Тук сме уязвими. Лесно забележими дори дегизирани като обикновени граждани, защото мястото ни не е тук. Гражданите нямат работа извън границите на комплексите, не напускат регулираната територия, определена като безопасна от Възобновителите. Спипат ли те извън нея, нарушил си законите на новото ни псевдоправителство и последиците са жестоки.

Затова трябва да достигнем комплексите възможно най-бързо.

Планът е Кенджи — чиято дарба му позволява да се слива с околната среда, — да се движи пред групата в невидимо състояние, за да се увери, че пътят е чист. Останалите го следваме на няколко метра разстояние, внимателно, безшумно, съвършено тихо, готови да побегнем при нужда. Странно е, като се има предвид колко сплотена е общността на Пункт Омега, че Касъл не ни поощрява да стоим заедно. Но това, както самият той ни обясни, е за доброто на болшинството от нас. Това е саможертва. Един от нас трябва да е готов да го хванат, за да даде шанс на останалите да се измъкнат.

Да се жертва за отбора.

Пътят ни е чист.

Вървим поне от половин час и като че ли никой не охранява това пустеещо парче земя. Скоро комплексите изникват на хоризонта. Квартали и квартали, и квартали от метални кутии, кубове, струпани един до друг по древната, хриптяща земя. Загръщам се по-плътно в палтото си, а вятърът се обръща на една страна, само и само да транжира човешката ни плът.

В ден като днешния е твърде студено за живот.

Под бедняшкото си облекло нося униформата си, създадена така, че да контролира телесната ми температура, и въпреки това треперя от студ. Мога само да гадая какво преживяват останалите в момента. Надниквам към Брендън и откривам, че и той вече прави същото. Погледите ни се срещат за част от секундата, но се кълна, че ми се усмихва, вятърът брули бузите му до зачервяване, сякаш в пристъп на ревност заради блуждаещите му очи.

Сини. Толкова сини.

Доста различно, по-светло, почти прозрачно синьо, но все пак същинско, истинско синьо. Сините очи винаги ще ми напомнят за Адам, казвам си. И болката отново ме връхлита. Напада с ярост сърцето ми.

— Побързайте! — Вятърът донася гласа на Кенджи, но тялото му го няма. Намираме се едва на няколко крачки от първите постройки, но съм замръзнала намясто, кръв и лед, и счупени вилици стържат по гърба ми. — БЪРЗО! — Изгърмява гласът на Кенджи отново. — Тръгвайте към комплексите и крийте лицата си! Войници на три часа!

Всички подскачаме едновременно и се втурваме напред, стараейки се да не се набиваме на очи, и скоро вече сме скрити зад стената на една метална сграда, навеждаме глави и всеки се преструва на един от многото хора, събиращи парчета стомана и желязо от купчините боклук, разпръснати наоколо.

Комплексите са разположени върху огромно поле от отпадъци. Смет и пластмаса, както и метални стружки, поръсени като конфети по пода на детска стая. Тънък слой сняг застила всичко, сякаш земята е направила неудачен опит да прикрие грозотата си точно преди да пристигнем. Но целият този свят е едно огромно сметище.

Вдигам поглед нагоре.

Надничам през рамо.

Оглеждам се наоколо тъкмо както ми е казано да не правя, но просто не мога да се сдържа. Трябва да гледам към земята, сякаш живея тук, сякаш нищо от пейзажа не ми е ново, сякаш не искам да вдигам лице, за да не го жили студът. Трябва да съм превита, прегърбена като всички останали хора, мъчещи се да намерят топлина. Но има толкова много за гледане. Толкова много за наблюдение. Толкова много непознати за мен неща.

Затова се осмелявам да вдигна глава.

И вятърът ме сграбчва за гърлото.

Двайсета глава

Уорнър стои на около 5 метра от мен.

Костюмът му е шит по поръчка и е плътно прилепнал по фигурата му, в толкова наситен нюанс на черното е, че е почти ослепителен. Раменете му са загърнати с разкопчано вълнено палто с цвят на дървесен мъх и широколистни гори, 5 тона по-тъмен от зелените му… зелени очи; искрящите златни копчета са идеалното допълнение към златистата му коса. Носи черна вратовръзка. Черни кожени ръкавици. Лъснати черни кубинки.

Изглежда съвършено.

Безупречно, особено сред мръсотията и опустошението, обграден от възможно най-убитите цветове, които може да предложи местността. Същинско видение от смарагд и оникс и борове със златна смола; слънчевата светлина откроява силуета му по така измамен начин. Имам чувството, че сияе. Че около главата му има ореол. Може би така светът вижда иронията. Защото в някои аспекти Уорнър е по-красив дори от Адам.

Защото Уорнър не е човек.

В него няма нищо човешко.

Той се оглежда, присвил очи срещу утринната светлина, а вятърът разгръща отвореното му палто за достатъчно дълъг момент, че да зърна ръката му под него. Бинтована е. Виси от превръзка през рамо.

Толкова близо.

Толкова съм близо.

Войниците, кръжащи край него, очакват заповедите му, очакват нещо да се случи, а аз не мога да откъсна очи от него. Полазва ме неканена, странна тръпка при мисълта, че съм толкова близо до него, но и толкова далеч. Усещам я почти като преимущество — възможността да го изучавам без негово знание.

Колко странно, странно… умопомрачено момче.

Не мисля, че мога да забравя какво ми причини. Какво ме принуди да направя. Как заради него едва не убих отново. Ще го мразя вечно за това, макар и да съм сигурна, че пак ще ми се наложи да застана лице в лице с него.

Някой ден.

Не вярвах, че ще видя Уорнър в района на комплексите. Нямах представа, че посещава гражданите — но пък и, честно казано, никога не съм знаела как прекарва дните си, освен когато е бил с мен. Не разбирам каква работа има тук.

Най-накрая казва нещо на войниците и те кимват, само по веднъж, с отсечено движение. После хукват нанякъде.

Преструвам се, че гледам нещо от дясната му страна, държейки главата си наведена и леко килната настрани, за да не види лицето ми, дори да погледне към мен. Протягам лявата си ръка да придърпам шапката върху ушите си, а дясната се преструва, че рови из боклука, търси полезни отпадъци.

Така се прехранват някои хора. Поредното окаяно занимание.

Уорнър прокарва здравата си ръка по лицето си, покривайки с длан очите си само за момент, преди да я притисне към устата си, сякаш го мъчат думи, които не смее да изрече на глас.

Очите му изглеждат почти… тревожни. Но сигурно не тълкувам изражението му правилно.

Наблюдавам го как наблюдава хората около себе си. Наблюдавам го достатъчно внимателно, че да забележа как погледът му се задържа върху малките дечица, търчащи едно подир друго с невинност, доказателство за това, че нямат ни най-малка представа какъв е бил светът, който са загубили. Родили са се в това потискащо, мрачно място.

Опитвам да прочета мислите му, докато се взира в тях, но той умишлено държи лицето си съвършено безизразно. Не допуска нито капка емоция по него. Само примигва от време на време, застанал съвършено неподвижен, като статуя, удържаща напора на вятъра.

Едно улично куче се е запътило право към него.

Внезапно се вцепенявам. Страх ме е за клетото същество, за това едва живо, премръзнало животинче, търсещо поне някакви остатъци от храна, нещичко, което да го спаси от гладна смърт за следващите няколко часа. Сърцето препуска в гърдите ми, кръвта бушува бясно във вените ми и…

Не знам защо, но очаквам да се случи нещо ужасяващо.

Кучето се блъсва право в задната страна на краката му, сякаш е сляпо и не вижда какво има пред него. Запъхтяно е, а езикът му виси от едната страна на муцуната му, като че ли не знае как да го прибере. Скимти тихичко, отърквайки се в изискания панталон на Уорнър, и аз затаявам дъх, когато златното момче се обръща. Почти очаквам да извади пистолета си и да застреля кучето в главата.

Вече съм виждала да прави същото с човешко същество.

Но каменната маска пада от лицето на Уорнър, разкривайки съвършените му черти, искрена изненада повдига веждите му и разширява очите му само за момент. Достатъчно да забележа.

Той обхожда с бърз поглед обкръжението си, после грабва животинчето в ръце и се скрива зад една ниска ограда — от онези, с които преграждат парчетата земя, прилежащи към всеки от комплексите. Внезапно ме обзема жестоко любопитство да разбера как ще постъпи и още съм притеснена, толкова притеснена, че не мога да дишам.

Виждала съм какво е способен да причини Уорнър на човешко същество. Познавам коравосърдечността му и суровия му поглед, и пълното му безразличие, студеното му, хладнокръвно изражение, нетрепващо дори в момента на безпощадно убийство. Дори не мога да си представя какво би сторил на едно невинно пале.

Трябва да видя с очите си.

Трябва да прогоня образа му от главата си и именно това ще ми помогне. Доказателството, че е болен, извратен, че не е нормален човек и винаги ще си остане такъв.

Поизправя ли се съвсем мъничко, ще успея да го видя. Ще успея да видя какво прави на горкото същество и може би ще намеря начин да го спра, преди да е станало твърде късно, но в този момент чувам гласа на Касъл, висок шепот. Привиква ни, казва ни, че хоризонтът е чист да продължим напред, Уорнър го няма.

— Всички тръгваме, но поотделно — нарежда той. — Придържайте се към плана! Никой да не се лепва за друг. Среща при сборния пункт. Ако не успеете навреме, оставяме ви. Имате трийсет минути.

Кенджи дърпа ръката ми, казва ми да стана на крака, да се концентрирам, да гледам в правилната посока. Вдигам поглед и виждам, че останалите вече са изчезнали, Кенджи обаче не помръдва от мястото си. Ругае под носа си, докато най-сетне не се изправям. Кимвам с глава. Уверявам го, че знам плана, и му махвам да продължава без мен. Напомням му, че не бива да ни виждат заедно. Че не бива да се движим по групи или двойки. Не трябва да се набиваме на очи.

Най-накрая, най-накрая той се обръща и потегля.

Гледам го как се отдалечава. После правя няколко крачки напред, но веднага се завъртам и хуквам обратно към ъгъла на комплекса, прилепвайки гръб до стената, за да се скрия от чужди погледи.

Очите ми обхождат района, докато не попадат на оградата, където видях Уорнър за последно; надигам се на пръсти, за да надникна над нея.

И ми се налага да покрия устата си с длан, за да не ахна на глас.

Уорнър е клекнал на земята и храни кучето със здравата си ръка. Треперещото кокалесто телце на животинчето е сгушено в отвореното палто на Уорнър, а късите му премръзнали крачета шават в търсене на топлинка. Маха бясно с опашка, отдръпва се назад да погледне Уорнър в очите и веднага се връща в уюта на палтото. Чувам Уорнър да се смее.

Виждам го да се усмихва.

Усмивката го преобразява до неузнаваемост, запалва звезди в очите му, облива устните му с ярка светлина и осъзнавам, че никога досега не съм го виждала такъв. Не съм виждала дори зъбите му — толкова прави, толкова бели, напълно съвършени. Изящна, изящна външност за момче с черно, черно сърце. Трудно ми е да повярвам, че ръцете на човека пред мен са оцапани с кръв. Изглежда мекушав и уязвим — съвсем човешки. Очите му са присвити от широката усмивка, а бузите му — порозовели от студа.

Има трапчинки.

Спокойно бих го нарекла най-красивото нещо, което някога съм виждала.

А ми се ще да не го бях виждала.

Защото нещо в сърцето ми се пръсва и го чувствам като страх, боли като ужас, има вкус на паника, на тревога и отчаяние и не знам как да си обясня картината пред себе си. Не искам да виждам Уорнър такъв. Не искам да го възприемам като нещо, различно от чудовище.

Това е грешка.

Отдръпвам се твърде бързо и твърде надалеч в неправилната посока, внезапно забравям как се стои на крака и се проклинам, задето съм пропиляла времето си за бягство. Знам, че Касъл и Кенджи ще искат да ме убият заради глупавата постъпка, но те не разбират какво се случва в съзнанието ми в момента, не разбират какво…

— Ей! — излайва той. — Кой е там?

Вдигам поглед неволно и твърде късно осъзнавам, че съм откликнала на гласа на Уорнър. Вече е на крака, вцепенен, вперил поглед право в очите ми, здравата му ръка замръзва във въздуха, после се отпуска безжизнено до тялото му, долната му челюст увисва; смаян е, временно обездвижен от изненада.

Виждам как думите умират в гърлото му.

Парализирана съм, приклещена от погледа му, гърдите му се надигат и спадат тежко, а устните му сякаш се готвят да оформят думите, които несъмнено ще ме обрекат на смърт, и всичко това заради глупавата ми, безразсъдна, идиотска…

— Каквото и да правиш, не крещи.

Някой запушва с ръка устата ми.

Двайсет и първа глава

Не помръдвам.

— Сега ще те пусна, разбра ли? Искам да ме хванеш за ръката.

Пресягам се, без да поглеждам надолу, и усещам как облечените ни в ръкавици ръце се сключват. Кенджи отлепя длан от лицето ми.

— Акъла ли си загуби? — пита ме той, но аз продължавам да се взирам в Уорнър. Уорнър, който в момента се озърта наоколо, сякаш току-що е видял призрак, мига и търка очите си, сякаш не знае къде се намира, гледа към кучето, сякаш си мисли, че малкото животно го е омагьосало. Вкопчва пръсти в русата си коса, разваляйки съвършената и прическа, и закрачва нанякъде така бързо, че очите ми не успяват да го проследят.

— Какво ти става, по дяволите? — пита ме Кенджи. — Слушаш ли ме изобщо? Откачи ли?

— Какво направи току-що? Защо той… о, боже мой — възкликвам аз, поглеждайки към собственото си тяло.

Напълно невидимо е.

— Пак заповядай — озъбва ми се Кенджи, влачейки ме надалеч от комплекса. — И говори по-тихо. Това, че си невидима, не значи, че околните не могат да те чуят.

— И това ли можеш да правиш? — Опитвам да намеря лицето му, но имам чувството, че говоря на вятъра.

— Аха… вика му се разширяване на диапазона. Не ти ли го е изяснил вече Касъл? — пита ме той, като претупва обяснението, за да се върне към мъмренето. — Не всички го умеят… все пак не всички способности са еднакви, но може би, ако спреш да бъдеш такава шматка, поне колкото да не умреш, някой ден ще те науча.

— Върнал си се за мен — казвам аз и се мъча да поддържам бързото му темпо, без въобще да се засягам от гнева му. — Защо се върна за мен?

— Защото си шматка — отговаря той.

— Знам. Съжалявам. Не можах да се сдържа.

— Е, другия път гледай да се сдържиш — казва сърдито, дърпайки ме за ръката. — Ще трябва да тичаме, за да наваксаме за всичкото загубено от твоя милост време.

— Защо се върна, Кенджи? — питам го отново, необезсърчена от обвиненията му. — Как разбра, че още съм тук?

— Наблюдавах те — казва той.

— Какво? Как така…

— Наблюдавам те — изстрелва нервно той. — Това ми е работата. Правя го още от самото начало. Постъпих в армията на Уорнър единствено и само заради теб. За това ме изпрати Касъл. Ти беше мисията ми. — Гласът му е насечен, забързан, равнодушен. — Вече ти обясних.

— Чакай малко, как така ме "наблюдаваш"? — учудвам се и дръпвам невидимата му ръка, за да го накарам да забави крачка. — Следиш ли ме? Дори сега? Дори в Пункт Омега?

Той не отговаря веднага. Накрая проговаря с осезаемо нежелание.

— Нещо такова.

— Но защо? Нали съм тук. Мисията ти е приключила, нали така?

— Вече говорихме по въпроса — казва той. — Помниш ли? Касъл държеше да се грижа за теб. Каза ми да те наглеждам, нищо особено, просто, сещаш се, да следя за евентуални истерии и разни подобни неща. — Чувам въздишката му. — Преживяла си много. Просто се тревожи за теб. Особено сега, след случилото се. Не изглеждаш добре. Изглеждаш така, сякаш ти се иска да се хвърлиш под някой танк.

— Никога не бих направила подобно нещо — казвам му и се питам дали казвам истината.

— Е — казва той. — Хубаво. Все тая. Просто изтъквам очевидното. Имаш само два режима на действие: или си в меланхолия, или се натискаш с Адам. А да ти кажа, предпочитам меланхолията…

— Кенджи! — Почти изтръгвам ръката си от неговата. Хватката му се затяга около пръстите ми.

— Не ме пускай — изрепчва ми се отново. — Пуснеш ли ме, връзката се прекъсва. — Кенджи ме влачи през едно сечище. Вече сме достатъчно далеч от комплексите, за да не ни чуят, но и твърде далеч от мястото на срещата, за да сме в безопасност. За щастие, снегът не е толкова лепкав, че да оставяме следи в него.

— Не мога да повярвам, че си ни шпионирал!

— Не те шпионирам, ясно ли е? Мамка му! Успокой се. Да му се не види, и двамата трябва да се успокоите. Адам вече ми натри носа по тоя въпрос…

— Моля? — Усещам как парчетата от пъзела най-сетне започват да се подреждат. — Затова ли се държа зле с теб миналата седмица на закуска?

Кенджи забавя леко темпото. Поема си дълбока, дълга глътка въздух.

— Скимнало му беше, че… сещаш се… че се възползвам от ситуацията. — Произнася думата "възползвам", сякаш е странна, мръсна. — Мисли си, че се правя невидим само за да те гледам гола или нещо такова. Виж какво… дори не знам защо се държа така. Просто си върша работата.

— Но… не го правиш, нали? Не се опитваш да ме видиш гола?

Кенджи изсумтява, изсмива се сподавено.

— Чуй ме сега, Джулиет — казва през смях. — Не съм сляп, ясно? На чисто физическо ниво… да, доста си сексапилна. А и униформата, с която се разкарваш, хич не вреди на имиджа ти. Но дори да я нямаше тая работа с "пипна ли те, мъртъв си", определено не си мой тип. А още по-важното е, че не съм някой перверзен задник. — Добавя той. — Гледам сериозно на работата си. Помагам с каквото мога на света и ми се ще да вярвам, че хората ме уважават заради това. Но другарчето ти Адам е леко заслепено от собствените си гащи, за да разсъждава логично. Може би е добра идея да направиш нещо по въпроса.

Свеждам поглед. Замислям се за момент. После казвам:

— Май вече няма смисъл да се тревожиш за това.

— О, по дяволите! — въздъхва Кенджи, сякаш се ядосва, задето трябва да слуша за несгодите на любовния ми живот. — Май сам влязох в капана, а?

— Да вървим, Кенджи. Не е нужно да го обсъждаме.

Нервна въздишка.

— Не че не ми пука какво преживяваш — казва той. — Не си мисли, че искам да те гледам депресирана. Просто животът ни и бездруго е достатъчно объркан. — Изрича с напрегнат глас. — И ми писна да те гледам постоянно затворена в собствения ти малък свят. Държиш се така, сякаш всичко това, цялата ни кауза, е просто игра. Не ни възприемаш насериозно…

— Какво? — прекъсвам го аз. — Не е вярно, съвсем насериозно ви възприемам…

— Глупости. — От гърлото му се изтръгва кратък, остър, гневен смях. — По цял ден кибичиш и разсъждаваш върху чувствата си. Имаш проблеми. Жива да те оплаче човек… — Казва той. — Родителите ти те мразят и колкото и да е ужасно, трябва да носиш ръкавици до края на живота си, защото убиваш хора с допира си. На кого му дреме? — Дишането му е толкова тежко, че го чувам. — Мен ако питаш, имаш храна в стомаха си и дрехи на гърба си, както и място, където да пикаеш на спокойствие, когато ти скимне. Аз на тези неща не им викам проблеми. Викам им царски живот. И много бих се радвал, ако вземеш най-сетне да пораснеш и да спреш да мрънкаш, сякаш светът се е изакал на последното ти руло тоалетна хартия. Защото е глупаво. — Заявява той, неспособен да овладее гнева си. — Глупаво е и неблагодарно от твоя страна. Нямаш никаква представа как живеят всички останали по света. Нямаш си представа, Джулиет. И май хич не те е грижа.

Преглъщам тежко.

— Виж сега, опитвам се — казва той — да ти дам шанс да оправиш нещата. Постоянно ти предлагам възможности да се промениш. Да обърнеш гръб на тъжното момиченце, което си била някога, на онова, с което до ден-днешен отказваш да се разделиш, и да се вземеш в ръце. Спри да се оплакваш. Спри да седиш сама в тъмното и да отброяваш всичките си чувства на тъга и самота. Събуди се най-накрая. — Казва той. — Не си единственият човек на земята, на когото не му се става от леглото сутрин. Не си единствената със семейни проблеми и скапано ДНК. Вече можеш да си каквато си пожелаеш. Не живееш с проклетите си родители. Не си в проклетата лудница и не си личното експериментче на проклетия Уорнър. Затова решавай. — Казва ми той. — Направи избора си и престани да губиш времето на всички. Престани да губиш собственото си време. Става ли?

Срам облива всеки сантиметър от тялото ми.

Горещината е проникнала чак до най-дълбоката ми точка и сега ме прогаря отвътре. Страхувам се, толкова се страхувам да прозра истината в думите му.

— Да вървим — подканя ме той с малко по-ласкав глас. — Ще трябва да потичаме.

И аз кимвам, макар и да знам, че не може да ме види.

Кимам и кимам, и кимам, и толкова се радвам, че никой не вижда лицето ми в момента.

Двайсет и втора глава

— Престани да ме замеряш с кутии, дръвник такъв. Това е моя работа. — Уинстън се засмива, грабва един кашон, плътно опакован с целофан, и го мята по главата на другото момче. Което стои точно до мен.

Навеждам глава.

Момчето изсумтява, хващайки пакета, после се ухилва и предлага на Уинстън отлична гледка към средния си пръст.

— Много изискано, Санчес — казва Уинстън и му хвърля още една кутия.

Санчес. Името му е Иън Санчес. Научих го едва преди няколко минути, когато с него и още няколко човека се събрахме и образувахме жива верига.

В момента се намираме в един от официалните складове на Възобновителите.

С Кенджи успяхме да стигнем уреченото място точно навреме. Всички се събрахме при сборния пункт (който се оказа просто претенциозно име за най-обикновено дере) и тогава Кенджи ми стрелна остър поглед, посочи ме, ухили се и ме остави с групата, докато той самият и Касъл се заеха да обсъждат следващата част на мисията ни.

Която беше проникването в склада.

Иронията обаче беше там, че излязохме на бял свят, за да се сдобием с провизии, а те ни чакаха под земята. В общи линии складовете са невидими.

Представляват подземни помещения, пълни с какво ли не: храна, лекарства, оръжия. Всичко нужно, за да оцелееш. Тази сутрин, по време на инструктажа, Касъл ни обясни всичко. Каза, че макар съхранението на провизиите под земя да е хитър метод за укриването им от гражданите, всъщност действало в негова полза. Напомни ни, че е способен да усеща и движи различни предмети от голямо разстояние, дори въпросните предмети да се намират на близо 8 метра под земята. Каза, че щом се доближи до някой от складовете, вграденият му радар веднага го отчитал, понеже разпознавал енергията на всеки отделен предмет. Именно това му позволявало да ги движи с ума си: има досег до естествената енергия на всичко. Касъл и Кенджи са успели да открият 5 склада в радиус от 30 километра от базата на Пункт Омега, и то само разхождайки се наоколо; Касъл използва ума си като радар, а Кенджи прави и двама им невидими. Набелязали са още 5 на разстояние от 80 километра.

Възползват се от провизиите във всеки от складовете на ротационен принцип. Никога не взимат едни и същи неща от едно и също място и никога еднакви количества; освен това крадат от колкото може повече складове. Колкото по-далечен е комплексът, в който се намират, толкова повече се усложнява мисията. Този специално е най-близкият, следователно мисията е относително лесна. Което пък обяснява защо ме взеха със себе си.

Подготвителната работа е свършена.

Брендън вече знае как да смути електроинсталацията, за да деактивира всички аларми и охранителни камери, Кенджи лесно се сдоби с кода за достъп, проследявайки един войник, който набра цифрите на таблото. Така разполагаме с 30 минути да пренесем всичко необходимо до сборния пункт, където ще прекараме по-голямата част от деня в очакване да натоварим плячката си в колите, предвидени за превоза ѝ.

Системата им е удивителна.

Имат общо 6 различни микробуса, всеки от които пристига по различно време. Така се снижава шансът да спипат всички ни наведнъж и се увеличава този поне един от тях да се върне безпроблемно в Пункт Омега. Касъл ни запозна с поне стотина различни резервни планове, към които да прибегнем в случай на опасност.

Но май само аз се притеснявам. В интерес на истината, всички останали, с изключение на мен и още трима, са посещавали този комплекс по няколко пъти, затова се шляят наоколо, сякаш са си у дома. Действат предпазливо и чевръсто, но и се чувстват достатъчно спокойни, че да се смеят и да пускат шеги. Знаят точно какво правят. Още щом влязохме, се разделиха на 2 групи: едната образува живата верига, другата се спуска да събира необходимото.

Някои имат по-важни задачи.

С фотографската си памет Лили слага истинските снимки в малкия си джоб. Влезе преди нас, за да огледа помещението, запаметявайки и най-малката подробност. Работата ѝ е да се увери, че не забравяме нищо на тръгване и че нищо друго, освен отмъкнатото, не липсва и не е сложено на грешното място. Брендън е електрогенераторът ни. Успя да изключи охранителната система, запазвайки обаче осветлението на иначе тъмното помещение. Уинстън следи работата на двете групи, посредничи между носещите и поемащите и наблюдава дали взимаме правилното количество от правилните неща. Ръцете и краката му са пластични и се разтягат както пожелае, което му позволява да достига и двата края на помещението бързо и лесно.

Касъл изнася провизиите навън. Застанал е накрая на живата верига и поддържа постоянна радиовръзка с Кенджи. Ако районът е чист, с един жест на ръката си Касъл може да насочи стотиците килограми запаси към сборния пункт.

Кенджи, разбира се, стои на пост.

Ако него го нямаше, всичко това щеше да е невъзможно. Той е невидимите ни очи и уши. Без него нямаше да се чувстваме толкова сигурни и подготвени за такава опасна мисия.

Не за пръв път днес започвам да си обяснявам защо е толкова важен за движението.

— Ей, Уинстън, я накарай някого да провери дали има шоколад. — Емъри, още едно от момчетата в моята групичка, се усмихва на Уинстън с надеждата, че ще получи добра новина. Но пък Емъри вечно се усмихва. Познавам го едва от няколко часа, но е усмихнат още от 6:00 часа, когато всички се срещнахме в стаята за инструктаж. Страшно висок е, страшно едър и има страшно огромна афро прическа, която вечно му влиза в очите. Прехвърля кутиите, сякаш са пълни с памук.

Уинстън клати глава и се опитва да сдържи смеха си, предавайки въпроса нататък по веригата.

— Да ти се чуди човек. — Стрелва един поглед към Емъри и побутва пластмасовите очила нагоре по носа си. — Толкова неща има тук, как се сети точно за шоколад?

Усмивката на Емъри посърва.

— Млъквай, човече, знаеш, че майка ми умира за него.

— Все така разправяш.

— Защото е истина.

Уинстън казва на някого нещо за още един кашон със сапун, преди отново да се обърне към Емъри.

— Да ти кажа, май никога не съм виждал майка ти да яде шоколад.

Емъри казва на Уинстън да направи нещо доста неблагоприлично с необичайно гъвкавите си крайници и аз свеждам поглед към кутията, която Иън току-що ми е подал, оглеждайки я отвсякъде, преди да я предам нататък.

— Ей, знаете ли случайно защо всички кутии имат печат "СВН"?

Иън се обръща. Смаян. Поглежда ме, сякаш току-що съм го помолила да се съблече.

— Мътните да ме вземат — казва той. — Тя можела да говори.

— Разбира се, че мога да говоря — отвръщам аз, загубила всякакво желание да говоря.

Иън ми подава още една кутия. Свива рамене.

— Е, поне вече знам със сигурност.

— Да, знаеш.

— Мистерията е разбулена.

— Наистина ли не си вярвал, че мога да говоря? — питам го след малко. — Мислил си, че съм няма ли? — Чудя се какви ли други слухове се разнасят за мен из базата.

Иън ме поглежда през рамо, усмихва се, като видимо сдържа смеха си. Поклаща глава вместо отговор.

— Печатът — сменя темата после — е просто изискване. Обозначават с него всички кутии, за да могат да ги проследяват. Нищо особено не е.

— Но какво значи абревиатурата? Кой слага печатите?

— СВН — повтаря трите букви той, като че ли очаква от мен да ги разпозная. — Световни възобновени нации. Вече всичко е глобално. Търгуват помежду си. А това — казва той — е неизвестен факт. И поредната причина управлението на Възобновителите да е същински фарс. Установили са монопол върху всички ресурси на планетата и ги държат само за себе си.

Спомням си нещо по въпроса. Спомням си, че с Адам го обсъждахме, когато бяхме заключени заедно в психиатричната клиника. Във времето, когато още не знаех какво е да го докосвам. Да бъда с него. Да го наранявам. Възобновителите поначало са глобално движение. Просто не знаех, че имат друго име.

— Да — казвам на Иън, внезапно разсеяна от всички неканени мисли в главата ми. — Разбира се.

Иън задържа за момент следващата кутия.

— Е, вярно ли е? — пита ме той, изучавайки лицето ми с поглед. — Че нямаш никаква представа какво е сполетяло света?

— Знам някои неща — наежвам се аз. — Просто някои подробности ми убягват.

— Е — казва Иън, — ако докато се върнем в Пункта, не си забравила как се говори, може да обядваш с нас някой път. Тъкмо ще те просветлим.

— Наистина ли? — обръщам се към него.

— Да, малката. — Той се засмива и ми подава следващия кашон. — Наистина. Не хапем.

Двайсет и трета глава

Понякога се замислям за лепилото.

Никой никога не разпитва лепилото как вървят нещата. Дали не му е дошло до гуша да скрепява разни неща, или пък дали не се бои, че ще поддаде, или как ще си плати сметките идната седмица.

Кенджи е подобен случай.

Като лепило е. Стои зад кулисите, скрепява каквото трябва и досега нито веднъж не съм се замислила каква е историята му. Защо се крие зад шегите, подигравките и хапливите си забележки.

Но се оказа прав. За всичко, което ми каза.

Вчерашното приключение беше добра идея. Имах нужда да се измъкна оттук, да се разтъпча, да се почувствам полезна. А сега трябва да послушам съвета на Кенджи и да спра да се оплаквам. Трябва да избистря разсъдъка си. Да подредя нещата по приоритет. Трябва да реша каква е ролята ми тук и с какво мога да помогна. А ако ме е грижа за Адам — да стоя настрана от живота му.

Една част от мен си мечтае да го види, искам да се уверя, че наистина ще се оправи, че се възстановява и яде достатъчно, че се наспива нощем. Но другата част се бои да го види точно сега. Защото срещата ни би била прощална. Би затвърдила факта, че вече не можем да сме заедно и че трябва да живея по друг начин. Сама.

Но поне в Пункт Омега ще имам други варианти. И може би, ако успея да прогоня страха си, ще намеря как да се сприятелявам с околните. Да бъда силна. Да престана да се давя в проблемите си.

Крайно време е да настъпят някои промени.

Взимам храната си и успявам да вдигна глава, кимвам за поздрав на лицата, които си спомням от вчера. Не всички тукашни знаят за участието ми в последната мисия — поканите за експедиции извън базата на Пункт Омега са само за подбрани хора, но повечето от тях ми се виждат малко по-спокойни край мен. Поне така ми се струва.

Може и да си въобразявам.

Тръгвам да си търся свободно място, но в същото време забелязвам Кенджи да ми маха. Брендън, Уинстън и Емъри седят на неговата маса. Докато ги доближавам, усещам как усмивката подръпва ъгълчетата на устните ми.

Брендън се плъзва по-навътре върху пейката, за да ми направи място да седна. Уинстън и Емъри ми кимват дружелюбно, тъпчейки храна в устата си. Кенджи ми праща половинчата усмивка, но очите му определено се смеят на изненадата ми, че съм поканена на неговата маса.

Чувствам се добре. Имам смътната надежда, че всичко ще се нареди.

— Джулиет?

И внезапно съм напът да рухна.

Обръщам се много, много бавно, почти убедена, че гласът, който чувам, е на призрак, защото просто няма начин да са пуснали Адам толкова скоро от медицинското крило. Не очаквах, че ще ми се наложи да го видя толкова скоро. Не смятах, че ще ни се наложи да проведем този разговор толкова скоро. И не тук. Не в пълната трапезария.

Не съм готова. Не съм готова.

Адам изглежда ужасно. Блед. Нестабилен на краката си. Пъхнал е ръце в джобовете си, стиснал е устни, а очите му са изнурени, измъчени, дълбоки и бездънни кладенци. Косата му е чорлава. Тениската му е изпъната по гърдите му, татуираните му ръце изглеждат по-изваяни от всякога.

Искам единствено да се хвърля в обятията му.

Вместо това оставам на мястото си, напомням си, че трябва да дишам.

— Може ли да поговорим? — казва той, сякаш страхувайки се да чуе отговора ми. — Насаме?

Аз кимвам, все още неспособна да проговоря. Изоставям храната си, без дори да погледна Кенджи, Уинстън, Брендън и Емъри, така че нямам представа какво ли са си помислили. Но не ме е грижа.

Адам.

Адам е тук, пред мен, и иска да поговорим, и трябва да му кажа неща, които несъмнено ще ме убият.

Но въпреки това излизам с него през вратата. Тръгваме по тъмния коридор.

Накрая спираме.

Адам ме гледа така, сякаш знае какво ще кажа, затова не го казвам. Не искам да проронвам и дума, докато не стане абсолютно необходимо. Предпочитам просто да си стоя тук и да го гледам, безсрамно да попивам образа му за последен път, без да ми се налага да отварям уста. Да мълча през цялото време.

Той преглъща силно. Вдига поглед. Извръща го. Въздъхва и потрива тила си, сключва ръце зад главата си и се обръща, така че да не виждам лицето му. Тази стойка обаче кара тениската му да се вдигне нагоре по торса му и ми се налага да стисна пръсти в юмрук, за да не докосна ивицата оголена кожа по корема и кръста му.

Не обръща поглед към мен, когато проговаря:

— Наистина… наистина се надявам да кажеш нещо. — И от гласа му, така нещастен, така измъчен, коленете ми едва не поддават.

Но не изричам нито дума.

И той се обръща.

С лице към мен.

— Трябва да има все нещо — казва, заровил пръсти в косата си, стиснал черепа си. — Някакъв компромис… нещо, с което мога да те убедя да си дадем втори шанс. Кажи ми, че има поне нещо.

Толкова се страхувам. Толкова се страхувам, че ще заридая пред него.

— Моля те — казва той с вид на съкрушен, съсипан човек, човек на прага на силите си. — Кажи нещо, умолявам те…

Прехапвам разтрепераната си долна устна.

Той замръзва намясто, вперил очакващ поглед в мен.

— Адам — прошепвам аз, мъчейки се да задържа гласа си равен. — Винаги, в-винаги ще те обичам…

— Не — казва той, — не говори така… не говори така…

А аз клатя глава, клатя я бързо и силно, толкова силно, че ми се завива свят, но не мога да спра. Не мога да пророня и дума повече, освен ако не искам да закрещя, и не мога да го погледна в лицето, не мога да понеса мъката, която му причинявам…

— Не, Джулиет… Джулиет…

Започвам да отстъпвам назад, препъвайки се в собствените си крака, протягам ръце да достигна стената, когато усещам неговите около мен. Опитвам да се изтръгна от тях, но той е твърде силен, държи ме твърде здраво, а гласът му е задавен от емоции, когато казва:

— Аз съм виновен… аз съм виновен… не биваше да те целувам… ти опита да ме предупредиш, но аз не те чух и толкова… толкова много съжалявам — изрича задъхано. — Трябваше да те послушам. Оказах се слаб. Но вече ще е различно, обещавам ти… — Казва той, притискайки лице в рамото ми. — Никога няма да си го простя. Ти беше готова да ни дадеш още един шанс, а аз развалих всичко и толкова съжалявам, толкова съжалявам…

Официално, необратимо се сривам отвътре.

Мразя се заради всичко, което се случи, мразя се заради онова, което ще трябва да направя, мразя факта, че не мога да облекча болката му, че не мога да му дам надежда, да му кажа, че ще е трудно, но заедно ще се справим. Защото отношенията ни не са нормални. Защото проблемите ни не са поправими.

Защото кожата ми никога няма да се промени.

И цял живот да тренира, няма да преодолее съвсем реалната възможност да го нараня. Да го убия дори, унесем ли се. Вечно ще съм заплаха за него. Особено в най-чувствените моменти, най-важните, най-уязвимите моменти. Моментите, по които копнея най-много. Това са нещата, които никога няма да имам с него, а той заслужава толкова повече от мен, от това изтерзано момиче, което няма какво да му даде.

Но предпочитам да стоя тук и да чувствам ръцете му около себе си, отколкото да казвам каквото и да било. Защото съм слаба, толкова слаба и умирам от желание по него. Не мога да спра да треперя, не виждам ясно, не виждам през завесата от сълзи, замъгляваща зрението ми.

А той не ме пуска.

Продължава да шепне "моля те" и аз искам да умра.

Но ми се струва, че ако остана тук още малко, ще загубя разсъдъка си.

Затова опирам разтреперана ръка в гърдите му и го усещам как се сковава, отдръпва се назад, а аз не смея да го погледна в очите, не мога да понеса надеждата в тях дори за секунда.

Възползвам се от моментната му изненада и поразхлабената му хватка, за да се измъкна от ръцете му, от убежището на топлината му, от туптящото му сърце. И протягам ръка, за да не му позволя да ме достигне отново.

— Адам — прошепвам. — Моля те, недей. Не мога… не м-мога…

— Никога не имало друга за мен — казва той и вече не си прави труда да говори тихо, не го е грижа, че думите му отекват из подземните тунели. Покрива с трепереща ръка устата си, провлачва я по лицето си, заравя я в косата си. — Никога няма да има друга… никога няма да поискам друга…

— Спри… моля те, спри… — Не мога да дишам-не мога да дишам-не мога да дишам. — Не ти трябва такъв живот… не ти трябва да си с човек като мен… човек, който единствено ще те наранява…

— По дяволите, Джулиет… — И той се обръща и блъсва длани в стената, гърдите му се вълнуват бясно, главата му е сведена, гласът му е сподавен, пресеква на почти всяка сричка. — … та ти ме нараняваш в момента. — Казва той. — Убиваш ме…

— Адам…

— Не ме оставяй — умолява ме с напрегнат глас и стиснати очи, сякаш вече знае, че ще го направя. Сякаш не може да понесе гледката. — Моля те… — Процежда измъчено. — Не ме изоставяй.

— Т-толкова ми се иска… — подхващам, а вече цялата се треса — … толкова ми се иска да не беше нужно. Толкова ми се иска да те обичах по-малко.

И го чувам как извиква след мен, докато бягам надолу по коридора. Чувам го как крещи името ми, но вече хвърча, хвърча, хвърча край голямата тълпа хора, струпана пред трапезарията, видели са и чули всичко. Тичам да се скрия, макар и да знам, че ще е невъзможно.

Ще ми се наложи да го виждам всеки божи ден.

Да го желая от милион километри разстояние.

Спомням си думите на Кенджи, нареждането му да се събудя, да спра да хленча, да променя нещо в живота си, и осъзнавам, че изпълнението на новите ми обещания може да отнеме малко по-дълго време от очакваното.

Защото в момента не мога да направя нищо друго, освен да се свия в някой тъмен ъгъл и да си поплача.

Двайсет и четвърта глава

Кенджи ме намира пръв.

Стои по средата на тренировъчната стая. Оглежда се наоколо, сякаш я вижда за пръв път, макар и да знам, че не е така. Още не съм сигурна с какво точно се занимава, но поне ми е ясно, че Кенджи е един от най-важните хора в Пункт Омега. Вечно е в движение. Вечно зает. Никой, освен мен, и то напоследък, не получава повече от няколко секунди от времето му.

Имам чувството, че прекарва повечето от дните си… невидим.

— Е — подхваща той, кима леко с глава, разхождайки се бавно из стаята с хванати зад гърба ръце. — Голямо шоу ни спретнахте. Под земята рядко имаме такава развлекателна програма.

Какво унижение.

Застила ме. Облива ме. Заравя ме.

— Ще си позволя да отбележа, че последната реплика: "Толкова ми се иска да те обичах по-малко", беше просто гениална. Наистина, направо страхотна. Мисля, че Уинстън се просълзи…

— МЛЪКВАЙ, КЕНДЖИ!

— Сериозно говоря! — отвръща засегнато той. — Беше направо… не знам. Беше почти красиво. Нямах представа, че нещата са толкова нажежени.

Придърпвам колене до гърдите си, сбутвам се по-навътре в тъмния ъгъл на стаята, заравям лице в свитите си ръце.

— Не се обиждай, но наистина не ми се г-говори с теб точно сега, чу ли?

— Не. Не става — отговаря той. — Двамата с теб ни чака работа.

— Не.

— Хайде — казва той. — Ставай. — Хваща ме за лактите и ме вдига на крака, а аз замахвам да го фрасна.

Бърша гневно бузите си, опитвам да залича следите от сълзите си.

— Не съм в настроение за шегите ти, Кенджи. Моля те, просто си върви. Остави ме на мира.

— Кой е казал — отвръща той, — че се шегувам? — Взима една от тухлите, подредени до стената. — Светът няма да спре да воюва срещу себе си само защото ти си скъсала с гаджето.

Гледам го с разтреперани юмруци, заседнал в гърлото ми крясък.

На него явно не му прави впечатление.

— А ти какво правиш? — пита ме. — Седиш си и… какво? — Претегля тухлата в дланта си. — Чупиш такива неща?

Предавам се и пак се свивам на пода.

— Не знам — казвам му. Смръквам последните си сълзи. Опитвам да изтрия носа си.

— Касъл все ми разправяше, че трябвало да се "съсредоточа" и да "овладея Енергията си". — Правя кавички с пръстите на двете си ръце, за да илюстрирам думите си. — Но единственото, което знам за себе си, е, че мога да унищожавам разни неща… не знам защо. Затова не разбирам как очаква от мен да повторя действията си. Тогава нямах представа какво правя, а в интерес на истината, и сега нямам. Нищо не се е променило.

— Чакай малко — казва Кенджи, връща тухлата в купчината и и се хвърля на тепиха пред мен. Просва се на земята, сключва ръце зад главата си и вперва поглед в тавана. — За какво точно става дума? Кои действия трябва да повториш?

Аз също се излягам върху един от тепихите. Заемам същата поза като Кенджи. Главите ни са само на няколко сантиметра разстояние.

— Забрави ли? Бетонната стена, която разруших в психарската стая на Уорнър. Металната врата, която пробих, докато търсех А-Адам. — Гласът ми пресеква и стисвам очи, за да смекча болката.

В момента дори не мога да произнеса името му.

Кенджи изсумтява. Усещам как кима с глава върху тепиха.

— Ясно. Е, Касъл ми е казвал, че според него владееш нещо повече от смъртоносен допир. Че не е изключено да имаш шантава свръхчовешка сила или нещо такова. — Пауза. — Звучи ли ти правдоподобно?

— Може да се каже.

— Е, какво точно стана? — пита ме той, отмествайки глава назад, за да ме погледне. — Когато подивя онзи път? Спомняш ли си дали нещо те подтикна?

Поклащам глава.

— Не знам. Когато се случват такива неща, просто… просто не съм на себе си — отговарям аз. — Нещо се променя в главата ми и ме кара да… полудявам. Ама наистина, сякаш губя ума си. — Надниквам към него, но лицето му е напълно безизразно. Просто примигва и ме чака да довърша. Затова си поемам дълбока глътка въздух и продължавам: — Сякаш не мога да разсъждавам нормално. Приливът на адреналин така ме парализира, че не мога да се удържа, не мога да се контролирам. Обземе ли ме лудостта, просто трябва да ѝ намеря отдушник. Трябва да докосна нещо. Трябва да я освободя.

Кенджи се надига на един лакът. Поглежда ме.

— Добре, но кое е нещото, което те кара да откачиш? — пита ме той. — Какво чувстваш? Само когато си вбесена ли се случва?

Замислям се за момент.

— Не. Не винаги. — Поколебавам се. — Първия път — подхващам с леко треперлив глас — исках да убия Уорнър заради онова, което ме принуди да направя на малкото детенце. Бях покъртена. Бях ядосана, страшно ядосана, но и… много тъжна. — Гласът ми заглъхва за момент. — А когато търсех Адам… — дълбока глътка въздух — … бях отчаяна. Истински отчаяна. На всяка цена трябваше да го спася.

— Ами когато ми приложи суперменската хватка? Блъсна ме в стената като малко момченце?

— Бях уплашена.

— А после? В лабораторията?

— Бясна — прошепвам. Очите ми се взират невиждащо в тавана, замъглени от спомена за онази ярост. — По-ядосана не съм била през целия си живот досега. Дори не бях подозирала, че мога да изпитвам такъв гняв. Да бъда чак толкова разярена. Чувствах се и виновна. — Добавям с тих глас. — Виновна, задето бях пратила Адам там.

Кенджи си поема дълбока, дълга глътка въздух. Изправя се в седнало положение и се обляга на стената. Мълчи.

— За какво си мислиш…? — питам го и сядам до него.

— Не знам — отвръща накрая. — Но е съвсем очевидно, че всички тези инциденти са били резултат от много силни емоции. Което ме навежда на мисълта, че цялата система е доста елементарна.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами че нещо трябва да те подбуди към това — отговаря той. — Загубиш ли контрол, тялото ти навлиза в автоматичен режим на самозащита, разбираш ли ме?

— Не.

Кенджи се обръща с лице към мен. Кръстосва крака под себе си. Отпуска се назад върху ръцете си.

— Чуй сега. Знаеш ли как разбрах, че мога да ставам невидим? По чиста случайност. Бях на девет. Уплашен до безумие. Прескачаме всички гадни подробности и стигаме до същественото: трябваше ми скривалище, а никъде не намирах такова. Но бях толкова изплашен, че тялото ми механично ме скри. Просто се слях със стената. — Той се засмива. — Няма да ти обяснявам как се шашнах, понеже цели десет минути не знаех какво ми се случва. А после нямах представа как да стана видим отново. Беше страшничко. Даже се мислех за мъртъв в продължение на няколко дни.

— Божичко! — възкликвам аз.

— Аха.

— Наистина звучи страшничко.

— Нали ти казах.

— И… и какво? Смяташ, че тялото ми преминава в режим на самозащита, когато откача?

— В общи линии.

— Ясно. — Замислям се. — Добре, но как да се върна към нормалния си режим? Ти как го направи?

Той свива рамене.

— Всъщност, щом осъзнах, че не съм призрак, нито пък халюцинирам, започна доста да ми харесва. Още си бях хлапе. Стори ми се готино, можех например да вържа пелерина на врата си и да погна злодеите. Допадаше ми. Затова успявах да го правя, когато ми скимне. И все пак — добавя той — чак когато започнах да тренирам, се научих да го контролирам и задържам за по-дълги периоди от време. Отне доста работа. Нужна е голяма концентрация.

— Доста работа, казваш.

— Да… така де, всички тези неща изискват да поработиш върху тях. Но щом приех дарбата си като част от мен, ми стана много по-лесно да я контролирам.

— Е — казвам аз, облягайки се назад с нервна въздишка, — моята вече съм я приела. Но това определено не улесни нещата.

Кенджи се засмива на глас.

— Приела си я, друг път. Нищо не си приела.

— Цял живот съм така, Кенджи… с ръка на сърцето мога да кажа, че съм я приела…

— Не — прекъсва ме той. — Не и не. Мразиш се до мозъка на костите си. Едва се понасяш. На това не му се вика примирение. Вика му се… знам ли… обратното на примирение. — Ти — добавя той, сочейки ме с пръст, — ти си обратното на примирение.

— И какво искаш да кажеш? — сопвам му се аз. — Че трябва да ми харесва да съм такава? — Не му давам шанс да отговори, преди да изстрелям: — Нямаш представа какво е да си на мое място… да си заключен в тяло като моето, да се страхуваш дори да дишаш прекалено близо до същество с туптящо сърце. Ако имаше, никога не би ме посъветвал да харесвам живота си.

— Стига де, Джулиет… просто казвам, че…

— Не. Нека ти изясня едно нещо, Кенджи. Аз убивам хора. Убивам ги. Това е "специалната" ми сила. Не се сливам с околната среда, не местя разни предмети с ума си, нямам разтягащи се ръце. Докоснеш ли ме, мъртъв си. Опитай да живееш така цели седемнайсет години и тогава ми говори колко лесно е да се приемеш такъв, какъвто си.

Вкусвам твърде много горчилка по езика си.

Чувството е ново за мен.

— Чуй какво — казва той с осезаемо по-мек глас. — Не се опитвам да раздавам правосъдие, разбираш ли? Просто искам да ти кажа, че понеже не искаш дарбата си, вероятно подсъзнателно саботираш усилията си да я разгадаеш. — Той вдига ръце в драматичен жест на капитулация. — Лично мое мнение. Така де, очевидно е, че ти се е паднала смахната свръхестествена сила. Докосваш някого, и бам, гушва букета. Но в същото време можеш да разбиваш стени и други работи, нали така? О, да, определено ми се иска да науча такова нещо. Ще е върхът.

— Да — казвам аз, отпускайки се на стената. — Май тази част не е толкова гадна.

— Нали? — оживява се Кенджи. — Страхотно би било. По този начин, ако ходиш с ръкавици де, ще можеш да рушиш каквото ти падне, без да убиваш хора. Тогава няма да ти е толкова зле, нали?

— Сигурно не.

— Ето, значи. Супер. Просто трябва да се отпуснеш. — Той става на крака. Грабва тухлата, с която си играеше одеве. — Хайде! — Подканва ме. — Ставай. Ела тук.

Отивам до него и зяпвам тухлата в ръцете му. Той ми я подава, сякаш ми връчва безценна наследствена реликва.

— Така — казва той. — Трябва да си спокойна, ясно? Позволи на тялото си достъп до ядрото ти. Спри да блокираш собствената си Енергия. Сигурно имаш милион психически пречки в главата. Забрави задръжките.

— Нямам психически пречки…

— Напротив — изсумтява той. — Имаш, и още как. Имаш остър психически запек.

— Психически какво…

— Съсредоточи гнева си върху тухлата. Върху тухлата — повтаря той. — И не забравяй. Отвори съзнанието си. Ти искаш да унищожиш тухлата. Напомняй си, че точно това искаш. Изборът е лично твой. Не го правиш за Касъл, не го правиш за мен, не го правиш като самозащита срещу някого. Просто ти се е приискало. Ей така, за забавление. Защото ти е скимнало. Позволи на съзнанието и тялото си да поемат контрола. Нали така?

Вдишвам дълбоко. Кимвам няколко пъти.

— Да. Мисля, че…

— Мам-ка му! — Той изсвирва тихо.

— Какво? — завъртам се аз. — Какво стана…

— Сериозно ли не го усети?

— Какво да усетя…

— Погледни ръката си!

Ахвам. Отстъпвам назад. Ръката ми е пълна с нещо като червен пясък и кафява глина, стрита на прах. По-големите късчета от тухлата се поронват по земята, а на останалото позволявам да се изплъзне между пръстите ми, приближавайки виновната ръка към лицето си.

Вдигам поглед.

Кенджи клати глава, тресе се от смях.

— Нямаш си представа колко ти завиждам в момента.

— О, боже!

— Знам. ЗНАМ. Ама че тарикатско. Помисли си само: щом можеш да причиниш това на тухла, какво ли можеш да причиниш на човешко тяло…

Това не беше правилната реплика.

Не и за момента. Не и след случилото се с Адам. Не и след като бях опитала да събера парчетата от надеждите и мечтите си, за да ги залепя. Защото вече не ми остана нищо. Защото сега осъзнавам, че някъде дълбоко в себе си съм хранила мъничка надежда, че с Адам ще намерим начин да закърпим положението.

Някъде дълбоко в себе си съм хранила вяра.

Но вече и нея я нямаше.

Защото Адам вече трябва да се бои не само от кожата ми. Не само от допира ми, но и от прегръдката ми, от силата на ръцете ми, от целувките ми — всяко мое действие може да го нарани. Ще трябва да внимавам дори ако искам да го хвана за ръка. Сега, когато осъзнавам колко смъртоносна съм всъщност…

Не ми остава друг избор.

Ще прекарам в самота целия си живот, защото никой не е в безопасност с мен.

Свличам се на пода, а съзнанието ми бучи, собственият ми мозък вече не е безопасно място, защото не мога да спра да мисля, да си задавам въпроси, имам чувството, че съм претърпяла челен сблъсък и не съм била невинният страничен наблюдател.

Аз съм влакът.

Аз съм неконтролируемата стихия.

Защото понякога сравняваме себе си с онова, което бихме могли да бъдем, ако нещата стояха другояче. И ако си много щателен в анализа си, видяното може да те уплаши, да те накара да се запиташ какво би направил, ако ти се отдаде шанс. Знаеш, че у теб живее нещо, което отказваш да приемеш, което не искаш да видиш на бял свят. Прекарваш целия си живот в напъни да го потиснеш, да го изгониш. Далеч от очите — далеч от сърцето. Преструваш се, че тази част от теб не съществува.

Живееш така дълго време.

И дълго време си в безопасност.

Докато един ден вече не си.

Двайсет и пета глава

Поредната сутрин.

Поредната закуска.

Отивам към трапезарията, където ще се срещна с Кенджи преди следващата ни тренировка.

Вчера той стигна до едно заключение относно способностите ми: смята, че свръхестествената сила на допира ми е просто еволюирала форма на Енергията ми. Че опасността от контакт с чужда кожа е просто най-елементарната форма на способността ми — че истинската ми дарба всъщност се състои в един вид унищожителна мощ, проявяваща се във всяка част на тялото ми.

В костите ми, в кръвта ми, в кожата ми.

Коментирах, че теорията му е интересна. Че винаги съм се възприемала като кошмарно подобие на венерина мухоловка, а той възкликна:

— О, БОЖЕ! Да. ДА. Точно това си. Майко мила, да.

Достатъчно красива да примамваш жертвите си, каза той.

Достатъчно силна да ги умъртвиш с едно движение, каза той.

Достатъчно отровна да смелиш плячката си още при допир.

— Ти смилаш плячката си — каза ми той, смеейки се, сякаш е забавно, сякаш е комично, сякаш е напълно допустимо да сравниш момиче с хищно растение. Поласкаващо дори. — Нали така? Сама каза, че когато докоснеш някого, имаш чувството, че отнемаш енергията му, нали? Че изсмукваш силите му?

Не отговорих.

— Значи, си точно като венерина мухоловка. Примамваш ги. Затваряш капана. Изяждаш ги.

Не отговорих.

— Мммммммммм — каза той. — Ти си като апетитно, адски опасно растение.

Затворих очи от ужас. Покрих устата си с ръка.

— Защо го преживяваш толкова тежко? — попита ме той, навеждайки се да ме погледне в очите. Подръпна кичур от косата ми, за да ме накара да вдигна поглед. — Защо го възприемаш като нещо ужасно? Защо не проумяваш колко е готино? — Поклати глава насреща ми. — Много се прецакваш. Изживяването може да е супер, ако просто се примириш.

Да се примиря.

Да.

Колко лесно би било просто да затворя света в смъртоносния си капан. Да изсмуча жизнените му сокове и да го захвърля в канавката, понеже някой ми е казал да постъпя така. Защото някой сочи с пръст и казва: "Това са лошите. Онези ей там". Убивай, нареждат ми всички. Убивай, защото ни вярваш. Убивай, защото се бориш за добрите. Убивай, защото онези там са лошите, а ние сме добрите. Убивай, защото така ти нареждаме. Защото някои хора са достатъчно наивни да вярват, че дебели неонови линии разделят доброто от злото. Че е лесно да ги разграничиш и да заспиш с чиста съвест нощем. Защото е позволено.

Позволено е да убиеш човек, ако някой друг го смята за недостоен да живее.

А всъщност ми се иска да изкрещя: кои сте вие да решавате кой трябва да умре. Кои сте вие да решавате кой трябва да бъде убит. Кои сте вие да ми казвате кой баща трябва да погубя и кое дете трябва да осиротее, и коя майка трябва да загуби сина си, кой брат трябва да остане без сестра, коя баба трябва да ридае в малките часове на нощта, защото тялото на внучето ѝ е било заровено в земята преди нейното.

Иска ми се да изкрещя: за какви се имате да ми казвате, че било готино да си способен на убийство, че било интересно да си способен да впримчваш чужди души, че било справедливо да си избираш жертви само защото си способен да убиваш без оръжие. Искам от устатата ми да се леят злобни думи и гневни думи, и обидни думи, искам да хвърлям ругатни във въздуха и да избягам много, много надалеч, искам да изчезна отвъд хоризонта и искам да изляза на пътя с вдигнат палец, ако така ще си спечеля поне някаква свобода, но не знам къде да отида. Нямам къде другаде да отида.

И се чувствам отговорна.

Защото има случаи, в които гневът се разсейва, докато не остане само тъпата болка в дъното на стомаха ми, и наблюдавам света, и си мисля за обитателите му, и в какво се е превърнал, и си мисля за надежда и за вероятности, и евентуалности, и допустимости, и потенциални възможности. Мисля си за наполовина пълни чаши и очила за по-ясен поглед към света. Мисля си за саможертва. И компромиси. Мисля си какво ли ще се случи, ако никой не отвърне на удара. Мисля си за свят, в който никой не се опълчва на несправедливостта.

И се питам дали хората тук не са прави.

Дали не е време за ответен удар.

Питам се дали изобщо е възможно да оправдаеш убийството като средство за постигане на една висша цел и тогава се сещам за Кенджи. Сещам се за думите му. И се чудя дали ще му се струва все така готино, ако реша да плячкосам него.

Едва ли.

Двайсет и шеста глава

Кенджи вече ме очаква.

Тримата с Уинстън и Брендън отново седят на една маса, а аз се плъзвам на мястото си с разсеяно кимване и очи, отказващи да гледат напред.

— Не е тук — казва Кенджи, набутвайки лъжица със закуска в устата си.

— Моля? — О, колко интересно, гледай каква вилица и каква лъжица… и каква маса.

— Какво и…

— Не е тук — повтаря той с наполовина пълна уста.

Уинстън се прокашля, почесва тила си. Брендън се размърдва неловко на пейката до мен.

— О! Ами… хм. — По шията ми плъзва горещина, докато обхождам с поглед трите момчета около масата. Иска ми се да попитам Кенджи къде е Адам, защо го няма, как е, добре ли е, храни ли се редовно. Искам да му задам милион забранени въпроси, но е повече от очебийно, че никой от тях не иска да обсъжда срамните подробности около личния ми живот. А аз не искам да съм оклюмалото, жалко момиче. Не искам съжалението им. Не искам да виждам неловкото състрадание в очите им.

Затова изопвам гръб. Прокашлям се.

— Какво е положението с патрулите? — питам Уинстън. — По-лошо ли е?

Уинстън вдига изненадан поглед, застивайки с храна в устата си. Преглъща твърде бързо и се задавя. Отпива глътка кафе — черно като катран — и се привежда напред с разпалено изражение.

— По-странно е — отвръща накрая.

— Сериозно?

— Да, нали си спомняте, че ви казах за среднощните появи на Уорнър?

Уорнър. Не мога да изгоня усмихнатото му, смеещо се лице от съзнанието си.

Всички кимваме.

— Е. — Той се отпуска назад в стола си. Вдига длани във въздуха. — Снощи? Нищо.

— Нищо? — Веждите на Брендън са повдигнати високо на челото му. — Как така нищо?

— Ама никой не се появи. — Той свива рамене. Взима вилицата си. Набожда парче храна. — Нито Уорнър, нито някой от войниците му. Предишната нощ? — Погледът му обхожда всички ни. — Петдесет, дори седемдесет и пет войници. Снощи? Нула.

— Съобщи ли на Касъл? — Кенджи е спрял да яде. Забил е в Уинстън концентриран, плашещо сериозен поглед.

— Да — кимва Уинстън, отпивайки още глътка кафе. — Предадох доклада си преди около час.

— Тоест още не си лягал да спиш? — питам аз с опулени очи.

— Спах вчера — казва той, махвайки небрежно с ръка. — Или онзи ден. Не си спомням. Боже, това кафе е гнусно! — Съобщава, изгълтвайки го до дъно.

— Аха. Май е най-добре да намалиш дозата, не смяташ ли? — Брендън опитва да вземе чашата му.

Уинстън го плясва през ръката и му хвърля мрачен поглед.

— Не всички имаме електричество във вените си — казва той. — Не съм електроцентрала като теб.

— Само веднъж ми се наложи да…

— Два пъти!

— … и беше по спешност — оправдава се смутено той.

— За какво говорите? — интересувам се аз.

— Този тук — Кенджи сочи с палец Брендън — може буквално да презарежда собственото си тяло. Не му е нужен сън. Луда работа.

— Не е честно — измърморва Уинстън, разкъсвайки една филия хляб надве.

Обръщам се към Брендън с провиснала долна челюст.

— Сериозно ли?

Той кимва. Свива рамене.

— Само веднъж го направих.

— Два пъти! — повтаря Уинстън. — Тоя е същински ембрион. — Обяснява ми той. — И бездруго има енергия в излишък, макар че мен ако питаш, това важи и за вас, а отгоре на всичкото точно на него се падна да има вградена зарядна батерия.

— Не съм ембрион — издърдорва Брендън и поглежда към мен с пламнали бузи. — Той… това не е… ти си откачен. — Заключва, стрелвайки свиреп поглед към Уинстън.

— Да — съгласява се Уинстън с кимане и пълна уста. — Откачен съм. Бесен съм. — Преглъща. — И съм адски кисел, защото съм уморен. И съм гладен. И ми трябва още кафе. — Избутва се с ръце от масата. Става. — Отивам да си налея още кафе.

— Нали уж каза, че било гнусно?

Той се обръща към мен.

— Да, но аз съм едно жалко, жалко човече с изключително ниски стандарти.

— Вярно е — потвърждава Брендън.

— Млъквай, ембрион.

— Полага ти се само една чаша — изтъква Кенджи, вдигайки поглед към Уинстън.

— Не се безпокой, винаги им казвам, че взимам и твоето — заявява той и се отправя към кухнята.

Раменете на Кенджи се тресат от смях.

Брендън боде закуската си с подновено усърдие и ломоти под носа си:

— Не съм ембрион.

— На колко години си? — питам го от любопитство. Косата и очите му са толкова светли, че направо не изглежда истински. Прилича на човек, който не остарява, който завинаги ще остане в тази си почти безплътна форма.

— Двайсет и четири — отговаря той, доволен заради отдалата му се възможност да изтъкне факта. — Току-що ги навърших в интерес на истината. Миналата седмица празнувах рождения си ден.

— О, я виж ти! — Изненадана съм. Не изглежда на повече от 18. Чудя се какво ли е да празнуваш рождения си ден в Пункт Омега. — Е, честит рожден ден! — Казвам с усмивка. — Дано… дано имаш много добра година. И… — опитвам да измисля нещо хубаво — … много щастливи дни.

Той е вперил удивен поглед право в очите ми. Усмихва се широко.

— Благодаря! — казва и се усмихва още по-широко. — Много благодаря! — И не извръща поглед.

Лицето ми пламва.

Мъча се да разбера защо продължава да ми се усмихва, защо не спира да се усмихва дори когато отмества очи от мен, защо Кенджи постоянно наднича към мен, сякаш се бори да възпре смеха си, всичко това ме обърква, стеснява ме дори и се чудя как да продължа разговора.

— Е, каква работа ни чака днес? — питам Кенджи с надеждата, че гласът ми звучи неутрално, нормално.

Кенджи пресушава чашата си с вода. Избърсва уста.

— Днес — подхваща той — ще те науча да стреляш.

— С пистолет?

— Аха. — Той грабва подноса си. Взима и моя. — Изчакай ме тук, отивам да ги оставя.

Потегля към кухнята, но след миг спира, обръща се, поглежда към Брендън и казва:

— Избий си го от главата, брато.

Брендън вдига объркан поглед към него.

— Моля?

— Няма да стане.

— Ко…

Кенджи вирва вежди и впива настоятелен поглед в него. Устата на Брендън се затваря. Бузите му отново порозовяват.

— Много добре знам.

— Ъхъ. — Кенджи поклаща глава и си тръгва.

Брендън внезапно се разбързва и хуква по задачи.

Двайсет и седма глава

— Джулиет? Джулиет!

— Моля те, събуди се…

Изпъшквам и се надигам в леглото с разтуптяно сърце и мигам, мигам, мигам бързо, за да избистря погледа си.

— Какво става? Случило ли се е нещо?

— Кенджи е отвън — казва Соня.

— Казва, че му трябваш — добавя Сара. — Че е станало нещо…

Скачам от леглото толкова рязко, че повличам завивките със себе си. Спускам се да търся униформата си в тъмното, защото нощем спя с една от пижамите на Сара, мъча се да не изпадам в паника.

— Знаете ли нещо по въпроса? — питам. — Знаете ли… каза ли ви нещо…

Соня пъхва униформата в ръцете ми и отговаря:

— Не, просто каза, че било спешно, че се било случило нещо и че трябвало да те събудим веднага.

— Добре. Сигурна съм, че не е нищо сериозно — казвам им, макар и да не знам защо го правя, нито пък защо си мисля, че мога да ги успокоя по някакъв начин. Ще ми се да светна лампата, но цялото осветление се контролира от централното табло. Включвайки го само в определени часове, пестят енергия, а и донякъде успяват да поддържат някакво подобие на ден и нощ в подземното ни убежище.

Най-накрая смогвам да се облека и тъкмо се отправям към вратата, закопчавайки ципа си, когато Сара извиква името ми. Държи ботите ми в ръка.

— Благодаря… благодаря и на двете ви — казвам им.

Те кимват няколко пъти.

Нахлузвам ботите си и излитам през вратата.

Блъсвам се в нещо твърдо.

Нещо с човешки произход. От мъжки пол.

Чувам как си поема рязко въздух, усещам как ръцете му крепят тялото ми, усещам как кръвта ми се изцежда през краката ми.

— Адам! — възкликвам.

Той не ме пуска. Чувам как сърцето му препуска бясно, шумно в тишината между нас и ми се струва твърде скован, твърде напрегнат, сякаш се мъчи да установи поне някакъв контрол върху тялото си.

— Здрасти — прошепва, но като че ли с бездиханен глас.

Сърцето ми забравя да тупти.

— Адам, аз…

— Не мога да се откажа от теб — казва той и усещам как ръцете му треперят, съвсем малко, но сякаш с огромно усилие ги задържа намясто. — Не мога да се откажа. Опитвам се, но…

— Е, в такъв случай е добре, че съм тук, нали? — Кенджи ме изтръгва от ръцете на Адам и си поема дълбока, насечена глътка въздух. — Божичко. Приключихте ли бе, хора? Трябва да вървим.

— Какво… какво става? — запъвам се аз, мъчейки се да прикрия смущението си. Много ми се иска Кенджи да спре да ме хваща в толкова деликатни моменти. Иска ми се да ме види силна и самоуверена. Което пък ме кара да се чудя откога ме интересува мнението на Кенджи. — Всичко наред ли е?

— Нямам представа — отговаря Кенджи, крачейки надолу по тъмния коридор. Явно познава тези тунели като дланта на ръката си, защото аз самата не виждам нищичко. Налага ми се да бягам, за да поддържам темпото му. — Но — продължава той — съм склонен да вярвам, че нещо официално е отишло по дяволите. Касъл ми изпрати съобщение преди петнайсетина минути. Иска тримата с теб и Кент да се качим в кабинета му час по-скоро. Така че — казва той — изпълнявам нареждането му.

— Но… защо сега? Посред нощ?

— Когато нещата решат да отидат по дяволите, няма да се съобразяват с вашия график, принцесо.

Решавам да си замълча.

Кенджи ни отвежда до една самотна врата в края на тесен тунел.

Почуква да пъти, изчаква. Почуква три пъти, изчаква. Почуква веднъж.

Чудя се дали не е добра идея да запомня тайния им сигнал.

Вратата се отваря с изскърцване и без чужда помощ, а Касъл ни махва да влезем.

— Затворете след себе си, ако обичате — казва ни зад бюрото си. Примигвам няколко пъти, за да се пригодя към тукашната светлина. Върху бюрото на Касъл има старовремска лампа за четене с мощност, достатъчна да освети само малкото пространство пред него. Възползвам се от момента да огледам наоколо.

Кабинетът на Касъл представлява просто стая, оборудвана с няколко библиотеки и най-обикновена маса, изпълняваща ролята на работно място. Всичко е направено от рециклиран метал. Бюрото му например май е било пикап в предишния си живот.

Целият под е отрупан с купчини книги и хвърчащи листове; библиотеките са пълни с диаграми, всякакви машинарии и компютърни части; хиляди жички и електрически компоненти надничат от металните им тела; навярно са или повредени, или счупени, или пък част от настоящия проект на Касъл.

Казано накратко, в кабинета му цари пълен хаос.

Което е странно за един толкова методичен човек.

— Седнете — кани ни той. Оглеждам се за столове, но откривам само две обърнати боклукчийски кофи и стара табуретка. — Ей сега ще ви обърна внимание. Дайте ми само секунда.

Кимваме. Сядаме. Чакаме. Озъртаме се наоколо.

Чак сега осъзнавам защо Касъл държи кабинета си толкова разхвърлян.

Вниманието му е погълнато от нещо, макар и да не виждам какво, пък и не ме интересува. Твърде ми е любопитно да го гледам как работи. Ръцете му се движат нагоре и надолу, стрелкат се наляво и надясно и всичко, което му трябва, просто гравитира около него. Лист хартия. Бележник. Часовникът, затрупан под купчината книги в отсрещния край на бюрото. Трябва му химикалка — просто вдига ръка, за да я улови. Нужни са му някакви записки — просто шава с пръсти, за да ги открие.

Няма нужда да е организиран. Има си своя собствена система.

Невероятна.

Накрая вдига поглед. Оставя молива си. Кимва. Кимва отново.

— Добре. Добре, всички сте тук.

— Да, сър — отговаря Кенджи. — Казахте, че искате да говорите с нас.

— Така е. — Касъл скръства ръце над бюрото си. — Така е. — Вдишва премерено. — Върховният главнокомандващ — казва той — е пристигнал в щабквартирата на Сектор 45.

Кенджи изругава.

Адам е замръзнал намясто.

Погледът на Касъл попада върху мен.

— Бащата на Уорнър. — Очите му се присвиват, изучават ме. — Не сте знаели, че бащата на Уорнър е върховният главнокомандващ на Възобновителите?

— О! — възкликвам аз, неспособна да си представя дори що за чудовище ще е бащата на Уорнър. — Да… знам. — Казвам. — Просто не знаех какво звание има.

— Да — отвръща Касъл. — В целия свят има шест върховни главнокомандващи, по един за всяка от шестте зони: Северна Америка, Южна Америка, Европа, Азия, Африка и Океания. Всяка от тях е разделена на 555 сектора, което прави общо 3330 сектора в световен мащаб. Бащата на Уорнър е не просто глава на нашия континент, но и един от основателите на Възобновителския блок, както и най-голямата заплаха за нас в момента.

— Но нали уж има 3333 сектора — питам Касъл, — а не 3330? Да не би да съм запомнила грешно?

— Останалите три са Капитоли — казва ми Кенджи. — Почти сигурни сме, че единият от тях се намира в Северна Америка, но никой не знае със сигурност точното им местонахождение. Така че правилно си спомняш. — Добавя той. Възобновителите имат някаква шантава мания по точните числа. 3333 сектора, от които всеки главнокомандващ получава по 555. Бройката трябва да е еднаква, независимо от размера. Въобразяват си, че това символизира равенството помежду им, макар че е абсолютна глупост.

— Леле. — Всеки божи ден се смайвам от собствената си неосведоменост. Поглеждам към Касъл. — Това ли е спешният случай? Че бащата на Уорнър е дошъл в сектора си, а не е в някой от Капитолите?

Касъл кимва.

— Да, той… — Поколебава се. Прочиства гърлото си. — Ами, нека започна от началото. Изключително важно е да сте наясно с всички подробности.

— Слушаме — казва Кенджи с изправен гръб, съсредоточен поглед и готови за действие мускули. — Давайте.

— Оказва се — подхваща Касъл, — че е в района от известно време, пристигнал е тайно преди няколко седмици. Явно е подочул в какво се е намесило синчето му и не е останал особено доволен. Доста е… — Касъл си поема дълбока, спокойна глътка въздух. — Доста е ядосан за случилото се с вас, госпожице Ферърс.

— С мен? — Сърцето ми препуска. Сърцето ми препуска. Сърцето ми препуска.

— Да — отговаря Касъл. — Според източниците ни е ядосан, задето Уорнър ви е позволил да му се изплъзнете. И разбира се, заради двамата войници, които е загубил в хода на бягството ви. — Той кимва към Адам и Кенджи. — Още по-лошото е, че сред гражданите вече е плъзнал слухът за дезертиралото момиче и странните му способности и ситуацията започва да им се избистря; започват да проумяват, че има и друго движение, нашето движение, което се готви за ответен удар. Това прозрение разпалва смут и съпротива у народа, който и бездруго гори от желание да се намеси в събитията. И така — плясва с ръце Касъл, — бащата на Уорнър несъмнено е дошъл да поведе атаката и да потуши бунта срещу Възобновителите. — Той замълчава и поглежда всички ни поотделно. — Иначе казано, дошъл е да накаже едновременно и нас, и синчето си.

— Но това не променя плановете ни, нали така? — пита Кенджи.

— Не е точно така. Още от самото начало сме наясно, че войната е неминуема, но това… променя нещата. Бащата на Уорнър вече е тук, от което следва, че сблъсъкът ще се състои доста по-скоро, отколкото се надявахме. — Обяснява Касъл. — И ще е доста по-силен, отколкото очаквахме. — Той насочва мрачен поглед към мен. — Госпожице Ферърс, боя се, че ще ни е нужна помощта ви.

Пуля се недоумяващо насреща му.

— Моята помощ?

— Да.

— Не сте ли ми… не сте ли ми ядосан още?

— Не сте дете, госпожице Ферърс. Не мога да ви критикувам за твърде емоционалната ви реакция. Кенджи твърди, че поведението ви е било резултат от неведение, а не от злонамереност, и аз вярвам на преценката му. Вярвам на думата му. Но наистина държа да разберете, че тук всички сме един отбор — казва той — и силата ви ни е необходима. Вашата способност, вашата дарба е недостижима. Особено след работата с Кенджи, която ви е помогнала да добиете поне някаква представа за възможностите си, а те ще са ни от голяма полза. Ще направим всичко по силите си да ви подкрепим, ще подсилим костюма ви, ще ви подсигурим оръжия и защитна екипировка. А Уинстън… — Той спира. Дъхът му пресеква. — Уинстън — продължава с по-тих глас — току-що свърши работа по новите ви ръкавици. — Той ме поглежда в очите. — Искаме ви в екипа си. — Казва ми. — И мога да ви обещая, че ако се борите на наша страна, ще постигнете добри резултати.

— Разбира се — прошепвам аз. Отвръщам на нетрепващия му, тържествен поглед. — Разбира се, че ще ви помогна.

— Чудесно — казва Касъл. — Това е чудесно. — Обляга се в стола си с отнесено изражение и прокарва уморено ръка по лицето си. — Благодаря ви.

— Сър — обажда се Кенджи, — простете за директния въпрос, но ще ми обясните ли, ако обичате, какво, по дяволите, се случва?

Касъл кимва.

— Да — казва той. — Да, да, разбира се. Аз… съжалявам. Имах тежка нощ.

— Какво се е случило? — пита Кенджи с напрегнат глас.

— Той… изпратил ни е съобщение.

— Бащата на Уорнър? — питам аз. — Бащата на Уорнър ни е изпратил съобщение? — Поглеждам към Адам и Кенджи. Адам мига прекалено бързо, а устните му са леко отворени, застинали в смаяно изражение. Кенджи изглежда така, сякаш му се гади.

И мен започва да ме обзема паника.

— Да — отговаря ми Касъл. — Бащата на Уорнър. Иска да се срещнем. Иска… да говори с мен.

Кенджи скача на крака. Всичкият цвят се е изцедил от лицето му.

— Не… сър… това е капан… той не иска да говори с вас, нали знаете, че лъже…

— Взел е четирима от нашите като заложници, Кенджи. Опасявам се, че нямаме друг избор.

Двайсет и осма глава

— Какво? — Кенджи се е сковал. Гласът му е потресен грак. — Кои? Как…

— Уинстън и Брендън са патрулирали горе тази нощ. — Касъл клати глава. — Не знам какво е станало. Сигурно са устроили засада. Били са твърде далеч от обхвата на охранителната система и видеоматериалът показва само как Емъри и Иън, явно засекли някакво смущение, тръгват на оглед из района. След това не се вижда нищо. Емъри и Иън — казва той — не са се връщали.

Кенджи отново сяда и заравя лице в дланите си. Вдига рязко поглед с внезапна искра на надежда в очите си.

— Но Уинстън и Брендън… сигурно ще успеят да се измъкнат… нали? Могат да направят нещо… ако съчетаят силите си…

Касъл се усмихва състрадателно на Кенджи.

— Не знам нито къде ги е отвел, нито как ще се отнесе с тях. Ако ги е ранил някак, или ако вече… — той се поколебава — … ако вече ги е измъчвал, или застрелял… ако са загубили много кръв… няма да имат сили да му се съпротивляват. Пък и дори те двамата да успеят да се спасят — продължава той след момент, — няма да оставят другите.

Кенджи вдълбава юмруци в бедрата си.

— Значи, иска да говорите — продумва за пръв път Адам.

Касъл кимва.

— Лили намери това на мястото, откъдето са изчезнали. — Той ни хвърля малка раница и всички се изреждаме да ровим из нея. Съдържа единствено счупените очила на Уинстън и радиото на Брендън. Изцапани с кръв.

Стисвам ръце една в друга, за да укротя треперенето им.

Тъкмо започвах да ги опознавам. Току-що се бях запознала с Емъри и Иън. Тъкмо се учех да градя нови приятелства, да се чувствам удобно край хората от Пункт Омега. Току-що бях закусила с Брендън и Уинстън. Поглеждам часовника на стената; 3:31 часът. За последно съм ги видяла преди около 20 часа.

Рожденият ден на Брендън е бил миналата седмица.

— Уинстън знаеше — чувам се да казвам на глас. — Знаеше, че нещо не е наред. Знаеше, че е странно в района да се навъртат толкова много войници…

— Да — казва Касъл, клатейки глава. — Чета и препрочитам докладите му. — Той щипва костта на носа си с палец и показалец. Затваря очи. — Тъкмо започвах да си обяснявам нещата. Но се оказа твърде късно. Твърде късно.

— Какво мислите, че са целели? — пита Кенджи. — Имате ли някаква теория?

Касъл въздъхва. Сваля ръка от лицето си.

— Е, поне вече знаем защо Уорнър е патрулирал с войниците си всяка нощ, как си е позволявал да напуска базата за толкова време в продължение на толкова дни.

— Баща му — казва Кенджи.

Касъл кимва.

— Да. Предполагам, че Уорнър е обикалял района по нареждане на върховния главнокомандващ. Той му е наредил да ни издирва по-усилено. Знаел е за нас още от самото начало — обръща се към мен Касъл. — Далеч не е глупав. Винаги е вярвал на слуховете за нас, знаел е къде се подвизаваме. Просто досега не ни е чувствал като заплаха. Досега… — Повтаря той. — Защото сега гражданите му разнасят мълви за нас, разстройвайки баланса на властта му. Народът е намерил нови сили, търси надежда в съпротивата ни. А Възобновителите не могат да допуснат подобни своеволия точно в момента. Както и да е — продължава той, — струва ми се очевидно, че не са успели да намерят входа към скривалището ни, затова са се задоволили със заложници, надявайки се, че така сами ще излезем наяве. — Касъл вади лист хартия от една купчина. Показва ни го. Посланието на главнокомандващия. — Но има условия. — Казва той. — Държи от тук нататък да следваме конкретните му указания.

— И? — подканва го Кенджи, скован от напрежение.

— Трябва да отидете само тримата. Сами.

Боже мой!

— Какво? — втрещява се Адам. — Защо ние?

— Не е поискал да се види с мен — казва Касъл. — Не аз го интересувам.

— И просто ще се съгласите? — пита го Адам. — Ще ни хвърлите в ръцете му?

Касъл се привежда напред.

— Разбира се, че не.

— Имате някакъв план ли? — питам аз.

— Върховният главнокомандващ иска да се срещнете утре точно в 12 часа… е, тоест днес. На посочено от него място извън регулираната територия. Подробностите са в съобщението. — Касъл вдишва дълбоко. — И макар да знам, че точно това цели, мисля, че всички трябва да отидем. Трябва да действаме заедно. Все пак именно за това се подготвяме толкова време. Нямам никакво съмнение, че намеренията му са лоши, и съм почти сигурен, че не ви кани на по чаша чай. Смятам, че трябва да се подготвим за защита срещу евентуална офанзива. Предполагам, че хората му ще са въоръжени и в готовност за атака, аз също имам пълната готовност да поведа и моите в битка.

— Значи, ние сме стръвта? — пита Кенджи със сбърчени вежди. — Няма дори да участваме в сблъсъка… просто ще отвлечем вниманието им?

— Кенджи…

— Това са глупости — казва Адам с изненадваща пламенност. — Трябва да има и друг начин. Не бива да играем по неговите правила. Трябва да се възползваме от възможността да им устроим засада или… знам ли… да приложим някаква диверсионна тактика, за да имаме нападателната позиция! Така де, да му се не види, нямаме ли си някого, който да се възпламенява или нещо такова? Някого, който да ги поизплаши със способностите си? Да ни подсигури преимущество?

Касъл отмества поглед към мен.

Адам изглежда така, сякаш се кани да го фрасне в лицето.

— Ти си напълно откачил…

— В такъв случай не — отговаря накрая. — Не, нямаме друг човек с толкова… земетръсни способности.

— Смешно ли ти се струва? — озъбва му се Адам.

— Боя се, че не, господин Кент. И гневните ви изблици не ни помагат в момента. Свободен сте сам да вземете решение за себе си, но ако нямате нищо против, ще поискам помощта на госпожица Ферърс в зародилата се ситуация. Всъщност именно нея държи да види върховният. Моя идея беше да помоля двама ви с Кенджи да я придружите.

— Моля?

И тримата сме смаяни.

— Защо мен?

— Ще ми се да можех да ви отговоря — обръща се към мен Касъл. — Ще ми се да знаех повече. В момента обаче мога само да гадая по малкото информация, с която разполагам, и единственото ми заключение дотук е, че Уорнър е допуснал жестока грешка, която трябва да бъде поправена. А вие някак сте успели да се озовете в центъра на всичко. — Пауза. — Бащата на Уорнър — продължава той — поиска вас и само вас в замяна на заложниците. Твърди, че ако не сте на уреченото място в уреченото време, ще убие хората ни. И нямам никакво основание да се съмнявам в заканата му. Убийството на невинни е нещо, което му идва отвътре.

— И ти щеше просто да я пуснеш?! — Адам скача на крака, прекатурвайки кошчето за боклук, върху което седеше. — Нямаше дори да я предупредиш, че тя е целта му? Да не си откачил?

Касъл потърква челото си. Поема си няколко уравновесяващи глътки въздух.

— Не — казва с премерен глас накрая. — Нямах намерение да я пращам неподготвена където и да било. Казвам единствено, че всички ще се бием заедно, но вие двамата ще придружите госпожица Ферърс. Тримата сте били заедно в напрегнати ситуации и преди, а вие двамата с Кенджи имате военно обучение. Познавате по-добре от нея правилата, техниките, стратегията, която враговете ни могат да приложат. Ще я защитавате, а и ще послужите като елемент на изненада. Именно вашата поява може да се окаже преимуществото ни ви тази ситуация. Ако я иска толкова много, ще трябва да намери начин да работи и с трима ви…

— Или… или пък кой знае — обажда се Кенджи с престорено безгрижие, — може просто да забие по един куршум на нас двамата и да отвлече Джулиет, докато ние сме твърде заети да бъдем мъртви, че да го спрем.

— Няма нищо — намесвам се аз. — Ще го направя. Ще отида на срещата.

— Какво? — Адам ме гледа с ококорени от паника очи. — Джулиет… не…

— Хм, май не е зле да обмислиш решението си за момент — прекъсва го Кенджи с леко нервен глас.

— Не е нужно да идвате, ако не искате — казвам им. — Аз обаче отивам.

Касъл се усмихва с облекчение.

— Нали затова сме тук? — казвам аз, поглеждайки всеки от тях. — Да се борим с тях. Е, това е шансът ни.

Касъл направо сияе, в очите му искри нещо, което ми прилича на гордост.

— С вас сме, госпожице Ферърс. Бъдете сигурна.

Кимвам.

И осъзнавам, че навярно това е предназначението ми. Че може би именно за това съм тук.

Може би просто ми е дошло време да умра.

Двайсет и девета глава

Сутринта минава в същински хаос.

Има толкова много задачи, толкова много хора се подготвят за предстоящото. Но аз знам, че в края на краищата битката е моя; имам недовършена работа. Знам, че срещата няма нищо общо с върховния главнокомандващ. Той няма причина да се интересува от мен. Дори не съм го виждала лично, би ме унищожил, без да му мигне окото.

Това е работа на Уорнър.

Уорнър е поискал да ме види. Той има не просто нещо, а всичко общо с това, изпраща ми димен сигнал, за да ме предупреди, че още ме иска и още не се е отказал от мен. И аз трябва да се изправя срещу него.

Просто се чудя как е успял да убеди баща си да му помогне.

Предполагам, че ще разбера съвсем скоро.

Някой ме вика по име.

Спирам намясто.

Завъртам се.

Джеймс.

Догонва ме пред входа на трапезарията. Косата му е толкова руса, очите му — сини, също като тези на по-големия му брат. Но личицето му ми липсваше по начин, който няма нищо общо с приликата му с Адам.

Джеймс е различно хлапе. Остроумно хлапе. От онези десетгодишни хлапета, които все остават подценени. А сега ме пита дали може да поговорим. Сочи към един от многото коридори наоколо.

Аз кимвам. Последвам го до един пуст тунел.

Той спира и се обръща за момент. По изражението му е изписана неловкост. Изумена съм, че изобщо иска да говори с мен, не сме си разменили и по дума от 3 седмици насам. Веднага след пристигането ни започна да прекарва все повече време с другите деца в Пункт Омега, а после някак се отчуждихме. Спря да ми се усмихва, спря да ми махва за поздрав в трапезарията. Предполагах, че другите деца са му напълнили главата със слухове за мен, и реших, че и бездруго е по-добре да стои настрана от мен. А сега, след всичко случило се с Адам, след публичното ни представление в тунела пред трапезарията, съм изненадана, че изобщо иска да общува с мен.

Главата му още е сведена, когато прошепва:

— Бях ти много, ама много ядосан.

И шевовете в сърцето ми започват да се късат. Един по един.

Той вдига поглед. Поглежда ме, сякаш опитва да прецени дали встъпителните му думи са ме разстроили, дали ще му се развикам, задето е бил толкова откровен с мен. Но каквото и да вижда по лицето ми, като че ли го поотпуска. Пъхва ръце в джобовете си. Гуменката му рисува кръгчета по пода.

— Не ми призна, че си убивала човек.

Поемам си треперлива глътка въздух и се чудя дали въобще има подходящ отговор за такова изказване. Чудя се дали някой друг, освен Джеймс, би ми казал подобно нещо в очите. Едва ли. Затова просто кимвам. И отвръщам:

— Много съжалявам. Трябваше да ти ка…

— Ами защо не ми каза тогава? — изкрещява най-неочаквано той. — Защо не ми каза? Защо всички останали знаеха, но не и аз?

И за момент оставам поразена, оставам поразена от болката в гласа му, от гнева в очите му. Не съм смятала, че ме има за своя приятелка, а сега разбирам, че е трябвало. Джеймс не е общувал с много хора през живота си; Адам е целият му свят. Двамата с Кенджи бяхме едни от шепата хора, които беше срещал, преди да дойдем в базата на Пункт Омега. А едно сираче в такава среда навярно възлагаше голямо значение на новите си приятели. Аз обаче бях толкова заета със собствените си несгоди, че дори не се замислих колко тежко може да го преживява Джеймс. Не ми хрумна, че е възможно да приеме този пропуск от моя страна като предателство. Че слуховете, разнасяни от другите деца, са го наранили не по-малко, отколкото нараняват и мен самата.

Затова решавам да седна на пода в тунела. Правя му място да седне до мен. И му казвам истината.

— Не исках да ме намразиш.

Той забожда очи в пода.

— Не те мразя — казва.

— Наистина ли?

Заиграва се с връзките на обувките си. Въздъхва. Поклаща глава.

— И не ми харесваше какво говорят за теб другите деца — добавя по-тихо. — Все разправяха, че си зла и гадна, а аз им казвах, че не си. Казвах им, че си кротка и добричка. И че имаш хубава коса. А те ми викаха лъжец.

Преглъщам силно, сякаш някой ме е ударил в сърцето.

— Мислиш, че имам хубава коса?

— Защо го уби? — пита ме Джеймс с така широко отворени очи, така готови да ме разберат. — Опитвал се е да ти направи нещо ли? Уплашил ли те е?

Поемам си няколко глътки въздух, преди да отговоря.

— Спомняш ли си — подхващам неспокойно — какво ти е разказвал Адам за мен? За това, че не мога да докосна някого, без да го нараня?

Джеймс кимва.

— Е, точно това се случи — казвам му. — Докоснах го и той умря.

— Но защо? — пита ме той. — Защо го докосна? Защото си искала да умре ли?

Чувствам лицето си като напукан порцелан.

— Не — поклащам глава аз. — Бях малка, само с няколко години по-голяма от теб в интерес на истината. Не знаех какво правя. Не знаех, че мога да убивам хора с допира си. Той беше паднал на пода в хранителния магазин, а аз просто се опитах да му помогна да стане. — Дълга пауза. — Беше нещастен случай.

Джеймс не проговаря известно време.

Поглежда ту към мен, ту към обувките си, ту към коленете си, притиснати към гърдите му. Взира се в земята, когато най-сетне прошепва:

— Съжалявам, че ти се сърдех.

— Съжалявам, че не ти казах истината — прошепвам в отговор аз.

Той кимва. Почесва носа си. Вдига поглед към мен.

— Ще си останем ли приятели тогава?

— Искаш да сме приятели? — Примигвам, за да облекча паренето в очите си. — И не се страхуваш от мен?

— Ще се държиш ли гадно с мен?

— Никога.

— Тогава защо да се страхувам от теб?

Засмивам се главно защото не искам да се разплача. Кимвам твърде много пъти.

— Да — казвам му. — Хайде да си останем приятели.

— Добре — отговаря той и става на крака. — Защото повече не искам да обядвам с другите деца.

И аз ставам. Изтупвам задната част на униформата си.

— Ела да ядеш с нас — поканвам го. — Винаги си добре дошъл на нашата маса.

— Добре. — Той кимва. Пак извръща поглед. Подръпва едното си ухо. — А знаеш ли, че Адам е много тъжен през цялото време? — Връща синия си поглед върху лицето ми.

Оставам без думи. Не мога да произнеса и звук.

— Адам казва, че е тъжен заради теб. — Джеймс ме гледа така, сякаш чака да отрека. — Да не би и него да си наранила, без да искаш? Знаеш ли, че прекара известно време в медицинското крило? Беше болен.

Усещам, че всеки момент ще рухна, тук и сега, но някак се задържам цяла. Не мога да го лъжа.

— Да — отговарям. — Нараних го, без да искам, но вече… в-вече стоя настрана от него. За да не му причиня пак нещо лошо.

— Ами защо тогава е толкова тъжен? Нали повече няма да го нараняваш?

Аз поклащам глава, стисвам устни, защото не искам да се разплача и не знам какво да кажа. А Джеймс като че ли разбира какво ми е.

И ме прегръща.

През кръста. Прегръща ме и ми казва да не плача, защото ми вярва. Вярва ми, че съм наранила Адам, без да искам. Малкото момченце също. После казва:

— Но днес да внимаваш, чу ли? И да сриташ повечко задници.

Толкова съм смаяна, че ми трябва малко време да смеля факта, че не само използва забранена дума, но и ме докосна за пръв път. Опитвам да задържа прегръдката ни колкото може повече време, без да ни поставя в неловко положение, но мисля, че сърцето ми още се въргаля в локва на пода.

Тогава осъзнавам нещо: всички знаят.

Двамата с Джеймс влизаме в трапезарията заедно и вече усещам как всички ме гледат различно. Лицата им преливат от гордост, решимост и благодарност. Не виждам страх. Не виждам подозрение. Официално са ме приели като една от тях. Ще се борим заедно срещу един общ враг.

Разпознавам чувството в очите им, защото и аз самата започвам да си го припомням.

Надежда.

Като капка мед е, като пролетно поле от цъфнали лалета. Като свеж дъждец, прошепнато обещание, безоблачно небе, съвършения препинателен знак в края на изречение.

И единственото нещо на земята, което ме държи на крака.

Трийсета глава

— Не така искахме да се развият нещата — казва ми Касъл, — но такива събития обикновено не протичат по план. — С Адам и Кенджи ни приготвят за битка. Разположили сме се в една от по-големите тренировъчни стаи с още 5 членове на Пункт Омега, които не съм срещала досега. Те отговарят за оръжията и защитната екипировка. Интересно е как всеки тук си има работа. Всеки допринася с нещо. Всеки изпълнява задача.

Всички работят заедно.

— Вижте, госпожице Ферърс, още не знаем много неща за дарбата ви, но се надявам, че когато настъпи моментът, Енергията ви сама ще се отзове. Този тип напрегнати ситуации са идеалната среда за проявление на способностите ни; всъщност седемдесет и осем процента от членовете на Пункта съобщават, че за пръв път са открили какво умеят при критични, високорискови обстоятелства.

Аха, не му казвам. Има нещо такова.

Касъл взима нещо от една от жените в стаята — Алиа, ако не се лъжа.

— И няма за какво да се тревожите — казва ми той. — Ще бъдем наблизо, в случай че нещо се обърка.

Не споменавам, че нито веднъж не съм казала, че се тревожа. Поне не на глас.

— Това са новите ви ръкавици — обяснява Касъл и ми ги подава. — Пробвайте ги.

Новите ми ръкавици са по-къси, по-меки, стигат точно до китката ми и се закопчават с клипс. Чувствам ги по-дебели, малко по-тежки, но пасват идеално на пръстите ми. Свивам ръката си в юмрук. Усмихвам се леко.

— Невероятни са — отвръщам му. — Не казахте ли, че са дело на Уинстън?

Касъл оклюмва.

— Да — отвръща тихо. — Завърши ги вчера.

Уинстън.

Неговото беше най-първото лице, което видях, събуждайки се в Пункт Омега. Кривият му нос, пластмасовите му очила, пясъчнорусата му коса и психологическите му познания. Нуждата му от гнусно кафе.

Спомням си за счупените очила, които намерихме в захвърлената раница.

Нямам представа какво му се е случило.

Алиа се връща с някакво кожено приспособление в ръце. Прилича ми на хамут. Моли ме да вдигна ръце и ми помага да го нахлузя; чак тогава се досещам, че е кобур. Състои се от дебели кожени презрамки, които се кръстосват по средата на гърба ми, и още 50 различни каишки от съвсем тънка черна кожа, застъпващи се една с друга около най-високата част на кръста ми — точно под гърдите — като един вид частично бюстие. Прилича на сутиен без чашки. Алиа закопчава всички каишки вместо мен, а аз продължавам да се чудя какво ми е нахлузила. Чакам някой да ми даде обяснение.

Тогава виждам пистолетите.

— В бележката не пишеше, че трябва да ви изпратим невъоръжена — казва Касъл, докато Алиа му подава два автоматични пистолета с познатите ми форма и размер. Вчера се упражнявах да стрелям с тях.

Хич не ме биваше.

— Затова не виждам причина да тръгвате без оръжие — продължава Касъл. Показва ми къде са кобурите, намират се от двете страни на гръдния ми кош. Научава ме как да прибирам пистолетите в тях, как да закопчавам държачите, къде да слагам резервните патрони.

Дори не си правя труда да му споменавам, че не знам как се презарежда пистолет. С Кенджи не стигнахме дотам по време на урока ми. Беше твърде зает да ми напомня, че не бива да размахвам оръжието, докато му задавам въпроси.

— Надявам се да не прибягвате до огнестрелни оръжия — казва ми Касъл. — Разполагате с предостатъчно в собствения си арсенал; едва ли ще ви се наложи да стреляте по някого. А тъй като е възможно в даден момент да впрегнете унищожителната сила на дарбата си, ви съветвам да използвате тези. — Показва ми чифт неща, подобни на метални боксове, но с по-сложна форма. — Алиа ги направи за вас.

Погледът ми прескача от нея към Касъл и накрая към странните предмети в ръката му. Той се усмихва широко. Благодаря на Алиа, задето е отделила време да ги направи, а тя изпелтечва някакъв нечленоразделен отговор, изчервявайки се, сякаш не може да повярва, че говоря с нея.

Объркана съм.

Взимам боксовете от Касъл и ги оглеждам. Долната им страна се състои от по 4 концентрични кръга, споени един за друг и достатъчно големи в диаметър, че облечените ми в ръкавици пръсти да влязат в тях като в халки. Обръщам ръката си, за да огледам и горната им част. Прилича на малък щит, милион парченца метал, покриващи кокалчетата ми, пръстите ми, цялата задна страна на ръката ми. Свивам я в юмрук и металът следва движенията на ставите ми. Освен това не е толкова тежък, колкото изглежда.

Слагам и другия бокс. Свивам пръсти. Пресягам се за пистолетите, вече пристегнати към тялото ми.

Лесна работа.

Ще се справя.

— Харесват ли ти? — пита Касъл. Никога досега не съм го виждала да се усмихва толкова широко.

— Много — отговарям аз. — Всичко е идеално. Благодаря ви.

— Чудесно. Радвам се. А сега — продължава той, — извинете, но трябва да се погрижа за още няколко подробности, преди да тръгнем. Няма да се бавя. — Той ми кимва отривисто и се отправя към вратата. Стаята се изпразва и оставаме само ние тримата с Кенджи и Адам.

Обръщам се да видя как вървят нещата при момчетата и един милион неми думи се изсипват от зейналата ми уста.

Кенджи е облечен в костюм.

Странен еластичен костюм, който няма абсолютно нищо общо с моя. Кенджи е черен от глава до пети: катранените му коси и очи пасват отлично на облеклото, описващо всеки контур на тялото му. Материята изглежда синтетична, почти като пластмаса; лъщи на флуоресцентната светлина в стаята и като я гледам, ми се струва прекалено твърда, възпрепятстваща движенията. Но тогава Кенджи протяга ръце и се люшва напред-назад върху стъпалата си и костюмът внезапно заприличва на течност, движеща се заедно с него. Съчетан е с кубинки, но не и с ръкавици. И той има хамут, но неговият е различен: снабден е с елементарни кобури, преметнати през раменете му като презрамки на раница.

А Адам.

Адам е приказен облякъл тениска с дълги ръкави, тъмносиня и опасно тясна в областта на гърдите му. Не мога да не задържа поглед върху всеки елемент от облеклото му, не мога да не си спомня какво е чувството да съм притисната към него, в обятията му. Стои точно пред мен, а ми липсва, сякаш не съм го виждала от години. Черните му войнишки панталони са пъхнати в същите онези кубинки, които носеше при първата ни среща в психодиспансера — високи до пищяла и лъскави, ушити от гладка кожа, прилепваща така съвършено по формата на краката му, че си я представям като материал за облекло, не за обувки. Той обаче не е въоръжен.

И ми е любопитно защо.

— Адам?

Той вдига глава и замръзва. Примигва с вирнати вежди и отворени устни. Очите му пропътуват всеки сантиметър от тялото ми, спирайки да проучат по-подробно хамута, достигащ до гърдите ми, пистолетите, увиснали близо до талията ми.

Не казва и дума. Просто се взира в мен, докато накрая не извръща поглед, задъхан, сякаш е получил удар в стомаха. Прокарва ръка през косата си, притиска длан към челото си и измърморва, че ей сега ще се върне. После излиза от стаята.

Прилошава ми.

Кенджи се прокашля шумно. Поклаща глава и казва:

— Еха. Така де, кажи честно, да не искаш да получи инфаркт горкият?

— Какво?

Кенджи ме гледа, сякаш съм изтърсила най-голямата глупост на света.

— Като се появиш в тоя вид, все едно казваш: "О, Адам, погледни ме, виж колко съм неустоима в новия си костюм", пърхаш с мигли…

— Пърхам с мигли? — възпротивявам се аз. — Какви ги приказваш? Не пърхам с мигли! И това е същият костюм, с който ходя всеки ден…

Кенджи изсумтява. Свива рамене и заявява:

— Е, да, ама сега изглежда различно.

— Ти си побъркан.

— Просто казвам — продължава той, вдигайки ръце в драматичен жест на капитулация, — че ако бях на негово място, а ти беше моето момиче и се разкарваше в тоя вид, при положение че не мога да те докосна… — Той извръща поглед. Свива рамене. — Просто казвам, че хич не му завиждам на клетото копеле.

— Не знам какво да направя — прошепвам. — Не се мъча да го нараня…

— Ох, да му се не види. Забрави, че изобщо съм си отворил устата — махва с ръка той. — Сериозно. Не ми влиза в работата. — Стрелва ме с рязък поглед. — И не си въобразявай, че това беше покана да заизливаш най-съкровените си чувства пред мен.

Аз присвивам очи.

— Няма да ти казвам нищо за чувствата си.

— Хубаво. Защото не ме интересува.

— Имал ли си някога приятелка, Кенджи?

— Моля? — отвръща дълбоко засегнат той. — Да ти приличам на човек, който никога не е имал приятелка? Да си ме виждала случайно?

Врътвам очи.

— Забрави, че попитах.

— Не е за вярване, че току-що ми зададе подобен въпрос.

— Ти си този, който все разправя, че не искал да говори за чувства — изрепчвам се аз.

— Не — отвръща той. — Просто не искам да говорим за твоите чувства. — Сочи към мен. — За своите мога да ти говоря цял ден.

— Е, искаш ли тогава да обсъдим твоите чувства?

— Как пък не!

— Ама…

— Не.

— Хубаво. — Отмествам очи. Подръпвам каишките, стягащи гърба ми. — А за костюма си поне ще кажеш ли нещо? — Питам го аз.

— Как така "ще кажа ли нещо"? — свъсва вежди той. Плъзва ръце надолу по гладката материя. — Костюмът ми е върхът.

Едва сдържам усмивката си.

— Просто ми стана интересно защо си облечен така? Защо ти имаш костюм, а Адам — не.

Той свива рамене.

— На Адам не му е нужен. Всъщност това важи за повечето хора тук; всичко зависи от това каква дарба имаш. В моя случай например е страшно полезен. Невинаги го използвам, но когато мисията е сериозна, помага много. Ако ми се наложи например да се слея с околната среда — обяснява той, — е доста по-лесно да променя един-единствен цвят, черен в този случай; многото слоеве дрехи и многото парчета плат около тялото ми ме принуждават да вложа повече енергия, тъй като трябва да скрия повече елементи. Ако облеклото ми се състои само от една част с един цвят, съм много по-добър хамелеон. Освен това — добавя той, стягайки мускулите на ръцете си, — изглеждам убийствено секси в него.

Едва устисквам да не избухна в смях.

— Добре, но Адам? — питам аз. — На Адам не са му нужни нито костюм, нито пистолети? Не ми се струва редно.

— Имам пистолети — казва Адам, връщайки се в стаята. Очите му са съсредоточени в юмруците, които свива и разпуска пред себе си. — Просто не се виждат.

Не мога да откъсна поглед от него.

— Невидими пистолети, а? — подсмихва се Кенджи. — Много сладко. Май през такава фаза не съм минавал.

Адам впива гневен поглед в Кенджи.

— В момента съм въоръжен с девет различни оръжия. Искаш ли да избереш с кое да те гръмна? Или аз да избера?

— Майтап бе, Кент. Мамка му. Просто се майтапех…

— Така, така.

Всички се завъртаме по посока на гласа на Касъл.

Той оглежда трима ни.

— Готови ли сте?

— Да — отговарям аз.

Адам кимва.

— Да им разкатаем фамилиите — казва Кенджи.

— Последвайте ме — казва Касъл.

Трийсет и първа глава

Часът е 10:32.

Разполагаме с 1 час и 28 минути преди срещата с върховния главнокомандващ.

Планът е такъв:

Касъл и всички физически годни членове на Пункт Омега вече са заели позиция. Тръгнаха преди половин час. Крият се в изоставените сгради край мястото, посочено в посланието. Ще са в готовност за нападателна акция при сигнал от Касъл — а Касъл ще подаде такъв сигнал само ако сметне, че сме в опасност.

Тримата с Адам и Кенджи ще се придвижим пеша.

Кенджи и Адам познават нерегулираната от Възобновителите територия, тъй като по време на военната си служба е трябвало да са наясно достъпът до кои участъци земя е строго забранен. На никого не е позволено да навлиза в границите на някогашния ни свят. Необичайните алейки, страничните улички, старите ресторантчета и офис сгради са забранена територия.

Кенджи казва, че срещата ще се състои в едно от малкото оцелели предградия, твърди, че го познава добре. Като войник го изпращали на няколко мисии в същата зона, в рамките на всяка от които трябвало да пуска ненадписани пакети в изоставена пощенска кутия. Никой не му давал повече обяснения, а той не бил толкова глупав, че да разпитва.

Учудва го фактът, че някои от тези стари къщи са оцелели, особено предвид стриктната забрана на Възобновителите цивилен крак да стъпва в тези райони. Всъщност повечето жилищни квартали бяха унищожени веднага след преврата. Затова е изключителна рядкост да попаднеш на незасегната жилищна зона. Но ето че на бележката с прекалено стегнати главни букви бе написано:

УЛ. "СИКАМОР" 1542

Имаме среща с върховния главнокомандващ в нечий изоставен дом.

— Как е най-добре да постъпим според вас? Просто да позвъним на вратата? — Кенджи ни води към изхода от базата на Пункт Омега. Гледам право напред в смътната светлина на тунела, мъчейки се да отклоня вниманието си от 35-те кълвача в стомаха ми. — Какво ще кажете? Прекалено ли е? Да почукаме може би?

Опитвам да се засмея, но без особен ентусиазъм.

Адам не проронва и дума.

— Добре де, добре — казва Кенджи, преминавайки в сериозен режим. — Да преговорим плана: излизаме и веднага заставате от двете ми страни. Аз правя и трима ни невидими. Ясно?

Кимвам, като се старая да не поглеждам към Адам.

Това ще е едно от първите изпитания на способностите му, ще трябва да изключи собствената си дарба, докато е хванат за Кенджи. Не успее ли, ще отблъсне енергията на Кенджи, излагайки се на опасност.

— Кент — казва Кенджи, — разбираш какви са рисковете, нали? Ако не се справиш?

Адам кимва. Лицето му не трепва. Твърди, че се упражнява всеки ден, работи с Касъл, за да се научи да контролира способностите си. Твърди, че ще се справи.

През това време ме поглежда.

Чувствата ми изскачат от летящ самолет.

Дори не забелязвам, че сме наближили повърхността, когато Кенджи ни махва да го последваме нагоре по стълбата. Изкачвам се и в същото време се опитвам да разсъждавам, преговарям плана, по който работихме в малките часове на деня.

Пътят дотам е лесната част.

Проникването обаче е друго нещо.

Трябва да се преструваме, че идваме за размяна — заложниците би трябвало да са с върховния главнокомандващ, а аз би трябвало да се погрижа за освобождаването им. Би трябвало да направим размяна.

Мен за тях.

Но истината е, че нямаме никаква представа какво точно ще се случи. Не знаем например кой ще отвори вратата? Не знаем дали изобщо някой ще отвори вратата. Не знаем дали срещата е вътре в къщата, или пред нея. Освен това не знаем как ще реагират на придружителите ми и на импровизираната ни екипировка.

Не знаем дали няма да открият огън още като ни зърнат.

Именно тази част ме плаши. Не се тревожа толкова за себе си, колкото за Адам и Кенджи. Те са неочакваният обрат в плана. Елементът на изненадата. Те са или отклонението, подсигуряващо ни единственото преимущество, на което можем да разчитаме, или отклонението, подсигуряващо им по куршум в главата още в първия момент. А започвам да си мисля, че идеята беше много лоша.

Започвам да се питам дали не съм грешала. Дали това не е прекалено голям залък за мен.

Но вече няма връщане назад.

Трийсет и втора глава

— Изчакайте тук.

Кенджи ни казва да залегнем, а той самият надниква през малката вратичка. Вече е невидим, тялото му се слива с околната среда. Чакаме да ни каже дали е безопасно да излезем на повърхността.

Двамата с Адам сме абсолютно олицетворение на мълчанието.

Твърде притеснена съм да говоря.

Твърде притеснена да мисля.

Ще се справя, ще се справим, нямаме друг избор освен да се справим — само това си повтарям.

— Да вървим — гласът на Кенджи идва от горе. С Адам изкачваме последните стъпала на стълбата. Използваме един от резервните изходи на базата; по думите на Касъл за него знаят само 7 души. Вземаме колкото е възможно повече предпазни мерки.

С Адам успяваме да изпълзим изпод земята и незабавно усещам студа и как ръката на Кенджи обгръща кръста ми. Студ-студ-студ. Пронизва въздуха сякаш с 1000 тънки ножа, разсичайки кожите ни. Поглеждам към краката си и не виждам нищо друго, освен едва доловим отблясък на мястото, където би трябвало да са ботите ми. Размърдвам пръсти пред лицето си.

Нищо.

Оглеждам се наоколо.

Адам го няма и Кенджи го няма, с изключение на невидимата му ръка върху кръста ми.

Получи се. Адам успя. Толкова съм облекчена, че ми иде да запея.

— Чувате ли ме? — прошепвам аз, доволна, че никой не може да види усмивката ми.

— Аха.

— Да, тук съм — казва Адам.

— Браво, Кент — похвалва го Кенджи. — Знам, че не ти е лесно.

— Всичко е наред — казва Адам. — Добре съм. Да вървим.

— Дадено.

Движим се във верига.

Кенджи е между мен и Адам и всички сме хванати за ръце, докато Кенджи ни води през запустялата местност. Нямам представа къде се намираме и започвам да осъзнавам колко рядко имам такава информация. Този свят все още ми е толкова чужд, толкова нов. Фактът, че прекарах толкова време в изолация, докато планетата е рухвала, се оказва пагубен за ориентацията ми.

Колкото повече се отдалечаваме от базата, толкова повече се приближаваме до главното шосе и комплексите, разположени на около километър оттук. Вече виждам квадратните форми на стоманените им здания.

Кенджи спира рязко.

Не казва нищо.

— Защо спираш? — питам аз.

Кенджи ми изшътква.

— Чувате ли?

— Кое?

Адам вдишва напрегнато.

— Мамка му! Някой идва.

— Танк — пояснява Кенджи.

— Повече от един — добавя Адам.

— Тогава защо стоим тук…

— Чакай, Джулиет, задръж за секунда…

Тогава виждам за какво говорят. Цяло шествие от танкове по главния път. Преброявам 6.

Кенджи изстрелва поредица от ругатни под носа си.

— Какво има? — питам аз. — Какъв е проблемът?

— Имаше само една причина Уорнър да ни нареди да изкараме повече от два танка едновременно — обяснява Адам.

— Чакай малко…

— Готвят се за битка.

Аз ахвам.

— Досетил се е — обявява Кенджи. — Проклятие! Естествено, че се е досетил. Касъл беше прав. Знае, че водим подкрепления. Мамка му!

— Колко е часът, Кенджи?

— Имаме около четирийсет и пет минути.

— Тогава да вървим — казвам му. — Нямаме време да се тревожим какво ще се случи след това. Касъл е подготвен, очаква нещо такова. Ще се справим. Но ако не стигнем до онази къща навреме, Уинстън и Брендън, както и всички останали могат да умрат днес.

— Ние можем да умрем днес — натъртва той.

— Да — съгласявам се аз. — Това също.

Вече препускаме по улиците. Бързаме. Прелитаме през едно сечище към някакво подобие на цивилизация и тогава ги виждам за пръв път: жалките останки от една болезнено позната вселена. Малки квадратни къщички с малки квадратни дворчета, пълни с диви бурени, гниещи на вятъра. Мъртвата трева скърца под краката ни, заледена и отблъскващо твърда. Отброяваме къщите.

1542.

Трябва да е тази. Няма как да я пропусне човек.

Тя е единствената къща на цялата улица, която изглежда обитавана. Боята е прясна, чиста, с красив тюркоазен цвят. Малко стълбище води към предната веранда, където виждам 2 бели ратанови люлеещи се стола и огромен градински сандък, пълен с непознати ми яркосини цветя. Забелязвам гумена изтривалка, вятърни камбанки, окачени на една дървена греда, глинени саксии и малка лопатка, закътана в единия ъгъл. Всичко-всичко-всичко, което не можем да имаме вече.

Някой живее тук.

Не е възможно това място да съществува.

Влача Кенджи и Адам към къщата, обзета от силни емоции, почти забравила, че вече не ни е позволено да живеем в този стар, красив свят.

Някой ме дърпа назад.

— Не е това — казва Кенджи. — Улицата е друга. Мамка му! Улицата е друга… трябва да сме две улици по-надолу…

— Но тази къща… тя е… виж, Кенджи, някой живее вътре…

— Никой не живее вътре — казва той. — Някой вероятно се опитва да ни заблуди… даже съм готов да се обзаложа, че е тъпкана с експлозиви. Вероятно е капан за смелчаци, дръзнали да прекрачат границата на нерегулираната територия. Хайде — дръпва ръката ми отново, — трябва да побързаме. Имаме само седем минути!

Но въпреки че тичаме напред, аз съм обърнала поглед назад в очакване да зърна поне някаква следа от живот, как някой излиза да провери пощенската кутия, да види как някоя птица прелита наблизо.

И може би си въобразявам.

Може би полудявам.

Но мога да се закълна, че виждам как пердето на един от горните прозорци помръдва.

Трийсет и трета глава

90 секунди.

Истинската къща с номер 1542 на улица "Сикамор" е толкова порутена, колкото очаквах да е. Едва се държи права, покривът ѝ стене под тежестта на дългогодишната занемареност. Тримата с Адам и Кенджи се крием зад единия ѝ ъгъл, макар все още да сме невидими. Наоколо няма жив човек и цялата сграда изглежда пуста. Започвам да се питам дали всичко това не е било просто амбициозна шега.

75 секунди.

— Вие, момчета, оставате невидими — казвам на Кенджи и Адам. — Искам да си мисли, че съм дошла сама. Ще се намесите, ако нещо се обърка. Твърде вероятно е появата ви да осуети целия ни план за отрицателно време.

Двамата се смълчават за момент.

— По дяволите! Идеята си я бива — казва Кенджи. — Трябваше аз да се сетя.

Усмихвам се лекичко.

— Добре, пускам те.

— Ей… успех! — казва Кенджи с неочаквано ласкав глас. — Ще сме съвсем наблизо.

— Джулиет…

Гласът на Адам ме изненадва.

Той почти казва нещо, но като че ли размисля в последния момент. Прокашля се.

— Обещай, че ще се пазиш — прошепва.

— Обещавам — казвам на вятъра, борейки се с емоциите си. Не сега. Нямам време за това точно сега. Трябва да се концентрирам.

Затова си поемам дълбока глътка въздух.

Пристъпвам напред.

Пускам Кенджи.

Остават 10 секунди и се мъча да дишам нормално

9

и свиквам цялата си смелост

8

но истината е, че съм уплашена до смърт

7

и нямам представа какво ме очаква зад онази врата

6

и съм почти сигурна, че ще получа инфаркт

5

но вече няма връщане назад

4

защото вече я виждам

3

вратата е точно пред мен

2

остава само да почукам

1

но вратата се отваря преди това.

— О, чудесно — казва той. — Идвате точно навреме.

Трийсет и четвърта глава

— Приятно съм изненадан — казва той — да видя, че младежта още държи на ценност като точността. Толкова е дразнещо, когато хората губят времето ми.

Главата ми е пълна с липсващи копчета и парчета стъкло, със счупени връхчета на моливи. Кимам твърде бавно, мигам като идиот, неспособна да открия думите в устата си, или защото са се загубили, или защото никога не са съществували, или просто защото нямам никакво понятие какво да кажа.

Не знам какво съм очаквала.

Може би съм си въобразявала, че ще е стар и прегърбен и почти сляп. Дори ще има превръзка на едното око и ще ходи с бастун. Ще има изгнили зъби и нащърбена кожа, както и груба, олисяваща коса, и може би ще е кентавър, еднорог, стара вещица с островърха шапка, изобщо всичко-всичко-всичко друго, но не и това. Защото това е невъзможно. Неестествено. Толкова ми е трудно да го проумея, всичките ми очаквания са били грешни, безкрайно, невъобразимо, ужасно грешни.

Стоя пред мъж със съвършена, ослепителна красота.

И е мъж.

Сигурно е поне на 45 години, висок и силен, облечен в костюм, който му пасва така идеално, че почти ми се струва несправедливо. Косата му е гъста, гладка като лешникова паста, долната му челюст е с внушителна линия, чертите на лицето му са съвършено симетрични, скулите му са закалени от житейския опит и възрастта. Но очите му се открояват най-ярко. Очите му са най-прелестните неща, които някога съм виждала.

Имат цвят на аквамарин.

— Моля — казва той, удостоявайки ме с неотразима усмивка. — Заповядайте.

И тогава, точно в този момент всичко внезапно ми се избистря. Погледът му, стойката му, елегантното му, изтънчено поведение, фактът, че така лесно те кара да забравиш що за злодей е…

Този мъж.

Това е бащата на Уорнър.

Влизам в нещо като малка всекидневна. Вътре има вехти масивни дивани, подредени около миниатюрна масичка за кафе. Тапетът е пожълтял и се бели от старост. Къщата е пропита със странна миризма на плесен, по която съдя, че прозорците с напукани стъкла не са отваряни от години, а килимът под краката ми е тъмнозелен, стените са облицовани с ламперия, имитираща дърво, която изобщо не ми се нрави. Най-просто казано, къщата е грозна. Странно е да видя толкова поразително красив мъж в така неотговаряща на вида му обстановка.

— О, момент — казва той, — сетих се за нещо.

— Ка…

Вече е стиснал гърлото ми и ме е приковал към стената. Ръцете му са предвидливо облечени в чифт кожени ръкавици, готови да докоснат кожата ми, да прекъснат притока ми на кислород, да ме удушат, и съм уверена, че умирам, че такова е чувството да умреш… да останеш напълно парализиран, неподвижен от врата надолу. Опитвам да го одращя, да го ритна с последни сили, но накрая започвам да се предавам, да губя играта, заради собственото си безразсъдство, последните ми мисли ме хулят, задето съм такава глупачка, задето съм решила, че мога да постигна каквото и да било, докато не осъзнавам, че вече е свалил хамута ми, откраднал е пистолетите ми, прибрал ги е в джобовете си.

Тогава ме пуска.

Аз се свличам на пода.

Той ме кани да седна.

Аз поклащам глава, кашляйки с измъчени дробове, хриптейки в прашния, плесенясал въздух, дишайки на неестествени, ужасяващи пресекулки, докато цялото ми тяло се гърчи от болка. Тук съм от едва 2 минути, а вече ме е надвил. Трябва да измисля как да постъпя, как да се измъкна жива от тази ситуация. Сега не е моментът да се предавам.

Затварям очи за малко. Опитвам да прочистя дихателните си пътища, да намеря главата си… Когато най-сетне вдигам поглед, откривам, че вече се е настанил в един от столовете и ме гледа, сякаш му предоставям огромно развлечение.

Едва намирам гласа си.

— Къде са заложниците?

— Нищо им няма. — Този мъж, чието име не знам, махва безразлично с ръка. — Добре са. Сигурна ли си, че не искаш да поседнеш?

— Какво… — Пробвам да прочистя гърлото си и моментално съжалявам, а после се мъча да преглътна издайническите сълзи, прогарящи очите ми. — Какво искаш от мен?

Той се привежда напред в стола си. Сключва ръце.

— Знаеш ли, вече не съм напълно сигурен.

— Моля?

— Е, несъмнено си се досетила, че всичко това — той кимва към мен, към стаята — е просто фарс за заблуда на противника, нали? — Изпраща ми още една от искрящите си усмивки. — Несъмнено си осъзнала, че крайната ми цел беше да примамя хората ви на моя територия? Войниците ми чакат сигнал. Една думичка от устата ми, и ще издирят и елиминират всичките ти малки приятелчета, търпеливо скътани някъде наблизо, или по-точно в радиус от един километър.

Жесток страх ми махва за поздрав.

Той се позасмива.

— Ако смяташ, че не знам какво се случва в собствената ми земя, млада госпожичке, дълбоко се лъжеш. — Той поклаща глава. — Позволих на онези изроди да живеят свободно сред нас и грешката е изцяло моя. Причиняват ми прекалено много главоболия и настъпи моментът да ги отстраня.

— Аз съм една от онези изроди — заявявам му, мъчейки се да овладея трепета в гласа си. — Защо ме доведе тук, щом искаш единствено да ни отстраниш? Защо точно мен? Защо ме отдели от останалите?

— Права си. — Той кимва. Изправя се. Пъхва ръце в джобовете си. — Дойдох тук с цел: да изчистя кашата, която синът ми забърка, и най-накрая да сломя наивните амбицийки на група малоумни изчадия. Да залича всички ви от лицето на тая жалка земя. Обаче — казва той със сдържан смях — тъкмо докато изготвях плана си на действие, синчето ми дойде да ме моли да не те убивам. Само теб. — Той замълчава. Поглежда нагоре. — Буквално ми се молеше да те оставя жива. — Отново се засмива. — Беше толкова жалко, колкото и учудващо. Тогава, разбира се, реших, че трябва да те видя лично. — Казва той с усмивка, взирайки се в мен като омагьосан. — Трябва да се срещна с момичето, запленило моя син! Така си казах. Момичето, подтикнало го да загърби гордостта си, достойнството си, поне колкото да ми се примоли за услуга. — Пауза. — Можеш ли да предположиш — продължава той — кога синът ми ме е молил за услуга? — Той килва глава настрани, чака отговора ми.

Аз поклащам глава.

— Никога. — Той вдишва дълбоко. — Никога, нито веднъж за деветнайсет години не ме е молил за каквото и да било. Трудно е за вярване, нали? — Усмивката му е още по-широка, още по-сияйна. — Разбира се, поемам вината изцяло. Възпитах го правилно. Научих го да е напълно самоуверен, хладнокръвен, невъзпрепятстван от нуждите и желанията, пречупващи повечето мъже. Така че — представи си какво ми е било да чуя такива позорни, мекушави думи от устата му. — Той поклаща глава. — Е, естествено, възбуди любопитството ми. Трябваше да те видя лично. Трябваше да разбера какво толкова неповторимо е намерил в теб, че да допусне такова колосално отклонение от здравия разум. Макар че, откровено казано — продължава той, — не вярвах да се появиш. — Той изважда едната си ръка от джоба, за да жестикулира с нея, докато говори. — Е, определено се надявах да дойдеш. Но предполагах, че ако се престрашиш, поне ще си намериш ескорт, подкрепление. А ти взе че се появи с тая ластична смехория — той се изсмива на глас, — и то съвсем сама. — Изучава ме с поглед. — Изключително глупава постъпка. — Отсъжда накрая. — Но храбра. Това поне ми допада. Възхищавам се на храбростта. Както и да е, доведох те тук, за да дам урок на сина си. Имах абсолютното намерение да те убия. — Казва той, тръгвайки на бавна, кротка разходка из стаята. — И предпочитах да го направя така, че и той да види. Войната е хаотично събитие. — Добавя и махва с ръка. — Лесно е да забравиш кой как е умрял и кой кого е убил… и така нататък, и така нататък. Исках точно твоята смърт да е простичка и ясна, като посланието, което възнамерявах да предам чрез нея. Все пак не е полезно да се привързва така към каквото и да било. Мой дълг като негов баща е да сложа край на това безобразие.

Под езика ми се е заклещил камък колкото юмрук и не мога да го изплюя. Гади ми се, толкова ми се гади, ужасяващо много ми се гади. Този мъж е много, много по-зъл, отколкото някога бих могла да си представя.

Гласът ми е един тежък дъх, един напрегнат шепот.

— Защо тогава не ме убиеш?

Той се позамисля. После казва:

— Не знам. Просто нямах представа, че ще си чак толкова прелестна. Боя се, че синът ми не спомена колко си красива. А винаги е страшно трудно да убиеш красиво същество — въздъхва той. — Пък и ме изненада. Пристигна навреме. Сама. Готова си да се пожертваш, за да спасиш безполезните твари, достатъчно глупави, че да попаднат в ръцете ми.

Той вдишва рязко.

— Може пък да те задържим. Дори и ти да се окажеш безполезна, можем поне да те използваме за развлечение. — Той килва глава на една страна с умислено изражение.

— Макар че, ако те задържим, май ще трябва да дойдеш с мен в Капитола, понеже вече нямам нито капка вяра на сина си. Дадох му прекалено много шансове.

— Благодаря за предложението — казвам му аз, мъчейки се да не обръщам внимание на змиите, плуващи в кръвта ми, на черешовия сироп, стичащ се по шията ми, — но предпочитам да скоча от някоя скала.

Смехът му е като сто малки звънчета, ведър и откровен, и заразен.

— О, боже! — Усмивката му е ярка и топла, и поразително искрена. Той поклаща глава. Провиква се през рамо към другата стая, като че ли по посока на кухнята: — Синко, би ли дошъл тук, ако обичаш?

А в главата ми се върти само мисълта, че понякога умираме, понякога сме напът да избухнем, понякога сме на 2 метра под земята и търсим прозорче, когато някой полива с бензин косите ни и подпалва лицата ни.

Усещам как костите ми лумват в огън.

Уорнър е тук.

Трийсет и пета глава

Появява се през вратата директно срещу мен и изглежда точно както си го спомням. Златиста коса и перфектна кожа, и очи, твърде искрящи за бледия си смарагдов нюанс. Лицето му е пленително красиво, а сега осъзнавам, че го е наследил от баща си. В такива лица вече никой не вярва; линиите, ъглчетата им и плавната им симетрия са почти натрапчиви в съвършенството си. Никой не бива да си пожелава такова лице. То е предопределено за беди, за опасности, за прекомерно обезщетение заради безбожните си кражби от нищо неподозиращите невинни души.

Пресилено е.

Неестествено.

Плашещо.

Черното, зеленото и златистото като че ли са неговите цветове. Катраненочерният му костюм пасва отлично на стройната му, мускулеста фигура; наситеният цвят е подчертан от снежнобялата риза под него и допълнен от елементарната черна вратовръзка, стегната около гърлото му. Стойката му е изправена, напета, уверена. Излъчва авторитет, дори с превързана ръка. Той е момче, възпитавано да бъде мъж, да заличи идеята за детството от представата си за живота. Устните му не дръзват да се усмихнат, челото му не се сбърчва в израз на смущение. Научен е да прикрива емоциите си, да крие мислите си от света и да не вярва на никого и нищо. Да взима каквото си пожелае на всяка цена. Всичко това си личи съвсем ясно.

Но в моите очи е различен.

Взира се в мен, обезоръжавайки ме, обезпокоявайки ме. Твърде тежък е погледът му, очите му са твърде дълбоки. Изражението му е твърде пълно с нещо, което не искам да си обясня. Гледа ме, сякаш съм успяла, сякаш съм го застреляла в сърцето и съм го надвила, сякаш съм го оставила да умре, след като ми е признал, че ме обича, а аз съм отказала да го повярвам. Дъхът ми напълно абсолютно неочаквано секва-секва-секва при вида на агонията в очите му.

Вече виждам разликата в него. Виждам какво се е променило.

Дори не се опитва да скрие емоциите си от мен.

Дробовете ми са лъжци; преструват се, че не могат да се разгърнат, само и само да ми се надсмеят, а пръстите ми шават, мъчат се да избягат от затвора на костите ми, сякаш цели 17 години чакат да отлетят надалеч.

Бягай, съветват ме пръстите ми.

Дишай, съветвам се аз.

Уорнър е дете. Уорнър е нечий син. Уорнър е момче, неопознало още собствения си живот. Момче, чийто баща ще му даде житейски урок, убивайки единственото нещо, за което някога се е молил.

Уорнър е човешко същество, а това ме ужасява повече от всичко останало.

Върховният главнокомандващ започва да губи търпение.

— Седни — нарежда на сина си, махвайки към дивана, от който преди малко беше станал.

Уорнър не ми казва и дума.

Очите му са залепнали по лицето ми, тялото ми, хамута, пристегнат към торса ми; погледът му се задържа върху шията ми, върху следите от пръстите на баща му и виждам движението в гърлото му, мъката, с която преглъща гледката пред себе си, преди да се откъсне от транса и да влезе във всекидневната. Започвам да осъзнавам колко много прилича на баща си. Походката му, осанката му в костюм, педантичната му хигиена. Но въпреки това не се съмнявам, че презира мъжа, в чието пълно копие не успява и не успява да се превърне.

— И така, бих искал да знам — подхваща върховният — как точно съумя да се измъкнеш. — Поглежда ме в очите. — Внезапно ми стана интересно, а синът ми отказва да сподели тази подробност с мен.

Примигвам.

— Кажи — подканва ме той. — Как се измъкна?

Объркана съм.

— Първия или втория път?

— Два пъти! Успяла си да се измъкнеш два пъти! — Вече се залива от смях, плясвайки коляното си. — Невероятно. Кажи и за двата случая тогава. Как успя да се измъкнеш два пъти?

Чудя се защо ли увърта. Не разбирам защо му се приказва, когато толкова много хора очакват да се разрази война, и се надявам Адам и Кенджи, Касъл и всички останали да не са премръзнали до смърт навън. Но макар да нямам план, интуицията ми нашепва нещо. Нашепва ми, че заложниците са в кухнята. Затова решавам да поиграя игричката му поне за малко.

Казвам му, че първия път съм скочила от прозореца. Втория път съм простреляла Уорнър.

Върховният вече не се усмихва.

— Простреляла си го?

Надниквам към Уорнър и откривам, че очите му още са впити в лицето ми, устата му още няма намерение да помръдне. Не знам за какво си мисли и внезапно ме обзема такова любопитство, че решавам да го провокирам.

— Да — потвърждавам, отвръщайки на погледа на Уорнър. — Прострелях го. Със собствения му пистолет. — Челюстите му се напрягат внезапно, очите му се спускат към стиснатите в скута му ръце: изглежда така, сякаш е извадил куршума от плътта си със собствените си пръсти.

Върховният прокарва ръка през косата си, потрива брадичка. Прави ми впечатление, че за пръв път, откакто пристигнах, по лицето му се изписва неувереност и се чудя как е възможно да няма никакво понятие как съм избягала.

Питам се какво ли обяснение му е дал Уорнър за куршума в ръката си.

— Как се казваш? — питам, преди да съм успяла да се въздържа, улавяйки думите си със секунда закъснение. Не бива да задавам глупави въпроси, но ми писна да го възприемам като "върховния", сякаш е някаква недосегаема персона.

Бащата на Уорнър ме поглежда с високо вирнати вежди.

— Аз ли?

Кимвам.

— Можеш да ми викаш върховен главнокомандващ Андерсън — казва той все още объркан. — Какво значение има?

— Андерсън? Но нали фамилията ти е Уорнър? — Щеше ми се да науча малкото му име, за да не се обръщам към него като към онзи Уорнър, когото вече познавам твърде добре.

Андерсън вдишва силно и праща отвратен поглед към сина си.

— Не. Не е — отговаря той. — Синът ми сметна за разумно да използва фамилията на майка си, глупост, която е точно в негов стил. Грешката — продължава той с почти церемониален тон, — която допуска отново и отново, а именно, че позволява на чувствата си да попречат на дълга му, е просто жалка — обявява злобно той. — Поради която причина, скъпа моя, колкото и да ми се иска да те оставя жива, се боя, че си голяма пречка в живота му. Не мога да му позволя да защитава човек, опитал се да го убие. — Той клати глава. — Не е за вярване, че изобщо ми се налага да водя такъв разговор. Какво разочарование се оказва собственият ми син.

Андерсън бръква в джоба си, изважда пистолет, насочва го в челото ми.

Размисля.

— Писна ми да ти оправям кашите — озъбва се на Уорнър, сграбчва го за ръката и го издърпва от дивана. Избутва сина си пред мен и слага пистолета в здравата му ръка.

— Застреляй я — казва му. — Застреляй я веднага.

Трийсет и шеста глава

Погледът на Уорнър е сключен с моя.

Гледа ме с раздирани от чувства очи, а аз вече не знам дали го познавам. Не знам дали го разбирам, не знам какво ще направи, когато вдигне оръжието със силната си, стабилна ръка и го насочи право в лицето ми.

— Побързай — казва Андерсън. — Колкото по-скоро свършиш тази работа, толкова по-скоро ще продължиш напред с живота си. Хайде, действай…

Но Уорнър килва глава настрани. Обръща се.

Насочва пистолета към баща си.

Аз ахвам на глас.

Андерсън изглежда отегчен, раздразнен, ядосан. Прокарва нервно ръка през лицето си, после изважда още един пистолет — втория ми пистолет — от джоба си. Сцената е смайваща.

Баща и син, готови да се убият един друг.

— Насочи пистолета в правилната посока, Ейрън. Това е абсурдно.

Ейрън.

Едва не прихвам в смях сред цялата тази лудост.

Малкото име на Уорнър е Ейрън.

— Нямам никаква причина да я убивам — казва Уорнър Ейрън той на баща си.

— Хубаво. — Андерсън отново се прицелва в главата ми. — Тогава аз ще го направя.

— Застреляй я — казва Уорнър — и ще пръсна черепа ти.

Попаднала съм в смъртоносен триъгълник. Уорнър е насочил пистолет към баща си, баща му е насочил пистолет към мен. Аз съм единствената невъоръжена тук и не знам какво да правя.

Помръдна ли, мъртва съм. Не помръдна ли, мъртва съм.

Андерсън се усмихва.

— Колко очарователно — казва той. По лицето му е изписана непринудена, ленива усмивка, ръката му държи пистолета с измамна небрежност. — И защо, момчето ми? Кара те да се чувстваш смел може би? — Пауза. — Кара те да се чувстваш силен?

Уорнър не отговаря.

— Иска ти се заради нея да си по-добър човек? — изкикотва се баща му. — Напълнила е главата ти с мечти за бъдещето, нали? — По-силен смях. — Загубил си ума си — казва той — по една глупава хлапачка, твърде страхлива да се защити дори когато дулото на пистолета е насочено право в лицето ѝ. Това — продължава той, тиквайки пистолета към мен, — е празноглавото момиченце, в което си се влюбил. — От гърлото му се изтръгва кратка, шумна въздишка. — Защо ли изобщо се учудвам?

Ново напрежение в дъха му. Ново напрежение в ръката, държаща пистолета. Това са единствените знаци, че Уорнър е смътно повлиян от думите на баща си.

— Колко пъти — пита Андерсън — си заплашвал да ме убиеш? Колко пъти съм се будил посред нощ, откривайки те с пистолет до леглото ми дори като малко момченце? — Той килва глава. — Десет пъти? Петнайсет? Да си призная, загубил съм бройката. — Впил е поглед в Уорнър. И отново се усмихва. — А колко пъти — казва със значително по-висок глас — си успял да го доведеш докрай? Колко пъти ме застреля? Колко пъти избухваше в сълзи и се извиняваше, и се вкопчваше в мен като някое малоумно…

— Затвори си устата — казва Уорнър с нисък, нетрепващ глас и плашещо неподвижна стойка.

— Ти си слаб — изплюва презрително Андерсън. — Толкова сантиментален, че направо жалък. Не искаш да убиеш собствения си баща? Страх те е, че клетото ти сърчице няма да го понесе?

Челюстите на Уорнър се стягат още повече.

— Застреляй ме — предизвиква го Андерсън с танцуващи, лъснали от ентусиазъм очи. — Казах да ме застреляш! — Изревава и този път се пресяга към болната ръка на Уорнър, вкопчва пръсти в раната, усуква ръката му назад, докато Уорнър не простенва от болка, мигайки бързо в отчаяния си стремеж да потисне писъка, напиращ в гърдите му. Пистолетът в здравата му ръка потрепва съвсем леко.

Андерсън освобождава сина си. Блъсва го така силно, че Уорнър залита, мъчейки се да намери равновесие. Лицето му е тебеширено бяло. Превръзката около рамото му се просмуква с кръв.

— Само приказки — казва Андерсън, клатейки глава. — Само приказки и никакви действия. Срам ме е от теб. — Казва на Уорнър със сбърчено от погнуса лице. — Повръща ми се от теб.

Силно изплющяване.

Андерсън зашлевява Уорнър с опакото на ръката си толкова силно, че Уорнър се олюлява за момент, и бездруго нестабилен на краката си заради обилната кръвозагуба. Но не проронва и дума.

Не издава и звук.

Просто стои намясто, понася болката, мига бързо, стиска челюсти, взира се в баща си без всякаква емоция по лицето си; нищо друго освен яркочервения отпечатък по бузата, слепоочието и част от челото му не показва, че току-що е получил шамар. Превръзката на ръката му е почти изцяло пропита с кръв, а той самият изглежда прекалено слаб да стои на крака.

Въпреки това не казва нищо.

— Искаш ли да ме заплашиш отново? — пита задъхано Андерсън. — Още ли смяташ, че можеш да защитиш малката си приятелка? Да не мислиш, че ще позволя на глупавото ти увлечение да попречи на всичко, което съм постигнал? На всичко, към което се стремя? — Пистолетът на Андерсън вече не е насочен към мен. Забравя ме за достатъчно дълго, че да притисне дулото му в челото на Уорнър, въртейки го, сръгвайки с него кожата му, докато говори. — На нищо ли не съм те научил? — Изкрещява той. — Нищо ли не научи от мен…

Не знам как да опиша последвалото.

Знам единствено, че ръката ми е около гърлото му и съм го приковала към стената, така обладана от сляп, огнен, унищожителен гняв, че май мозъкът ми вече гори и всеки момент ще се превърне в пепел.

Стисвам малко по-силно.

Той кашля. Мъчи се да си поеме дъх. Мъчи се да докопа раменете ми, протягайки немощно ръце, и започва да почервенява, да посинява, да полилавява, а аз изпитвам удоволствие. Истинско удоволствие.

Май се усмихвам.

Доближавам лице на сантиметър от ухото му и прошепвам:

— Пусни пистолета.

Той изпълнява.

Освобождавам го и в същото време грабвам пистолета.

Андерсън хъхри, дере гърло на пода, мъчи се да диша, мъчи се да проговори, мъчи се да докопа нещо, с което да се защити, а аз извличам наслада от болката му. Нося се в облак от абсолютна, чиста омраза към този мъж и всичко, сторено от него, и ми се иска да седна и да се смея, докато сълзите не ме потопят в удовлетворено мълчание. Вече всичко ми е ясно. Съвършено ясно.

— Джулиет…

— Уорнър — казвам тихо, без да откъсвам поглед от Андерсън, сгърчен на пода пред мен, — ще те помоля да не ме закачаш в момента.

Претеглям пистолета в длан. Слагам пръст на спусъка. Опитвам да си спомня как ме е учил да се прицелвам Кенджи. Че ръцете и раменете ми трябва да са стабилни. Че трябва да се подготвя за отката при изстрела.

Килвам глава. Оглеждам внимателно всички части на тялото му.

— Ти — успява да измънка накрая Андерсън, — ти…

Стрелям по крака му.

Той крещи. Мисля, че крещи. Вече не чувам нищо. Чувствам ушите си натъпкани с памук, като че ли някой се опитва да ми каже нещо, вика ме, но всички звуци са заглушени, а в момента съм твърде заета, за да обръщам внимание на каквито и да било досадни дреболии, които се случват покрай мен. Усещам единствено вибрациите на оръжието в ръката си. Чувам единствено как изстрелът кънти в главата ми. И решавам, че искам да го направя отново.

Стрелям по другия му крак.

Още крясъци.

Ужасът в очите му ме забавлява. Забавлява ме и кръвта, съсипваща скъпите му дрехи. Ще ми се да му кажа, че не изглежда толкова неотразим със зейнала от болка уста, но пък се сещам, че мнението ми едва ли го засяга. Все пак за него съм просто едно глупаво момиченце. Глупаво момиченце, празноглава хлапачка с хубавичко лице, прекалено страхлива, както каза той, за да се защити. О, колко би се радвал да ме задържи. Колко би се радвал да ме задържи като свой домашен любимец. Хрумва ми, че изобщо няма смисъл да споделям мислите си с него. Няма смисъл да пилееш думите си по човек на крачка от смъртта.

Прицелвам се в гърдите му. Опитвам да си спомня къде точно е сърцето му.

Не точно вляво. Не точно в центъра.

Ето… тук.

Идеално.

Трийсет и седма глава

Аз съм крадла.

Откраднах този бележник и химикалката от престилката на един от докторите, докато не гледаше, и бързо ги пъхнах в панталона си. Случи се точно преди да нареди на няколко мъже да ме отведат. Онези със странните облекла, дебелите ръкавици и противогазите със замъглени пластмасови визьори, скриващи очите им. Извънземни, мислех си тогава. Мислех си, че са извънземни, понеже не можех да повярвам, че онези, които закопчаха ръцете ми зад гърба ми и ме принудиха да вляза в колата, бяха човешки същества. Нападаха ме с електрошоковете си отново и отново само за да ме накарат да пищя, но аз не гъквах. Скимтях от болка, но не казвах и дума. Усещах как сълзите обливат бузите ми, но не ридаех.

А това май ги ядосваше.

Пляскаха ме да се събудя, макар и очите ми да бяха отворени на пристигане. Някой ме извади от колата, без да свали белезниците от ръцете ми, и ме изрита в коленете, а като се свлякох на земята, ми нареди да стана. И аз опитах. Опитах, но не можах, и накрая 6 ръце ме затикаха към вратата, докато лицето ми кървеше по цимента. Не си спомням как ме вкараха вътре.

Студено ми е през цялото време.

Чувствам се куха, сякаш в мен не е останало нищо, освен разбитото ми сърце, единствения орган в празната ми черупка. Виковете още отекват в главата ми, скелетът ми още вибрира от ударите. Имам сърце, казва науката, но съм чудовище, казва обществото. А аз го съзнавам, разбира се, че съзнавам. Знам какво съм направила. Не моля за прошка.

Но понякога си мисля… понякога се питам… ако бях чудовище, нямаше ли да съм го почувствала досега?

Щях да съм ожесточена и зла, и отмъстителна. Щях да живея със сляп гняв и жажда за кръв, със стремеж за възмездие.

Вместо това чувствам в себе си бездна, толкова дълбока, толкова тъмна, че не виждам дъното ѝ; не виждам какво крие в себе си. Не знам какво съм, не знам какво ме очаква.

Не знам какво съм способна да направя отново.

Трийсет и осма глава

Експлозия.

Звук от счупено стъкло.

Някой ме дръпва назад точно когато натискам спусъка, и куршумът уцелва прозореца зад главата на Андерсън.

Нечия ръка ме завърта.

Кенджи ме разтърсва, разтърсва ме толкова силно, че усещам как главата ми подскача напред-назад, и ми крещи, казва ми, че трябва да вървим, че трябва да оставя пистолета, казва ми задъхано:

— Искам да тръгнеш с мен, става ли? Джулиет? Разбираш ли ме? Трябва да се успокоиш веднага. Добре си… нищо ти няма… всичко ще е наред, просто трябва…

— Не, Кенджи… — Опитвам да се изтръгна от хватката му, да задържа краката си намясто, защото той не разбира. Важно е да разбере. — Трябва да го убия. Трябва да се уверя, че е мъртъв. — Обяснявам му. — Дай ми само още секунда…

— Не — казва той, — не му е сега моментът. — И ме гледа така, сякаш ще се разплаче, сякаш е видял нещо в лицето ми, което му се ще никога да не беше виждал, и казва:

— Не бива. Не можем да го убиваме още сега. Твърде рано е, разбираш ли?

Ала аз не разбирам и не знам какво се случва, но Кенджи се пресяга към ръката ми, изтръгва пистолета от пръстите ми, стиснали неочаквано силно дръжката му. И аз мигам объркано, разочаровано. Свеждам поглед към ръцете си. Към костюма си. И за момент не проумявам откъде е дошла всичката кръв.

Поглеждам към Андерсън.

Очите му са хлътнали назад в главата му. Кенджи проверява пулса му. Обръща се към мен.

— Мисля, че е в безсъзнание — казва.

А тялото ми е започнало да се тресе така бурно, че едва стоя на краката си.

Какво съм направила?

Отстъпвам назад, търсейки стена, към която да се прилепя, нещо здраво, на което да се облегна, а Кенджи ме прегръща силно с едната си ръка, обхваща главата ми с другата и имам чувството, че искам да заплача, но незнайно защо не мога. Не мога да направя нищо друго, освен да понеса трусовете, разтърсващи цялото ми тяло.

— Трябва да вървим — казва Кенджи, милвайки косата ми с нежност, каквато знам, че проявява рядко. Затварям очи, заровила лице в рамото му, сякаш мъчейки се да извлека сила от топлината му. — Добре ли си? — Пита ме той. — Искам да тръгнеш с мен, чуваш ли? Ще трябва да тичаме.

— Уорнър — възкликвам и се откъсвам от прегръдката на Кенджи с подивял поглед. — Къде е…

Откривам го в безсъзнание.

Просто купчина на пода. Ръцете му са вързани зад гърба, а на килима до него е захвърлена празна спринцовка.

— Погрижих се за Уорнър — казва Кенджи.

Внезапно всичко се връща в съзнанието ми със страшна мощ. Причината да сме тук, първоначалният ни план, какво съм направила и какво съм била напът да направя.

— Кенджи — прошепвам. — Кенджи, къде е Адам? Какво е станало? Къде са заложниците? Живи ли са всички?

— Адам е добре — уверява ме той. — Промъкнахме се през задната врата и намерихме Иън и Емъри. — Той поглежда към кухнята. — Доста са зле, но в момента Адам ги извлачва навън, мъчи се да ги свести.

— Ами останалите? Брендън? И Уинстън?

Кенджи поклаща глава.

— Нямам представа. Но нещо ми подсказва, че ще успеем да си ги върнем.

— Как?

Кенджи кимва към Уорнър.

— Ще вземем тоя хлапак за заложник.

— Какво?

— Това е най-добрият ни шанс — обяснява той. — Ще организираме още една размяна. Истинска този път. Няма страшно. Без пистолети това златно момченце е напълно безобидно. — Той отива до неподвижното тяло на Уорнър. Побутва го с крак, после го премята през рамо. Прави ми впечатление, че ранената ръка на Уорнър вече е напълно подгизнала от кръв. — Хайде! — Подвиква ми Кенджи внимателно, преценявайки с поглед тялото ми, сякаш не знае доколко съм способна да вървя. — Да се махаме оттук… навън е същинско меле и едва ли имаме много време, преди да обкръжат улицата…

— Какво? — примигвам неразбиращо. — Как така…

Кенджи ме поглежда и по лицето му се разлива истинско недоумение.

— Войната, принцесо. Всички се бият до смърт…

— Но Андерсън не е давал сигнал… каза, че чакали неговото разрешение…

— Точно така — отвръща Кенджи. — Андерсън не е давал сигнал. Касъл даде.

О...

Боже!

— Джулиет!

Адам влетява в къщата, въртейки бясно глава, докато не намира лицето ми, и аз хуквам към него и той ме приема в обятията си, без да се замисли, без да си спомни, че вече не се прегръщаме, че вече не сме заедно, че не бива да ме докосва.

— Добре си… добре си…

— ХАЙДЕ! — изревава Кенджи за последен път. — Знам, че моментът е емоционален или нещо такова, но трябва да се пръждосваме оттук. Кълна се, Кент…

Кенджи млъква.

Погледът му се спуска надолу.

Адам е на колене, страх и болка, ужас и гняв са изкривили всяка черта по лицето му и аз го разтърсвам, за да се опомни, карам го да ми каже какво има, а той не помръдва, замръзнал е на земята с прилепени към тялото на Андерсън очи, ръцете му се пресягат да докоснат косата, така съвършено оформена едва преди няколко минути, а аз го моля да проговори, да ми каже какво е станало, и имам чувството, че светът се преобръща в очите му, сякаш всичко, което някога е смятал за зелено, сега е станало кафяво, сякаш всичко, което преди е било горе, сега е долу, сякаш вече нищо няма да е същото в този свят и всичко хубаво си е отишло… и той разтваря устни.

Опитва да проговори.

— Баща ми — казва Адам. — Този мъж е баща ми.

Трийсет и девета глава

— Мамка му!

Кенджи стисва клепачи, като че ли не може да повярва на очите си.

— Мамка му, мамка му, мамка му. — Намества Уорнър върху раменете си, поколебава се дали да постъпи като състрадателно човешко същество, или като войник, а накрая казва: — Адам, човече, съжалявам, но наистина трябва да се изнасяме оттук…

Адам става, сподавяйки навярно хиляда мисли, спомени, тревоги, хипотези, аз изговарям името му, но като че ли не ме чува. Объркан е, дезориентиран, а аз се чудя как е възможно този мъж да му е баща, при положение че Адам ми е казвал, че баща му е мъртъв.

Но сега не е моментът за подобни разговори.

Нещо избухва в далечината и ударната вълна разтърсва земята, прозорците, вратите на къщата и Адам като че ли се връща в реалността. Хвърля се напред, сграбчва ръката ми и двамата излитаме през вратата.

Кенджи ни води, незнайно как успява да тича с отпуснатото тяло на Уорнър през рамо, и ни крещи да стоим близо до него. Аз се завъртам, анализирам хаоса покрай нас. Гърмежите са твърде близо-твърде близо-твърде близо.

— Къде са Иън и Емъри? — питам Адам. — Измъкна ли ги?

— Няколко от хората ни се сражавали недалеч оттук и успели да задигнат един от танковете, помолих ги да закарат онези двамата в базата — обяснява той на висок глас, за да го чуя. — По-безопасен превоз нямаше как да им подсигурим.

Кимам задъхано, докато препускаме през улиците, и се опитвам да съсредоточа вниманието си върху звуците около нас, да преценя кой печели, дали не са изтребили хората ни. Свиваме зад един ъгъл.

Представях си касапница, но…

50 от нашите хора се бият срещу 500 от войниците на Андерсън, които обстрелват безпощадно всичко движещо се. Касъл и останалите държат фронта, окървавени и ранени, но готови да се борят до последно. Въоръжените ни мъже и жени отвръщат смело на вражеските залпове, другите се сражават кой както може: един мъж е опрял ръце в земята, превръщайки терена под краката на войниците в хлъзгава ледена пързалка; друг се стрелва покрай тях с такава скорост, че изглежда просто като тъмно петно, обърква ги и ги повалява, краде оръжията им. Вдигам поглед и виждам жена в клоните на близкото дърво, хвърляща ножове и стрели с такава светкавична скорост, че войниците нямат дори момент да реагират, преди да ги уцели от високия си пост.

Касъл стои по средата на целия този хаос и протегнал ръце над главата си, събира вихрушка от отломки, захвърлени парчета стомана и счупени клони, използвайки единствено силата на пръстите си. Останалите са образували защитна човешка стена около него, а той сътворява циклон, толкова мощен, че дори от разстояние виждам колко усилия му коства да го задържи под свой контрол.

Докато

не го

освобождава.

Войниците крещят, отстъпват в панически бяг и търсят укритие, но повечето са твърде бавни, за да избягат от унищожителната стихия, и падат повалени, посечени от парчета стъкло и камък, и дърво, и стар метал, но знам, че тази защитна линия няма да удържи дълго.

Някой трябва да каже на Касъл.

Някой трябва да му каже да тръгва, да се измъква оттук, да му каже, че Андерсън е в безсъзнание и че водим със себе си двама от заложниците и Уорнър. Касъл трябва да върне хората ни обратно в базата на Пункт Омега, преди войниците да съберат разсъдъка си и да ни пуснат бомба, достатъчно голяма да разруши всичко. Редиците ни няма да издържат още дълго и това е идеалният шанс да се оттеглят от фронта.

Споделям с Адам и Кенджи идеята си.

— Добре, но как? — Кенджи опитва да надвика суматохата. — Как да стигнем до него? Ако тръгнем през бойното поле, мъртви сме! Трябва ни диверсия…

— Какво? — виквам аз.

— Диверсия! — изкрещява той. — Трябва ни нещо, с което да отклоним вниманието на войниците за достатъчно дълго, че един от нас да достигне Касъл и да му даде зелена светлина… нямаме много време…

Адам вече опитва да ме задържи, да ме спре, да ме убеди да не правя онова, което усеща, че съм си наумила, а аз го уверявам, че всичко е наред. Казвам му да не се тревожи. Казвам му да отведе останалите на безопасно място и му обещавам, че ще се справя, но той протяга ръце да ме хване, умолявайки ме с поглед, и така се изкушавам да остана тук, с него, но успявам да се изтръгна. Най-сетне знам какво трябва да сторя; най-сетне съм готова да помогна; най-сетне съм поне мъничко сигурна, че може би този път ще успея да овладея силата си и трябва да опитам.

Затова отстъпвам назад.

Затварям очи.

И давам воля на гнева си.

Падам на колене и опирам едната си длан в земята, усещам как силата бушува в мен, как се сгъстява в кръвта ми и се омесва с яростта, стремлението, огъня в мен, и си припомням колко пъти родителите ми са ме наричали чудовище, ужасяваща грешка на природата, и си мисля за всички нощи, в които съм заспивала със сълзи на очи, и виждам всички лица, които ме искаха мъртва, и имам чувството, че всичко минава като на кинолента през съзнанието ми, мъже и жени, и деца, невинни демонстранти, изтребени като мухи по улиците; виждам оръжия и бомби, огън и опустошение, толкова много страдание-страдание-страдание и ми се иска да крещя в обятията на атмосферата, но възпирам порива си. Свивам ръката си в юмрук. Засилвам го…

Р а з б и в а м

н а   п а р ч е т а

жалките останки от тази земя.

Четирийсета глава

Още съм тук.

Отварям очи и за миг съм изумена, смаяна, почти очаквам да съм мъртва или с мозъчно сътресение, или поне осакатена, но реалността отказва да се изпари.

Светът под краката ми тътне, бучи, тресе се и гърми, а юмрукът ми още е притиснат към земята и ме е страх да го вдигна. Стоя на колене и оглеждам бойната сцена пред себе си, виждам как войниците забавят крачка. Виждам как очите им се стрелкат трескаво наоколо. Виждам как краката им поддават, чувам съвършено ясно как паважът стене, пропуква се и имам чувството, че челюстите на битието опъват ставите си, скърцат със зъби, прозяват се, разбуждат се да видят позора на човешката раса.

Земята се оглежда наоколо със зейнала паст и немее пред несправедливостта, насилието, безобразните, всепомитащи кроежи за власт, чийто глад засищат единствено кръвта на слабите, писъците на потъпканите. Сякаш земята е решила да провери какво съм правила през всичкото това време и разочарованието в гласа ѝ е просто покъртително.

Адам тича.

Препуска през задъханата, озадачена от необяснимото земетресение тълпа и бутва Касъл на земята, крещи на хората му и се навежда да избегне един случайно прелитащ куршум, а докато изправя Касъл на крака, околните вече бягат.

Войниците от другата страна на фронта се препъват един в друг, впримчват се в плетеница от крайници, мъчейки се да избягат, а аз се питам колко ли още ще трябва да задържам нещата така, колко още време трябва да им дам, когато Кенджи изкрещява:

— Джулиет!

Обръщам се и чувам позволението му да спра.

Затова спирам.

Вятърът дърветата опадалите листа се връщат по местата си с едно огромно дихание и всичко замръзва и за момент не мога да си спомня какво е да живееш в свят… който не се разпада.

Кенджи ме сграбчва за ръката и ме вдига на крака, двамата побягваме, последни напускаме бойното поле и той ме пита дали съм добре, а аз се питам как така продължава да носи Уорнър на рамо, мисля си колко ли е силен и че понякога съм твърде груба с него, и че често не признавам заслугите му. Започвам да осъзнавам, че е един от любимите ми хора на тази планета, и толкова се радвам, че е добре.

Толкова се радвам, че ми е приятел.

Вкопчвам се в ръката му и му позволявам да ме поведе към един танк, изоставен от нашата страна на полесражението, и внезапно осъзнавам, че не виждам Адам, че не знам къде е, полудявам, закрещявам името му, докато не усещам ръцете му около кръста си, думите му в ухото си, и продължаваме да летим към укритието си, докато последните изстрели отекват в далечината.

Натоварваме се в танка.

Затваряме вратите.

Изчезваме.

Четирийсет и първа глава

Главата на Уорнър е в скута ми.

Лицето му е отпуснато, спокойно и кротко; никога не съм го виждала такова и едва не протягам ръка да погаля косата му, преди да си спомня колко странна е всъщност ситуацията.

Убиец в скута ми

Убиец в скута ми

Убиец в скута ми

Поглеждам надясно.

Краката на Уорнър са върху коленете на Адам, който изглежда не по-малко сконфузен от мен.

— Търпение, хора — казва Кенджи, карайки танка към базата на Пункт Омега. — Знам, че ви поставям в безумно шантаво положение, но не разполагах с много време да измисля по-удачен план.

Той поглежда към двама трима ни, но никой не проговаря, докато…

— Толкова се радвам, че сте добре, момчета. — Казвам го така, сякаш тези 13 срички са седели в мен твърде дълго, сякаш съм ги изблъскала, прогонила от устата си, и чак тогава осъзнавам колко разтревожена съм била, че тримата няма да се върнем живи. — Толкова, толкова много се радвам, че сте добре.

Дълбоко, умислено, равномерно дишане около мен.

— Как се чувстваш? — пита ме Адам. — Ръката ти… добре ли си?

— Да. — Свивам китката си, стараейки се да не изтръпна от болка. — Май ще трябва да ходя с превръзка известно време, но иначе съм добре. Ръкавиците и тези метални чудесии доста помогнаха. — Размърдвам пръсти. Оглеждам ръкавиците си. — Няма нищо счупено.

— Беше направо върхът — казва ми Кенджи. — Спаси ни кожите.

Поклащам глава.

— Кенджи… онова, дето се случи в къщата… много съжалявам, просто…

— Ей, какво ще кажеш да не говорим за това точно в момента, става ли?

— Какво има? — пита тревожно Адам. — Какво е станало?

— Нищо — отвръща бързо Кенджи.

Адам не му обръща внимание. Поглежда към мен.

— Какво е станало? Добре ли си?

— Да, просто… просто… — Трудно ми е да говоря. — Случилото се с… бащата на Уо…

Кенджи изругава шумно.

Устата ми замръзва отворена.

Осъзнавам какво съм изрекла и бузите ми пламват. Спомням си какво бе казал Адам малко преди да излезем от къщата. Той внезапно побледнява, стисва устни и извръща поглед към малкото прозорче на танка.

— Вижте какво… — подхваща Кенджи и се прокашля. — Няма смисъл да го обсъждаме точно сега, ясно? Всъщност, като се замисля, предпочтам да не казваме и дума по въпроса. Понеже тая работа е прекалено смахната, за да…

— Дори не знам как е възможно — прошепва Адам. Изместил е поглед право напред и мига-мига-мига с очи. — Мислех си, че сънувам. — Казва той. — Че всичко това е просто халюцинация. Но пък — той отпуска глава в ръцете си, засмивайки се дрезгаво, — не мога да забравя това лице.

— Не си ли… не си ли виждал върховния главнокомандващ на живо? — осмелявам се да попитам. — Или поне на снимка…? Не са ли ти го показали в армията?

Адам поклаща глава.

— Вечно е държал да бъде невидим, така да се каже — обажда се Кенджи. — Извличаше някакво перверзно удоволствие от това да е невидимата власт.

— Заради страха от неизвестното, предполагам?

— Нещо такова. Чувал съм, че не искал да вижда снимката си никъде… не изнасяше публични речи. Явно си мисли, че разкривайки лицето си пред народа, става уязвим. Просто човек. А открай време обича да плаши хората до смърт. Да се изживява като непобедима сила. Заплаха. Как да се бориш с нещо, което дори не виждаш? Което не можеш да откриеш?

— Затова появата му тук е била такова голямо събитие — размишлявам на глас.

— Именно.

— Но нали мислеше баща си за мъртъв? — питам Адам. — Каза ми, че е починал.

— Само да вметна — обажда се Кенджи, — че още гласувам за варианта "мълчанието е злато". Просто да си кажа. За да сте наясно. Изразявам мнение.

— Така си мислех — проронва Адам, без да ме поглежда. — Така ми бяха казали.

— Кой? — пита Кенджи. Хваща се в грешка. Настръхва. — Мамка му! Добре де. Добре. Хубаво. Любопитно ми е.

Адам свива рамене.

— Вече всичко започва да ми се изяснява. Всички загадки около живота ми. Колко трудно ни беше с Джеймс. След като майка ни почина, баща ни изобщо не се прибираше, освен ако не искаше да се напие и да пребие някого. Явно е водил съвършено различен живот някъде другаде. Затова постоянно ни е оставял сами с Джеймс.

— Нещо не ми се връзва — коментира Кенджи. — Не това, че баща ти е гадняр, ами цялата картинка. Щом с Уорнър сте братя, ти си на осемнайсет, а Уорнър е на деветнайсет, а пък Андерсън никога не се е разделял с майката на Уорнър…

— Родителите ми не са се женили — казва Адам и очите му се ококорват, докато произнася последната дума, сякаш всички липсващи парчета от пъзела най-сетне си идваха на мястото.

— Бил си извънбрачно дете? — казва Кенджи с отвращение. — Ух, не се засягай, ама не мога да си представя, че Андерсън би завързал пламенна любовна авантюра. Направо е откачено.

Адам изглежда така, сякаш се е превърнал в ледник.

— Божичко — прошепва той.

— Добре де, но защо му е изобщо да се забърква в любовни авантюри? — чуди се Кенджи. — Никога не съм я разбирал тая глупост. Щом не си щастлив с една жена, просто я напусни. Не ѝ изневерявай. Прав ли съм? — Изкисква се. — Естествено, че съм прав. Не е нужно да си гений, за да се досетиш. Така де — поколебава се той, — предполагам, че е било любовна авантюра. — Забил е поглед в предното стъкло на танка и не вижда изражението по лицето на Адам. — Може и да не имало нищо общо с любовта. Може да е било просто поредната мъжка заигравка, ако раз… — Усеща се и млъква. — Мамка му! Видяхте ли, ето защо не говоря с хората за личните им проблеми…

— Любов беше — казва Адам, едва дишайки. — Нямам представа защо не се е оженил за нея, но знам, че я обичаше. За нас никога не му е пукало — добавя, — но тя беше друго нещо. Всичко правеше единствено заради нея. Малкото пъти в месеца, когато се прибираше, ме караше да стоя в стаята си. И да пазя тишина. Трябваше да почукам на собствената си врата и да поискам разрешение да изляза дори за да отида до тоалетната. И винаги побесняваше, когато майка ми ме пускаше. Не искаше да ме вижда, освен ако не беше наложително. На мама ѝ се налагаше да ми носи вечеря тайно, за да не ѝ се развика, че ме прехранвала и не оставяла нищо за себе си. — Казва той, клатейки глава. — А положението се влоши още повече след раждането на Джеймс.

Адам мига, сякаш ослепява.

— Когато почина — продължава той и вдишва дълбоко, — обвини мен за смъртта  ѝ. Все ми разправяше, че аз съм виновен, задето се разболяла. Че все съм искал прекалено много, че тя не се хранела достатъчно, че изнемощявала от грижи по нас, че се отказала… от всичко заради нас. Заради мен и Джеймс. — Веждите му се сближават. — А аз му вярвах толкова дълго време. Живеех с мисълта, че затова ни е напуснал. Че това е наказанието ни. Че го заслужавам.

Прекалено ужасена съм, за да проговоря.

— След това просто… изобщо не се появяваше, докато растях — продължава Адам, — а дойдеше ли, вечно се държеше отвратително. Когато майка ми почина, просто… обезумя. Идваше у дома само колкото да се накваси. Караше ме да заставам пред него и ме замеряше с празни бутилки. Но дръпнех ли се… дръпнех ли се…

Той преглъща сухо.

— Само това правеше — казва Адам с поутихнал глас. — Идваше у дома. Напиваше се. Пребиваше ме. Бях на четиринайсет, когато престана да се прибира. — Адам се взира в разтворените си длани. — Всеки месец ни изпращаше пари, с които да преживяваме, а накрая… — Умълчава се за момент. — Две години по-късно получавам писмо от чисто новото ни правителство, известяващо ме, че баща ми е починал. Реших, че вероятно се е накъркал и е направил някоя глупост. Изскочил е пред някоя кола например. Удавил се е в океана. Знам ли. Нямаше значение. Радвах се, че е мъртъв, но трябваше да оставя училището. Записах се в армията, защото вече нямахме източник на пари и не вярвах да си намеря работа, а трябваше някак да се грижа за Джеймс.

Адам поклаща глава.

— Остави ни без нищо, без пукната пара, без парче месо, за да оцелеем, а сега седя тук, в този танк, бягам от глобална война, организирана с помощта на собствения ми баща — от гърдите му се изтръгва силен, празен смях, — а вторият най-презрян от мен човек на планетата лежи в безсъзнание в скута ми. — Вече се смее, залива се от смях, от недоумение, вкопчил ръка в косата си, дърпайки корените и, впивайки пръсти в черепа си. — И той ми е брат. Моя плът и кръв. Баща ми е водил втори живот без мое знание и вместо да е мъртъв, за какъвто го смятах, ми дава брат, който ме изтезава почти до смърт в кланица… — Той прокарва треперлива ръка през лицето си и внезапно рухва, внезапно се срива, внезапно губи контрол и ръцете му се тресат, и трябва да ги свие в юмруци, и ги притиска към челото си, и казва: — Той трябва да умре.

А аз не дишам, не поемам нито глътка въздух, просто нищичко, когато казва:

— Трябва да убия баща си.

Четирийсет и втора глава

Ще ти разкрия една тайна.

Не съжалявам за постъпката си. Никак не съжалявам.

В интерес на истината, ако ми се отдаде шанс да я повторя, този път ще е както трябва. Ще застрелям Андерсън право в сърцето.

И то с удоволствие.

Четирийсет и трета глава

Дори не знам откъде да започна.

Болката на Адам е като шепа мраморни топчета, запратени в лицето ми, шепа слама, натикана в гърлото ми. Адам няма родители, а баща, който го е биел, малтретирал, изоставил го е, само и само да съсипе света… и му е завещал чисто нов брат, който е абсолютна негова противоположност във всяко едно отношение.

Уорнър, чието малко име вече не е мистерия, Адам, чиято фамилия не е Кент.

Кент е презимето му, така ми е казвал. Казвал ми е, че не искал да има нищо общо с баща си, затова не се представял с истинската си фамилия. Поне по това си прилича с брат си.

Това, както и фактът, че и двамата са донякъде неуязвими от допира ми.

Адам и Ейрън Андерсън.

Братя.

Седя в стаята си, в мрака и се мъча да си представя Адам като брат на недорасло момче, дете, чиято омраза към баща му го подтиква към поредица от безразсъдни решения в хода на живота му. Двама братя. Два коренно различни избора.

2 коренно различни живота.

Касъл ме навести тази сутрин, ранените вече са настанени в медицинското крило и лудостта най-сетне е постихнала, а той дойде и ми каза:

— Госпожице Ферърс, вчера проявихте изключителна смелост. Исках лично да ви изкажа признателността си и да ви благодаря за подкрепата. Не знам дали щяхме да се справим без ваша помощ.

Усмихнах му се, преглътнах комплимента с известна трудност и реших, че е приключил, когато каза:

— Всъщност съм толкова впечатлен, че бих искал да ви предложа първата ви официална мисия в Пункт Омега.

Първата ми официална мисия.

— Проявявате ли интерес? — попита ме той.

Отвърнах му, че да, да, да, разбира се, че проявявам интерес, определено проявявам интерес, проявявам огромен интерес най-сетне да получа работа, истинско назначение… а той се усмихна и каза:

— Много се радвам да го чуя. Защото не се сещам за по-подходящ човек за тази позиция.

Сияя от щастие.

Слънцето, луната и звездите ме извикаха и казаха: "Намали сиянието, ако обичаш, защото ни заслепяваш", а аз не ги послушах, продължих да сияя. После помолих Касъл да ми обясни в какво се състои новото ми официално назначение. Онова, което смята, че е точно за мен.

И той отвърна:

— Бих искал да ви поверя новия ни гост и разпитите му.

Спрях да сияя.

Вперих неразбиращ поглед в Касъл.

— Естествено, целият процес ще протича под мое наблюдение — продължи Касъл, — затова спокойно можете да ми отправяте всякакви въпроси. Но при всички случаи ще трябва да се възползваме от присъствието му тук, а за целта трябва да го накараме да проговори. — Касъл се умълча за момент. — Като че ли… изпитва някакво странно увлечение по вас, госпожице Ферърс, и дано ми простите, но смятам, че е наш дълг да извлечем максимална полза от това. Не можем да си позволим да пренебрегнем никое отдало ни се преимущество. Всяка информация за плановете на баща му или местонахождението на заложниците може да се окаже… несъмнено ще е безценна за каузата ни. А не разполагаме с много време. — Каза той. — Опасявам се, че ще трябва да започнете веднага.

Тогава помолих света да се отвори, казах си: свят, моля те, отвори се, защото бих искала да падна в река от лава и да умра… поне малко, но светът не ме чуваше, защото Касъл продължаваше да говори.

— Може би ще успеете да го вразумите. Нека разбере, че целта ни не е да го нараним. Убедете го да ни помогне с освобождаването на останалите заложници.

— О — казах уверено аз, — значи, той е в килия? Зад решетки?

Но Касъл се засмя, разведрен от внезапната ми, неочаквана наивност, и каза:

— Не ставайте глупава, госпожице Ферърс. Тук нямаме подобно нещо. Никога не ми е хрумвало, че ще ни се наложи да държим заложници в базата на Пункт Омега. И все пак, да, затворен е в стая и да, вратата е заключена.

— Значи, искате от мен да вляза в стаята му? — попитах. — Да остана насаме с него?

Спокойна! Разбира се, че бях спокойна. Бях пълната, абсолютна противоположност на спокойствието.

Тогава обаче челото на Касъл се сбърчи угрижено.

— Затруднява ли ви това? — попита ме той. — Реших, че тъй като не може да ви докосва, няма да се страхувате от него като всички останали. Той е наясно със способностите ви, нали така? Предполагам ще е достатъчно умен да стои настрана от вас.

Много интересно се получи, защото усещах как цяла кофа с лед се изсипва върху главата ми, ледената вода се стича шурти просмуква се в костите ми… и всъщност… не, изобщо не беше интересно, защото трябваше да кажа:

— Да. Добре. Да, разбира се. Почти забравих. Естествено, че не може да ме докосва, напълно прав сте, господин Касъл, сър, какво ме прихваща?

Касъл изглеждаше облекчен, сякаш току-що се беше потопил във вир, който се оказваше топъл, напук на очакванията му да е леденостуден.

Сега съм тук, седя по абсолютно същия начин, както преди 2 часа и започвам да се чудя...

колко ли време

ще успея да опазя тайната си.

Четирийсет и четвърта глава

Това е вратата.

Тази тук, точно пред мен, зад нея държат Уорнър. Няма прозорци и няма как да погледна в стаята и започвам да възприемам тази ситуация като точния антоним на един прекрасен ден.

Да.

Ще вляза в тази стая невъоръжена, защото пистолетите са заключени в оръжейното помещение и защото аз самата съм смъртоносна, така че не са ми необходими. Никой здравомислещ човек не би ме докоснал дори с пръст, никой, освен Уорнър, разбира се, чийто обезумял опит да осуети бягството ми през прозореца доведе до едно откритие — че може да ме докосва, без да пострада.

И не съм казала на жива душа.

Всъщност си втълпявах, че ми се е сторило, докато Уорнър не ме целуна и не ми се обясни в любов, и тогава осъзнах, че повече не мога да се преструвам на сляпа. Но от онзи ден са минали едва 4 седмици и просто не знаех как да подхвана темата. Надявах се да не ми се налага. Отчаяно се надявах да не ми се налага.

А сега как да кажа на някого, как да кажа на Адам, че човекът, когото мрази най-много в целия свят — на второ място след баща си, — е единственият друг човек, освен него, който може да ме докосва? Че вече ме е докосвал, че ръцете му познават извивките на тялото ми, а устните му — вкуса на устата ми, макар и не по моя воля?

Не и сега. Не и след всичко случило се.

Само себе си мога да виня за създалата се ситуация. И трябва сама да се справя с нея.

Стягам се и пристъпвам напред.

На пост пред вратата на Уорнър стоят двама мъже, които виждам за пръв път. Не е кой знае какво успокоение, но все пак някакво. Кимвам им за поздрав и те ми отвръщат с такъв ентусиазъм, че направо се питам дали не са се припознали.

— Много сме ти благодарни, че дойде — казва ми единият, чиято дълга и чорлава руса коса пада в очите му. — Буйства жестоко, откакто се събуди; хвърля разни неща из стаята, опитва се да бутне стените, заплашва да ни избие до крак. Казва, че само с теб ще говори, и се успокои чак когато го уверихме, че идваш.

— Наложи се да изнесем всички мебели от стаята — добавя другият страж, гледайки ме с ококорени от изумление кафяви очи. — Чупеше всичко наред. Отказва дори да се храни.

Антоним на един прекрасен ден.

Антоним на един прекрасен ден.

Антоним на един прекрасен ден.

Съумявам да се усмихна вяло и ги уверявам, че ще направя всичко по силите си да го укротя. Те кимват, искрено вярвайки, че съм способна на нещо, на което аз самата знам, че не съм, и отключват вратата.

— Просто почукай, когато си готова — казват ми. — Викни и ще ти отворим.

Аз кимам разбиращо и се мъча да не обръщам внимание на факта, че съм по-притеснена, отколкото при срещата с баща му. Тревожа се да остана насаме с него, без да знам какво може да ми причини и на какво е способен, и съм толкова объркана, защото вече дори не знам кой е.

Той е 100 различни човека.

Той е човекът, който ме принуди да измъчвам невръстно детенце против волята ми. Той е хлапето, достатъчно изтормозено, достатъчно психически нестабилно, че да опита да убие собствения си баща в съня му. Той е момчето, което застреля един дезертьор в челото, момчето, възпитавано да бъде хладнокръвен, безсърдечен убиец от мъж, в когото се е лъгало, че може да има вяра. Виждам Уорнър като дете, отчаяно търсещо одобрението на баща си. Виждам го като главнокомандващ на цял сектор, решен да ме пороби, да ме използва като инструмент. Виждам го как храни едно улично куче. Виждам го как изтезава Адам почти до смърт. После го чувам да казва, че ме обича, усещам го да ме целува с такава неочаквана страст и забрава, че не знам-не знам-не знам какво се крие зад вратата.

Не знам кой ще е този път. Коя страна от себе си ще ми покаже днес.

Но после се замислям, че навярно този път ще е различно. Защото сега е на моя територия и винаги мога да извикам помощ, ако нещо се обърка.

Няма да ме нарани.

Надявам се.

Четирийсет и пета глава

Влизам.

Вратата се затръшва зад мен, но превъплъщението на Уорнър, което намирам вътре, ми е напълно непознато. Седи на пода, облегнал гръб на стената, изпънал пред себе си крака, кръстосани в глезените. Облечен е само с чорапи, обикновена бяла тениска и черни панталони. Палтото, обувките и елегантната му риза са захвърлени на пода. Тялото му е атлетично и мускулесто и гърдите му опъват тениската почти до пръсване, косата му е рошава, навярно за пръв път в живота му.

Но не поглежда към мен. Не вдига очи дори когато пристъпвам по-близо. Не помръдва.

Отново съм забравила как се диша.

И тогава…

— Имаш ли някаква представа — проговаря тихо той — колко пъти четох това? — Вдига ръка, но не и глава, и ми показва малкото пожълтяло правоъгълниче, което държи с два пръста.

А аз се питам как е възможно толкова юмруци да се забият в корема ти едновременно.

Тефтерчето ми.

Държи тефтерчето ми.

Разбира се, че е то.

Не е за вярване, че съм го забравила. Последно го видях у него, последно беше в негови ръце. Отне ми го, когато разбра, че го крия в джоба на роклята си, и то точно преди да избягам, точно преди двамата с Адам да скочим през прозореца и да хукнем. Точно преди Уорнър да осъзнае, че може да ме докосва.

А сега мисълта, че е прочел най-болезнените ми разсъждения, най-мъчителните ми признания — думите, които бях изляла на листа в нетърпима самота, сигурна, че ще умра в онази килия, толкова сигурна, че никой няма да ги прочете… мисълта, че е чул отчаяния шепот на най-съкровеното кътче на съзнанието ми…

Тази мисъл ме кара да се чувствам напълно, непоносимо гола.

Вцепенена.

Така уязвима.

Той отваря тефтерчето на произволна страница. Плъзва поглед по нея и накрая спира. Най-сетне вдига очи, по-пронизителни, по-искрящи, в по-красив нюанс на зеленото, отколкото преди, а сърцето ми препуска така бързо, че вече дори не го усещам.

Той зачита.

— Не… — проронвам аз, но вече е твърде късно.

— Седя тук всеки ден — чете той. — 175 дни дотук. Понякога ставам и се протягам и усещам наблъсканите в тялото ми сковани кокали, скърцащи стави, потъпкан дух. Развъртам рамене, примигвам с очи, броя секундите, пълзящи нагоре по стените, минутите, тръпнещи под кожата ми, и си напомням да дишам. Понякога позволявам на устата си да се открехне съвсем мъничко; обхождам с върха на езика си задната страна на зъбите си и вътрешните очертания на устните си и се разхождам из тясното пространство, проследявам с пръсти линиите на пукнатините в бетона и се питам, питам се какво ли ще е да проговоря на глас и някой да ме чуе. Стаявам дъх, ослушвам се за нещо, каквото и да е, всякакъв звук на живот и се дивя на красотата, на невъзможната възможност да чуя нечий дъх до ухото си.

Той притиска юмрук към устата си за момент, а после продължава:

— Спирам. Заставам мирно. Затварям очи и опитвам да си спомня какъв е животът отвъд тези стени. Чудя се какво ли ще е да знам, че не сънувам, че това самотно съществувание не е заключено в собственото ми съзнание. Наистина — шепне той, рецитирайки думите по памет, отпуснал глава на стената зад себе си, затворил очи, — наистина се чудя, не спирам да мисля за това. Какво ли ще е да сложа край на живота си. Защото така и не разбрах, още не мога да определя, до ден днешен не знам със сигурност дали всъщност съм жива, или не. Затова седя тук. Седя тук всеки божи ден.

Вкоренена съм в земята, замръзнала в собствената си кожа, неспособна да помръдна нито напред, нито назад от страх, че може да се събудя и да осъзная, че това наистина се случва. Имам чувството, че ще умра от срам, от това посегателство над тайните ми, и ми се иска да избягам и да бягам, и да бягам, и да бягам, и да бягам…

— Бягай, казвам си. — Уорнър отново е взел тефтерчето ми.

— Моля те — казвам му. — Моля те, с-спри…

Той вдига поглед, взира се в мен, сякаш вижда вътрешността ми, сякаш иска и аз да видя неговата, после спуска очи, прокашля се и отново зачита от дневника ми.

— Бягай, казвам си. Бягай, докато дробовете ти не се предадат, докато вятърът не забрули свирепо парцаливите ти дрехи, докато не се превърнеш в тъмно петънце на хоризонта.

Бягай, Джулиет, бягай по-бързо, бягай, докато костите ти не се прекършат и пищялите ти не се разцепят, и мускулите ти не атрофират, и сърцето ти не се пръсне, защото винаги е било твърде голямо за гръдния ти кош и е туптяло твърде бързо твърде дълго… и бягай.

Бягай-бягай-бягай, докато не спреш да чуваш стъпките им зад гърба си. Бягай, докато не хвърлят бухалките и крясъците им не се разсеят във въздуха. Бягай с отворени очи и затворена уста и заприщи реката, напираща зад клепачите ти. Бягай, Джулиет.

Бягай, докато не паднеш от умора.

Гледай сърцето ти да е спряло, преди да те достигнат. Преди да те докоснат.

Бягай, казах.

Стискам юмруци до болка, стискам челюсти до изтръпване — правя каквото мога да залича тези спомени. Не искам да си спомням. Вече не искам да мисля за тези неща. Не искам да мисля с какво друго съм изпълнила тези страници, какво друго знае Уорнър за мен, как ме възприема сега. Колко ли жалка, самотна и отчаяна съм в очите му. Не знам защо ме е грижа.

— Знаеш ли — казва той, затваря дневника и слага ръка върху корицата му. Пази го. Взира се в него. — Не можах да спя с дни, след като прочетох тази част. Изгарях от желание да науча кои хора са те гонили по улицата, от кого си бягала. Исках да ги намеря — казва с тих глас — и да изтръгна крайниците им един по един. Исках да ги убия по начини, които биха те ужасили.

Вече треперя, а устните ми шепнат:

— Моля те, моля те, върни ми го.

Той опира пръсти в устните си. Килва леко глава назад. Усмихва се странно, безрадостно. Казва:

— Вероятно предполагаш колко съжалявам. Че… — той преглъща — … че те целунах така. Да си призная, нямах представа, че ще получа куршум заради това.

Чак сега осъзнавам нещо.

— Ръката ти — прошепвам изумено. Превръзката я няма. Движи се без всякакво затруднение. Няма синини, нито подуване, нито белези.

Усмивката му е крехка.

— Да — казва той. — Беше напълно излекувана, когато се събудих в тази стая.

Соня и Сара. Помогнали са му. Чудя се защо ли му е нужно някой от тукашните да проявява такава добрина към него. Насилвам се да отстъпя назад.

— Моля те — казвам му. — Тефтерчето ми, то…

— Повярвай ми — прекъсва ме той, — за нищо на света не бих те целунал, ако не мислех, че го искаш.

Толкова съм смаяна, толкова изумена, че за момент забравям за тефтерчето си. Отвръщам на тежкия му поглед. Съумявам да уравновеся гласа си.

— Казах ти, че те мразя.

— Да — потвърждава той. Кимва с глава. — Е, ще се изненадаш колко хора ми казват същото нещо.

— Едва ли.

Устните му потрепват.

— Опита да ме убиеш.

— И това ти се струва забавно?

— О, да — отвръща той с нарастваща усмивка. — Намирам го за очарователно. — Пауза. — Искаш ли да ти кажа защо?

Взирам се в него.

— Защото през цялото време ми повтаряше — обяснява той, — че не искаш да нараняваш никого. Че не искаш да убиваш хора.

— Така е.

— С изключение на мен?

Всичките ми букви са изчезнали. Думите също. Някой е задигнал целия ми речник.

Думите му са като ножове, убиват ме.

— Толкова лесно взе това решение — продължава той. — Толкова бързо. Имаше пистолет. Искаше да избягаш. Натисна спусъка. И това е.

Аз съм лицемер. Прав е.

Постоянно си втълпявам, че нямам желание да убивам човешки същества, но винаги успявам да намеря рационално обяснение на действията си.

Уорнър. Касъл. Андерсън.

Всеки от тях съм искала да убия в даден момент. И щях.

Какво става с мен?

Допуснах жестока грешка, идвайки тук. Приемайки назначението. Не бива да оставам насаме с Уорнър. Не и при тези обстоятелства. Присъствието му поражда у мен болка, която не искам да си обясня.

Трябва да изляза оттук.

— Не си тръгвай — прошепва той, отново залепил очи в тефтерчето ми. — Моля те. — Казва. — Поседни за малко. Остани с мен. Просто искам да видя. Дори не е нужно да казваш каквото и да било.

Една обезумяла, зашеметена част от мозъка ми наистина иска да седне до него, да чуе думите му, но тогава се сещам за Адам и за това какво би си помисли, ако научи, какво би казал, ако беше тук и разбереше, че искам да остана в компанията на същия онзи човек, който го простреля в крака, изпотроши ребрата му и го върза за конвейера в изоставена кланица, за да изтече кръвта му капка по капка.

Сигурно съм полудяла.

Въпреки това не помръдвам от мястото си.

Уорнър се отпуска на стената.

— Искаш ли да ти почета?

Аз клатя и клатя и клатя глава и шепна:

— Защо го правиш?

Като че ли се кани да ми отговори, но размисля в последния момент. Извръща поглед. Вдига очи към тавана и се усмихва съвсем лекичко.

— Знаеш ли — казва, — още щом те видях, разбрах, че в теб има нещо. Нещо различно. Една нежност в очите ти. Сурова. Сякаш още не се беше научила да криеш сърцето си от света. — Той кима в потвърждение на някаква мисъл, която дори не искам да си представям. — Когато открих това — казва с прочувствен глас, потупвайки корицата на тефтерчето ми, — изпитах такава… — веждите му се сключват в гримаса на недоумение, смутеност — … такава невероятна болка. — Щом най-накрая вдига поглед към мен, изглежда като съвършено друг човек. Сякаш се мъчи да преглътне някаква горчилка или да реши безкрайно заплетено уравнение. — Имах чувството, че срещам приятел за пръв път в живота си.

Защо ли ръцете ми треперят?

Поема дълбоко въздух. Свежда поглед. Прошепва:

— Толкова съм уморен, скъпа моя. Толкова, толкова уморен.

Защо ли сърцето ми препуска така?

— Колко време имам — пита след момент, — докато ме убият?

— Да те убият ли?

Той втренчва поглед в мен.

Толкова съм изненадана, че думите сами изхвърчават от устата ми.

— Нямаме намерение да те убиваме — казвам му. — Нито да те нараняваме. Просто искаме да те използваме, за да си върнем хората. Държим те като заложник.

Очите на Уорнър се разширяват, раменете му се напрягат.

— Какво?

— Нямаме причина да те убиваме — обяснявам аз. — Просто искаме да изтъргуваме твоя живот за…

От гърлото му се разнася гръмък, плътен смях. Той поклаща глава. Усмихва ми се така, както го е правил само веднъж досега; гледа ме, сякаш съм най-сладкото нещо, което някога ще изяде.

Тези трапчинки.

— Мило ми, скъпо, прелестно момиче — казва той. — Хората ти сериозно са надценили привързаността на баща ми към мен. Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но залавянето ми не ви дава преимуществото, на което сте се надявали. Съмнявам се, че баща ми дори е забелязал липсата ми. Затова бих ви помолил или да ме убиете, или да ме пуснете. Само не губете времето ми между тези четири стени.

Проверявам джобовете си за резервни думи и изречения, но не откривам никакви, нито едно наречие, нито един предлог, няма дори едно самотно причастие, тъй като за толкова чудата молба просто не съществува отговор.

Уорнър продължава да ми се усмихва, а раменете му се тресат от потиснат смях.

— В искането ти няма никаква логика — казвам му накрая. — На никого не му харесва да е заложник…

Той поема малка глътка въздух. Прокарва ръка през косата си. Свива рамене.

— Хората ти си губят времето — заявява. — Отвличането ми няма да ви е от никаква полза. Това поне — казва той — мога да ти гарантирам.

Четирийсет и шеста глава

Време за обяд.

Двамата с Кенджи седим от едната страна на масата, а Адам и Джеймс от другата.

Вече от половин час обсъждаме разговора ми с Уорнър. Естествено, пропуснах да спомена частта за дневника ми, макар че започвам да се питам дали не беше редно. Започвам да се питам и дали не е време да разкрия истината, че Уорнър може да ме докосва. Но погледна ли към Адам, губя решителност. Дори не знам защо Уорнър може да ме докосва. Може би Уорнър е щастливата случайност, за каквато първоначално смятах Адам. Може би всичко това е просто космическа шега за моя сметка.

Още не знам как да постъпя.

Но някак подробностите около разговора ми с Уорнър ми се струват твърде лични, твърде срамни, за да ги споделя. Не искам никой да научава например, че Уорнър ми се е обяснил в любов. Не искам никой да научава, че тефтерчето ми е у него и че го е прочел. Адам е единственият друг човек, който знае за съществуването му, но той поне имаше благоприличието да не нарушава личното ми пространство. Именно той спаси дневника ми от психодиспансера, той ми го върна. Но ме увери, че не го е чел. Каза, че знаел колко лични трябва да са мислите, описани вътре, и не искал да ги чете без разрешение.

Уорнър обаче най-безскрупулно беше претършувал съзнанието ми.

Вече съм толкова по-напрегната край него. Дори мисълта да съм в компанията му опъва нервите ми, кара ме да се чувствам уязвима. Ужасно е, че знае тайните ми. Че познава най-съкровените ми размисли.

Не той трябва да е човекът, знаещ каквото и да било за мен.

Той трябва да е. Онзи от другата страна на масата. Онзи с тъмносините очи и тъмнокестенявата коса, онзи с ръцете, докосвали сърцето ми, тялото ми. Искам го. Винаги ще го искам.

А той не изглежда добре в момента.

Адам е свел глава, свъсил е вежди, сключил е ръце на масата пред себе си. Дори не е докоснал храната си и не е продумал дума, откакто разказах накратко за срещата си с Уорнър. Кенджи е също толкова мълчалив. Всички са малко по-сериозни след битката; загубихме няколко души от Пункт Омега.

Вдишвам дълбоко и правя още един опит.

— Е, какво мислите? — питам ги. — За онова, което каза за Андерсън? — Нарочно не използвам думата "баща", особено около Джеймс. Не знам какво му е разкрил Адам, ако изобщо му е разкрил нещо, а не искам да се бъркам в личните им отношения. Още по-лошото е, че Адам не е проронил и дума по въпроса, откакто се върнахме, а вече минаха 2 дни. — Прав ли е според вас, че на Андерсън и окото му няма да мигне, като научи, че сме го пленили?

Джеймс се размърдва на пейката, оглеждайки ни с присвити очи, докато дъвче храната си, сякаш иска да запамети целия ни разговор.

Адам потрива челото си.

— Това — обажда се накрая — може да се окаже в наша полза.

Кенджи сбърчва вежди, кръстосва ръце и се привежда напред.

— Да. Странно е. Не сме чули нищо от противниковия лагер, а вече минаха повече от четирийсет и осем часа.

— На какво мнение е Касъл? — питам аз.

Кенджи свива рамене.

— Много е напрегнат. Намерихме Иън и Емъри в доста лошо състояние. Май още не са дошли в съзнание, макар че Соня и Сара се трудят неуморно, за да им помогнат. Явно се тревожи, че няма да успеем да си върнем Уинстън и Брендън.

— Може би — намесва се Адам — затишието се дължи на факта, че простреля Андерсън и в двата крака. Може би просто се възстановява.

Едва не се задавям с водата, която току-що съм отпила. Надниквам към Кенджи, за да проверя дали ще поправи Адам, но той дори не трепва. Затова си замълчавам.

Кенджи кима с глава. Казва:

— Вярно. Да. Почти бях забравил за това. — Пауза. — Има логика.

— Прострелял си го в краката? — пита Джеймс, опулил очи срещу Кенджи.

Кенджи се прокашля, но умишлено не поглежда към мен. Чудя се защо ли ме защитава. Защо смята за нужно да скрие истината за случилото се.

— Аха — отговаря накрая и отхапва от храната си.

Адам вдишва дълбоко. Избутва нагоре дългите ръкави на тениската си и изучава с поглед концентричните кръгове, татуирани по ръцете му, военни спомени от някогашния му живот.

— Но защо? — Джеймс се обръща към Кенджи.

— Защо какво, хлапе?

— Защо не го уби? Защо само си го прострелял в краката? Нали уж каза, че бил най-лошият? Причината за всичките ни проблеми?

Кенджи се умълчава за момент. Стиснал е лъжицата си и рови с нея из храната. Накрая я оставя. Махва на Джеймс да дойде на нашата пейка. Аз се плъзвам настрани, за да му направя място.

— Ела тук — казва на Джеймс и го притиска плътно до дясната страна на тялото си. Джеймс прегръща Кенджи през кръста, а той спуска ръка и разрошва косата му.

Нямах представа, че са станали толкова близки.

Все забравям, че тримата са съквартиранти.

— Така. Готов ли си за един урок? — казва Кенджи на Джеймс.

Малкият кимва.

— Слушай сега: Касъл винаги ни учи, че не можем просто да отрежем главата, нали разбираш? — Той се поколебава, събира мислите си. — Убиваме главатаря на лошите и какво? Какво ще постигнем?

— Мир по света — отговаря Джеймс.

— Грешка. Масов хаос. — Кенджи поклаща глава. Потрива върха на носа си. — А хаосът е много по-труден за побеждаване.

— Ами тогава как да победим?

— Хм — казва Кенджи. — Там е въпросът. Можем да отстраним водача на вражеските сили чак когато сме готови за пълен преврат, когато вече имаме нов водач, който да заеме мястото на стария. Народът се нуждае от някого, който да го сплотява, нали така? А ние още нямаме готовност. — Той вдига рамене. — Това трябваше да е атака срещу Уорнър; него ако бяхме отстранили, нямаше да е фатално. Но свалим ли Андерсън, навличаме си тотална анархия из цялата страна. А анархията дава шанс на друг, на някой още по-лош, който да поеме контрола преди нас.

Джеймс казва нещо в отговор, но не го чувам.

Адам се взира в мен.

Втренчва се в мен, без да го прикрива. Не извръща поглед. Не казва нито дума. Погледът му пътува от очите ми към устата ми, задържа се върху устните ми твърде дълго. Накрая го отмества, но само след секунда очите му отново се впиват в моите. По-дълбоко. По-гладно.

Сърцето започва да ме боли.

Наблюдавам напрегнатото движение на гърлото му. Вълнението на гърдите му. Стегнатата му челюст и съвършено неподвижната стойка на тялото му. Не казва нищо, нищичко.

Толкова отчаяно искам да го докосна.

— Тарикат такъв. — Кенджи се киска и клати глава в отговор на нещо, казано от Джеймс. — Много добре знаеш, че нямах това предвид. Както и да е — въздъхва той, — още не сме готови да се справим с такъв калибър безредие. Ще отстраним Андерсън чак когато имаме готовност да поемем властта. Това е единственият правилен подход.

Адам става рязко. Избутва недокоснатата си купа с храна и се прокашля. Поглежда към Кенджи.

— Значи, затова не си го очистил, когато имаше шанса.

Кенджи се почесва неловко по тила.

— Виж какво, човече, ако имах някаква представа, че…

— Забрави — прекъсва го Адам. — Направил си ми услуга.

— Какво искаш да кажеш? — пита Кенджи. — Ей… накъде тръгна…

Но Адам вече се е отдалечил.

Четирийсет и седма глава

Тръгвам след него.

Адам излиза от трапезарията и поема по празния коридор, а аз го следвам, макар и да знам, че не бива. Знам, че не бива да говоря с него, не бива да поощрявам чувствата си към него, но се тревожа. Безпомощна съм срещу тревогата. Той се затваря в себе си, загубва се в свят, до който нямам достъп, а дори нямам право да го обвинявам за това. Мога само да гадая какво преживява в момента. Скорошните разкрития биха довели по-слаб човек до пълна лудост. И въпреки че напоследък успяваме да работим заедно, в подобни напрегнати ситуации не ни остава почти никакво време за личните ни грижи.

А аз трябва да знам дали е добре.

Не мога просто да спра да се интересувам от него.

— Адам?

Гласът ми го спира. Гръбнакът му видимо се сковава от изненада. Той се обръща и наблюдавам как по лицето му само за няколко секунди се изреждат надежда, недоумение, тревога.

— Какво има? — пита ме той. — Всичко наред ли е?

И за отрицателно време вече е пред мен, цялото му почти двуметрово тяло, и аз се давя в спомени и чувства, които дори не съм опитала да забравя. Мъча се да се сетя за какво исках да говоря с него. Защо изобщо му казах, че не можем да бъдем заедно. Защо ми е да се лишавам от възможността да прекарам дори 5 секунди в обятията му, а той изрича името ми и казва:

— Джулиет… какво има? Станало ли е нещо?

Толкова отчаяно искам да отвърна да, да, стават ужасяващи неща и ми е тежко, толкова ми е тежко и съм уморена, просто искам да се хвърля в прегръдката ти и да забравя света около себе си. Вместо това успявам да вдигна поглед, да го погледна в очите. Синьото им е толкова тъмно, обсебващо.

— Безпокоя се за теб — казвам му.

И очите му моментално се променят, напрягат се, отчуждават се. От устните му се изтръгва бледо подобие на смях и той казва:

— Безпокоиш се за мен. — Въздъхва тежко. Прокарва ръка през косата си.

— Просто исках да се убедя, че си добре…

Той клати глава недоумяващо.

— Какво правиш? — пита ме. — Подиграваш ли ми се?

— Какво?

Тупа с юмрук по устните си. Вдига поглед. Изглежда така, сякаш не знае какво точно да ми каже, а като проговаря, гласът му е обтегнат, накърнен, объркан.

— Ти скъса с мен. Отказа се от съвместното ни бъдеще. В общи линии бръкна в гърдите ми и изтръгна сърцето ми, а сега ме питаш дали съм добре? Как да съм добре, по дяволите? Що за въпрос е това, Джулиет?

Олюлявам се на краката си.

— Не исках да кажа… — преглъщам сухо. — Г-говорех за… б-баща ти… реших, че може би… о, боже, извинявай… прав си, толкова съм глупава… не биваше да идвам, не биваше…

— Джулиет — спира ме отчаяно, улавяйки ме за кръста, докато отстъпвам назад. Очите му са плътно затворени. — Моля те — казва ми, — обясни ми как да постъпя. Как да се чувствам. Неприятностите ме връхлитат една след друга и опитвам да се държа… боже, толкова се старая, но е безкрайно трудно и ми лип… — гласът му пресеква — … липсваш ми. — Произнася го, като че ли думите забиват кинжали в плътта му. — Толкова много ми липсваш, че едва издържам.

Пръстите ми са вкопчени в тениската му.

Сърцето ми бушува в тишината, издавайки всичките ми тайни.

Виждам колко му е трудно да отвърне на погледа ми, колко му е трудно да говори, а той прошепва:

— Обичаш ли ме още?

Напрягам всеки мускул в тялото си само за да се възпра да го докосна, да го целуна, да го прегърна.

— Адам… разбира се, че те обичам…

— Знаеш ли — продължава той с пресипнал от емоции глас, — никога не съм чувствал подобно нещо. Почти не помня майка си, а след смъртта ѝ си имах само Джеймс и скапания ми баща. Джеймс винаги ме е обичал по свой собствен начин, но ти… с теб… — Гласът му го предава. Той свежда поглед. — Как да продължа напред? — Пита ме тихо. — Как да забравя чувството да бъда с теб? Да бъда обичан от теб?

Не осъзнавам, че плача, докато не вкусвам собствените си сълзи.

— Казваш, че ме обичаш — продължава той. — И знам, че е така. — Вдига поглед към очите ми. — Защо тогава да не бъдем заедно?

А аз не знам какво друго да кажа освен…

— С-съжалявам, толкова много съжалявам, нямаш представа колко…

— Защо просто не опитаме? — Вече стиска раменете ми, думите му са трескави, измъчени, лицата ни са опасно близо едно до друго. — Готов съм да се задоволя и с малко, кълна ти се, просто искам да знам, че още присъстваш в живота ми…

— Не мога — казвам му, бърша лицето си и се мъча да спра унижението от сълзите ми. — Никога няма да е достатъчно, Адам, и сам го знаеш. Някой ден ще поемем глупав риск, ще направим нещо забранено. Някой ден ще решим, че няма страшно, но жестоко ще се лъжем. И краят ще е плачевен.

— Но виж ни сега — казва той. — Ще се справя… ще успея да стоя близо до теб, без да те целувам… трябват ми само още няколко месеца обучение…

— Обучението ти няма да помогне — прекъсвам го аз, съзнавайки, че е дошъл моментът да му кажа всичко. Че и той има право да знае. — Защото, колкото повече усъвършенствам способностите си, толкова повече се уверявам колко опасна съм всъщност. Н-не мога да те допусна до себе си. Проблемът вече не е само в кожата ми. Мога да те нараня дори държейки те за ръка.

— Какво? — Той примигва няколко пъти. — За какво говориш?

Вдишвам дълбоко. Опирам длан в стената на тунела и вдълбавам пръсти в нея, раздирайки камъка с тях. Забивам юмрук в нея и сграбчвам шепа натрошена скала, смачквам я в ръката си и и позволявам да се процеди като пясък измежду пръстите ми.

Адам ме гледа изумено.

— Аз прострелях баща ти — казвам му. — Не знам защо Кенджи ме прикриваше. Не знам защо не ти е казал истината. Но бях толкова заслепена от този… този всепомитащ гняв, че исках единствено да го унищожа. И го изтезавах. — Прошепвам аз. — Прострелях го в краката, защото исках да се мъчи по-дълго. Защото исках да се насладя максимално на последния момент. На последния куршум, който щях да изстрелям в сърцето му. И бях толкова близо. Бях толкова близо, когато Кенджи… Кенджи ме дръпна. Защото видя, че не съм на себе си. Не мога да се владея. — Гласът ми е дрезгав, насечен, умолителен. — Не знам какво ми има и не знам дори на какво съм способна. Не знам колко още ще се влошат нещата. Всеки ден научавам по нещо ново за себе си и всеки ден се ужасявам все повече и повече. Причинявала съм потресаващи неща на човешки същества. — Прошепвам. Преглъщам риданието, набиращо сили в гърлото ми. — И не съм добре. — Казвам му. — Не съм добре, Адам. Не съм добре и не е безопасно да си покрай мен.

Той се взира в мен, занемял от смайване.

— Сега вече знаеш, че слуховете са верни — прошепвам аз. — Наистина съм психопат. Чудовище.

— Не — проронва той. — Не…

— Да.

— Не — казва с истински отчаян тон. — Не е вярно… ти си силна… знам го… познавам те. — Казва той. — Познавам те отвътре вече цели десет години — продължава — и знам какво си преживяла, какво си изтърпяла и няма да се откажа от теб, не и заради такова нещо…

— Как можеш да говориш така? Как е възможно след всичко това още да вярваш, че…

— Ти — прекъсва ме той, стисвайки ме по-силно с ръце, — си една от най-смелите, силни личности, които познавам. Имаш най-доброто сърце, най-добрите намерения… — Той спира. Поема си напрегната, трепереща глътка въздух. — Ти си най-добрият човек, когото познавам. — Казва ми. — Преживяла си най-ужасните неща на света, но си оцеляла с непокътната човечност. Как, по дяволите — продължава той с пресеклив глас, — очакваш от мен да те забравя? Как да си тръгна от теб?

— Адам…

— Не — казва той, клатейки глава. — Отказвам да повярвам, че това е краят ни. Не и щом още ме обичаш. Защото рано или късно ще преодолееш всичко това, а аз ще те чакам. Никъде няма да ходя. Няма да погледна друга жена. Ти си единствената, която някога съм желал, и това никога — натъртва той, — никога няма да се промени.

— Колко трогателно.

С Адам замръзваме. Обръщаме се бавно към неканения глас.

Той е в коридора.

Уорнър стои пред нас със закопчани зад гърба ръце и пламнали от гняв и болка, и отвращение очи. Касъл идва зад него, съпровождайки го, накъдето и да са тръгнали, и вижда къде е спрял Уорнър, неподвижен, втренчен в нас, а Адам е като парче мрамор, не помръдва, дори не прави опит да диша, да проговори, да извърне поглед. Почти несъмнено горя толкова жарко, че скоро от мен ще остане само препечена шушулка.

— Толкова си прелестна с изчервени бузи — казва ми Уорнър. — Но много ми се ще да не пилееше чувствата си по човек, който трябва да се моли за любовта ти. — Той кимва с глава към Адам. — Колко жалко. — Казва му. — Сигурно си ужасно смутен.

— Болно копеле — отговаря му Адам със стоманен глас.

— Поне още не съм загубил достойнството си.

Касъл поклаща ядосано глава. Избутва Уорнър напред.

— Връщайте се на работа, ако обичате. И двамата — изкрещява ни, докато с Уорнър минават покрай нас. — Пилеете ценно време тук.

— Върви по дяволите — изкрещява Адам на Уорнър.

— Това, че отивам по дяволите — отвръща Уорнър, — не променя факта, че не я заслужаваш.

Адам не отговаря.

Просто гледа замислено как Уорнър и Касъл изчезват зад ъгъла.

Четирийсет и осма глава

Джеймс идва да гледа тренировката ми преди вечеря.

Откакто се върнахме, прекарва доста време с нас и като че ли всички сме по-щастливи, когато той е наоколо. В присъствието му има нещо така отпускащо, така приятно. Радвам се, че се върна.

Демонстрирам му колко лесно ми е вече да троша разни неща.

Тухлите са нищо. Все едно смачквам парче торта. Металните тръби се огъват в ръцете ми като пластмасови сламки. Дървото си има своите особености, защото, ако го прекърша по грешния начин, могат да ми се забият трески, но общо взето вече нищо не ме затруднява. Кенджи измисля нови и нови начини да изпробва способностите ми; напоследък ме учи да разширявам диапазона им — да прилагам силата си от разстояние.

Ясно е, че не всички видове способности могат да се използват от разстояние. Лили например е надарена с невероятна фотографска памет. Но няма как да я предаде на друг човек.

Разширяването на диапазона е най-сложната задача дотук. Изисква огромни усилия — както психически, така и физически. Трябва да владея изцяло съзнанието си и да знам точно как мозъкът ми осъществява връзката с онази невидима кост от тялото ми, отговорна за дарбата. Тоест трябва да умея да откривам източника на силата си и да я съсредоточавам в една фокусна точка, от която да мога да черпя енергия, където и да се намирам.

Мозъкът ми направо пламва.

— Може ли и аз да пробвам да счупя нещо? — пита ме Джеймс. Грабва една от тухлите в купчината и я подхвърля леко в дланта си. — Може пък и аз да съм суперсилен като теб.

— Чувствал ли си се някога суперсилен? — пита го Кенджи. — Сещаш се, свръхестествено силен?

— Не — отговаря Джеймс, — но пък и никога не съм опитвал да чупя разни неща. — Той примигва към Кенджи. — Дали пък не е възможно и аз да съм като вас? И аз да имам някаква сила?

Кенджи съсредоточава поглед в него. Като че ли премята разни идеи в главата си. Накрая казва:

— Определено е възможно. Очевидно в ДНК-то на брат ти има нещо, тоест и в твоето може да има.

— Наистина ли? — Джеймс направо подскача нагоре-надолу от вълнение.

Кенджи се изкисква.

— Нямам представа. Просто казвам, че не е изклю… Не! — Изкрещява той. — Джеймс…

— Опа! — Джеймс се стряска, изпуска тухлата на пода и стисва юмрук, за да затвори кървящата рана в дланта си. — Май натиснах твърде силно и ми се изплъзна. — Обяснява той, мъчейки се да сдържи сълзите си.

— Така ли мислиш? — Кенджи клати глава задъхано. — Да му се не види, хлапе, не може просто да си режеш ръцете, когато ти скимне. Ще ми докараш инфаркт. Ела тук. — Казва с по-мек тон. — Дай да погледна.

— Нищо ми няма — отвръща Джеймс с пламнали бузи, криейки ранената ръка зад гърба си. — Не е страшно. Ей сега ще ми мине.

— Такива рани не минават току-така — казва Кенджи. — Дай да я видя…

— Чакай малко — прекъсвам го, заинтригувана от напрегнатото изражение по лицето на Джеймс, от концентрацията, с която стиска скрития си юмрук. — Джеймс… как така ще ти "мине"? Искаш да кажеш, че ще зарасне ли? От само себе си?

Джеймс примигва насреща ми.

— Ами да — отговаря. — Винаги зарастват много бързо.

— Кое? Кое зараства много бързо? — Вече и Кенджи се взира в него, явно схванал идеята ми, и ми стрелка многозначителни погледи, повтаряйки беззвучното Леле майко! отново и отново.

— Ами като пострадам — отговаря Джеймс и ни гледа така, сякаш сме си загубили ума. — Като се порежеш например — обръща се към Кенджи, — не заздравява ли раната?

— Зависи от това колко е дълбока — обяснява Кенджи. — Но такава като тази на дланта ти — казва той, клатейки глава, — трябва да се почисти, за да не се инфектира. После трябва да се превърже с бинт и някакво мазило, за да не остане белег. След това — продължава той — са нужни поне няколко дни да образува коричка. Чак тогава започва да заздравява.

Джеймс мига, като че ли никога през живота си не е чувал подобна нелепица.

— Дай да ти видя ръката — казва му Кенджи.

Джеймс се поколебава.

— Няма страшно — уверявам го аз. — Наистина. Просто ни е любопитно.

Бавно, съвсем бавно Джеймс вдига стиснатия си юмрук. Още по-бавно отваря пръсти, наблюдавайки реакциите ни през цялото време. И точно там, където преди няколко секунди зееше кървяща рана, сега няма нищо друго, освен здрава розова кожа и малко кръв.

— Ебаси работата! — възкликва с удивление Кенджи. — Извинявай — обръща се към мен, скачайки да хване ръката на Джеймс, ухилен до уши, — но трябва да отведа това приятелче в медицинското крило. Става ли? Можем да довършим утре…

— Ама на мен вече нищо ми няма — възпротивява се Джеймс. — Добре съм си…

— Знам, малкия, но няма да съжаляваш, ако дойдеш с мен.

— Защо?

— Как ти звучи идеята — казва той, повеждайки Джеймс към вратата, — да прекарваш доста време в компанията на две много красиви момичета…

И двамата излизат от стаята.

А аз се смея на глас.

Седя по средата на тренировъчната стая съвсем сама, когато на вратата се почуква 2 пъти с познат ритъм.

Вече знам кой е.

— Госпожице Ферърс.

Завъртам се рязко, изненадана не от гласа на Касъл, а от интонацията му. Очите му са присвити, устните — стиснати, очите му просветват остро в глухата светлина.

Ядосан е. Много, много ядосан.

Проклятие.

— Съжалявам за онова в коридора — подхващам аз. — Не исках…

— Можем да обсъдим публичните ви и критично неуместни прояви на интимност по-късно, госпожице Ферърс, тъй като сега трябва да ви задам един изключително важен въпрос и бих ви посъветвал да сте пряма с мен, възможно най-пряма.

— Какво… — едва дишам — …какво има?

Касъл примижава насреща ми.

— Току-що проведох един разговор с господин Ейрън Уорнър, който твърди, че може да ви докосва без отрицателни последици за него и че тази информация ви е била напълно известна.

Е, браво на мен, казвам си. Успях да получа сърдечен удар на 17-годишна възраст.

— Трябва да знам — побързва да продължи Касъл — дали това е вярно, и то на мига.

По езика, по зъбите, по устните, по небцето ми е разлято лепило и не мога да говоря, не мога и да се движа, защото навярно съм получила припадък или аневризъм, или инфаркт, или нещо също толкова ужасно, но не мога да го обясня на Касъл, понеже не мога да помръдна челюстта си дори сантиметър.

— Госпожице Ферърс. — Устата му е толкова стегната, че ме е страх да не се счупи. — Явно не разбирате колко важен е въпросът ми. Искам отговор от вас и трябваше да съм го получил преди трийсет секунди.

— Аз… ами…

— Днес, трябва ми отговор днес, веднага, моментално…

— Да — измънквам, изчервена до мозъка на костите си, безумно засрамена, гузна, уплашена по всеки възможен начин… и единствената ми мисъл е за Адам Адам Адам… как ще реагира Адам на тази информация сега, защо се случва точно сега, защо изобщо е проговорил Уорнър и искам да го убия, задето е разкрил тайната, която само аз имах право да разкрия, да запазя, да скътам.

Касъл прилича на балон, влюбен в габърче, стигнало твърде близо до него, съсипало го завинаги.

— Значи, това е вярно?

Свеждам поглед.

— Да, вярно е.

Той се свлича на пода пред мен с изумено изражение.

— Как изобщо е възможно?

Възможно е, защото Уорнър е брат на Адам, не му казвам аз.

Не му казвам, защото тайната е на Адам и няма да пророня дума по въпроса, докато не го направи той, колкото и да копнея да кажа на Касъл, че отговорът навярно е в кръвта им, че навярно двамата споделят сходна дарба или Енергия, че о-о-о…

О, боже.

О, не.

Уорнър е един от нас.

Четирийсет и девета глава

— Това променя всичко.

Касъл дори не ме поглежда.

— Това… разбирате ли… това може да значи толкова много неща — казва той. — Ще трябва да му кажем всичко и да му проведем тестове за по-сигурно, но съм почти убеден, че друго обяснение няма. Ще е добре дошъл да остане тук, ако има желание… ще трябва да му подсигуря стая, равноправен живот в базата. Не мога да го държа тук като затворник, най-малкото…

— Какво? Но… Касъл… защо? Той едва не уби Адам! И Кенджи!

— Замислете се само… тази новина може да промени целия ни поглед върху живота.

— Касъл клати глава, почти покрил с една ръка устата си, ококорил очи. — Може да не го приеме добре… може да се зарадва… може да обезумее… може да се събуди съвършено нов човек на сутринта. Няма да повярвате как се отразяват на хората подобни открития. Пункт Омега винаги ще предлага убежище на сестрите и братята ни по съдба. — Продължава той. — Дадох си тази клетва още преди много години. Не мога да му откажа храна и подслон, ако баща му реши да се отрече от него.

Това не се случва наистина.

— Не проумявам обаче — променя внезапно тона си Касъл, вдигайки поглед към мен, — защо не казахте нищо? Защо сметнахте за нужно да укриете тази информация? Тя е важна за нас, а към вас самата няма никакво отношение…

— Не исках Адам да научава — признавам на глас за пръв път с 5 треперливи късчета срам, нанизани едно до друго. — Просто… — Поклащам глава. — Не исках да научава.

Касъл придобива състрадателно изражение.

— Ще ми се да можех да запазя тайната ви, госпожице Ферърс, но дори да имах това желание, едва ли Уорнър би ви угодил — казва той.

Съсредоточавам поглед в тепихите, наредени по пода. Питам с тъничък гласец:

— Защо изобщо ви е казал? Как стана дума за това?

Касъл потрива умислено брадичка.

— Сам реши да ми сподели. Този път аз го изведох на обичайната обиколка до тоалетната и така нататък, понеже исках да разузная как стоят нещата, да го разпитам за баща му и да проверя доколко е осведомен за състоянието на хората ни. Стори ми се добре. Дори много по-добре, отколкото през първия му ден тук. Беше сговорчив, дори любезен. Но отношението му се промени драматично, след като се натъкнахме на двама ви с Адам в коридора… — Гласът му заглъхва, вдига рязко очи, а умът му заработва бързо, мъчейки се да сглоби всички парчета от пъзела, и заковава в мен поглед, напълно нетипичен за него, съвършено, отявлено смаян.

Не знам дали трябва да се засегна.

— Той е влюбен във вас — прошепва Касъл с новоизлюпено прозрение в гласа си. Засмива се само веднъж, но силно, отривисто. Поклаща глава. — Държал ви е като заложница и междувременно е успял да се влюби във вас.

Забила съм поглед в тепихите, сякаш са най-невероятното нещо, което съм виждала в живота си.

— О, госпожице Ферърс — казва Касъл, — не ви завиждам. Чак сега осъзнавам защо настоящата ситуация ви поражда неудобство.

Иска ми се да му кажа: да, нямаш представа, Касъл. Нямаш представа, защото дори не си наясно с цялата история. Не знаеш, че са братя, братя, които се ненавиждат един друг, братя, които май си приличат само по едно-единствено нещо… и това е желанието да убият собствения си баща.

Но не му издавам нито един от тези факти. Не казвам нито дума.

Седя на тепиха с отпусната в ръцете си глава и се питам какво ли още може да се обърка. Питам се колко ли още грешки ще трябва да допусна, преди всичко да си дойде на мястото.

Ако изобщо е писано да стане.

Петдесета глава

Чувствам се толкова унизена.

Цяла нощ мисля за случилото се и тази сутрин стигнах до едно заключение. Уорнър беше споделил с Касъл нарочно. Защото си играе игрички с мен, защото не се е променил, защото още цели да ме подчини на волята си. Още се опитва да ме превърне в свой проект и да ме нарани.

Няма да го позволя.

Няма да позволя на Уорнър да ме лъже, да манипулира чувствата ми, за да постигне целта си. Не е за вярване, че ми дожаля за него, че изпитах слабост заради него, когато видях как го обижда баща му, че повярвах на думите му за дневника ми. Каква наивна глупачка съм само.

Колко безразсъдно от моя страна да реша, че всъщност е способен на човешки емоции.

Казах на Касъл, че сега, когато знае, че Уорнър може да ме докосва, май е най-разумно да даде задачата ми на друг; вече е опасно. Той обаче се смя, смя, смя и накрая каза:

— О, госпожице Ферърс, напълно, напълно убеден съм, че можете да се защитавате. Даже бих казал, че сте по-способна на това от всички нас. Пък и — добави той — създалата се ситуация е идеална. Ако наистина е влюбен във вас, навярно ще намерите начин да обърнете увлечението му в наша полза. Нужна ни е помощта ви. — Каза ми той, отново придобил сериозен тон. — Ще имаме голяма необходимост от всякаква помощ, а в момента вие сте единственият човек, който може да ни набави необходимите отговори. Моля ви. — Продължи той. — Опитайте да извлечете някаква информация. Каквато и да е. Животът на Уинстън и Брендън зависи от това.

Прав е.

Затова измествам настрана личните си съображения, тъй като Уинстън и Брендън страдат някъде и трябва да ги намерим. Ще направя всичко по силите си да им помогна.

Тоест ще трябва отново да говоря с Уорнър.

Ще трябва да се отнеса с него като със затворник, какъвто той е. Край на страничните разговори. Няма да му позволя отново да ме подведе. И отново, и отново, и отново. Този път ще подходя по-разумно. По-трезво.

И си искам тефтерчето обратно.

Стражите отключват стаята му и аз влетявам вътре с маршова стъпка, затварям вратата след себе си и тъкмо се каня да подхвана предварително подготвената си реч, когато замръзвам намясто.

Не знам какво бях очаквала.

Навярно предполагах, че ще го спипам да дълбае дупка в стената или да крои планове за изтреблението на всички от Пункт Омега, или не знам не знам не знам… знам само как да се боря с гневен нападател, с нагло същество, с арогантно чудовище, но не знам как да подходя към това.

Той спи.

Някой му е донесъл дюшек, елементарен правоъгълник със средно качество, тънък и износен, но все пак по-удобен от земята, и той лежи на него само по чифт черни боксерки.

Дрехите му са на пода.

Панталоните му, ризата му, чорапите му са леко влажни, намачкани, видимо прани на ръка и разпънати да съхнат; палтото му е старателно сгънато и поставено върху кубинките му, а ръкавиците му лежат една до друга върху палтото.

Не е помръднал и със сантиметър, откакто влязох в стаята.

Спи на една страна с гръб към стената, лявата му ръка е пъхната под лицето му, дясната лежи до тялото му — съвършено голо, силно, гладко и с лек аромат на сапун. Не знам защо не мога да откъсна поглед от него. Не знам защо сънят прави лицата ни така нежни и невинни, така спокойни и уязвими, но опитвам да извърна очи, а все не мога. Започвам да забравям целта на посещението си, окуражителните думи, които си наговорих, преди да вляза тук. Защото в него има нещо — винаги е имало нещо пленително, но не разбирам какво. Ще ми се да можех да го пренебрегна, ала не мога.

Защото го наблюдавам и се чудя дали всичко не е в главата ми. Дали не съм безкрайно наивна.

Виждам в него различни цветове, отсенки на златистото и зеленото, виждам човек, на когото никога не е даден шанс да бъде човек, и се питам дали и аз не съм също толкова жестока, колкото потисниците ми, щом смятам, че обществото е право, че някои хора са загубени, че понякога няма връщане назад, че не всички заслужават втори шанс, а не мога-не мога-не мога...

да се съглася.

Все си мисля, че на 19 години още си млад, за да те отпишат напълно, че на 19 години си едва на прага, че е твърде рано да ти кажат, че не ставаш за нищо друго, освен за злодеяния.

Все се питам какъв ли щеше да е животът ми, ако някой ми беше дал втори шанс.

Затова отстъпвам назад. Обръщам се да изляза.

Оставям го да спи.

Погледът ми попада на тефтерчето ми, оставено на дюшека до протегнатата му ръка, чиито пръсти сякаш току-що са го пуснали. Отдава ми се идеална възможно да си го върна, стига да съм достатъчно внимателна.

Запристъпвам на пръсти, благодарна, че ботите ми са специално предвидени за напълно безшумна походка. Но докато се приближавам към него, нещо на гърба му започва да привлича вниманието ми.

Малко черно правоъгълниче.

Пристъпвам още по-близо.

Примигвам.

Примижавам.

Привеждам се.

Татуировка.

Но не изображение. Просто 1 дума. 1 дума, изписана с печатни букви през средата на гърба му. С мастило.

ПЛАМНИ

А кожата му е нашарена с белези.

Кръвта нахлува така стихийно в главата ми, че започва да ми причернява. Гади ми се. Сякаш всеки момент ще излея съдържанието на стомаха си. Искам да изпадна в паника, искам да разтърся някого, искам да разбера задушаващите ме емоции, защото дори не мога да си представя, дори не мога да си представя какво е преживял, за да носи следи от такова страдание по кожата си.

Целият му гръб е карта, начертана с болка.

С дебели и тънки, и неравни, и ужасяващи щрихи. Белези като пътища, които не водят никъде. Дълбоки рани и назъбени разрези, които не мога да си обясня, дири от изтезание, каквото никога не съм очаквала да видя. Те са единствените несъвършенства по цялото му тяло, несъвършенства, скрити и криещи свои собствени тайни.

И не за пръв път осъзнавам, че нямам никакво понятие кой е всъщност Уорнър.

— Джулиет?

Замръзвам.

— Какво правиш тук? — Очите му са широко отворени, тревожни.

— Аз… дойдох да говоря с теб…

— Божичко! — възкликва той и отскача назад. — Поласкан съм, скъпа, но можеше поне да ме оставиш да си обуя панталоните. — Изправил се е до стената, но не посяга към дрехите си. Очите му прескачат от мен към панталоните му на пода и обратно, сякаш се чуди какво да направи. Сякаш внимава да не се обърне с гръб към мен. — Ще бъдеш ли така добра? — Казва ми, кимвайки към дрехите до краката ми с престорена небрежност, която обаче не успява да скрие смущението в очите му. — Тук е доста хладно.

Но аз съм вперила очи в него, в тялото му, впечатлена от невероятната безупречност на предната му страна. Силна, стройна фигура, атлетична и мускулеста, но не едра. Кожата му е светла, но не бледа, с достатъчно слънчев загар, за да изглежда естествено здрава. Тялото на момче за подражание.

Колко лъжовна може да е външността.

Колко опасно, опасно лъжовна.

Погледът му е прикован в моя, очите му са зелени негаснещи огньове, а гърдите му се надигат и спадат така бързо, така бързо, така бързо.

— Какво се е случило с гърба ти? — чувам се да прошепвам.

Цветът се изцежда от лицето му. Той извръща поглед, прокарва ръка по устата си, по брадичката си, надолу по тила си.

— Кой ти е причинил такова нещо? — питам с тих глас. Усещам наченките на странното чувство, което ме спохожда точно преди да направя нещо ужасно. Точно в този момент съм готова да убия някого за това.

— Джулиет, моля те, дрехите ми…

— Баща ти ли? — питам с малко по-остър глас. — Той ли ти го причини…

— Няма значение — прекъсва ме Уорнър вече истински смутен.

— Има значение… и още как!

Той не ми отвръща.

— Татуировката ти… — продължавам аз. — Онази дума…

— Да — казва той, макар и много тихо. Прочиства гърлото си.

— Ами… — примигвам. — Какво значи?

Уорнър поклаща глава, прокарва ръка през косата си.

— От някоя книга ли е?

— Какво те интересува? — пита той, извръщайки поглед. — Откъде идва този внезапен интерес към живота ми?

Не знам, искам да му кажа. Искам да му кажа, че не знам, но това не е вярно.

Защото усещам нещо. Усещам щракането и наместването, скърцането на милион ключове, отключващи милион врати в съзнанието ми. Сякаш най-сетне си позволявам да разчета собствените си мисли, чувства, сякаш за пръв път разкривам собствените си тайни. После претърсвам очите му, претърсвам изражението му за нещо, което дори не мога да назова. И осъзнавам, че вече не искам да съм му враг.

— Всичко приключи — казвам му. — Този път не съм на твоя територия. Няма да ти бъда оръжие и никога няма да ме накараш да размисля. Струва ми се, че вече трябва да си го разбрал. — Свеждам поглед към пода. — Защо тогава продължаваме да се караме? Защо още се опитваш да ме манипулираш? Защо се опитваш да ме подлъжеш с номерата си?

— Нямам представа… — отговаря той и ме гледа така, сякаш не може да прецени дали съм истинска, — …за какво говориш.

— Защо си казал на Касъл, че можеш да ме докосваш? Тази тайна не беше твоя, защо реши, че имаш право да я разкриеш?

— Ясно. — Той въздъхва дълбоко. — Разбирам. — Като че ли идва на себе си. — Виж, скъпа, ще ми хвърлиш ли поне сакото, щом си решила да ме подлагаш на кръстосан разпит?

Хвърлям му сакото. Той го улавя. Сяда на пода. И вместо да го облече, покрива скута си с него. Накрая казва:

— Да, наистина казах на Касъл, че мога да те докосвам. Имаше право да знае.

— Това не му влиза в работата.

— Разбира се, че му влиза в работата — парира ме Уорнър. — Целият свят, който е създал тук, долу, съществува именно благодарение на такава информация. А ти живееш в неговия свят. Има право да знае.

— Не беше нужно да научава.

— Какво толкова? — пита той, изучавайки внимателно очите ми. — Какво от това, че някой е научил за способността ми да те докосвам? Защо държиш да го пазиш в тайна?

Мъча се да намеря правилните думи, но те ми убягват.

— За Кент ли се тревожиш? Мислиш, че ще му е неприятно да научи, че мога да те докосвам?

— Не исках да научава по този начин…

— Какво значение има? — настоява той. — Вглъбяваш се толкова в нещо, което никак не променя личния ти живот. Няма и да го промени. — Казва. — Не и ако продължаваш да твърдиш, че изпитваш единствено омраза към мен. Защото точно това ми каза, нали? Че ме мразиш?

Сядам на пода срещу Уорнър. Придърпвам колене към гърдите си. Съсредоточавам поглед в камъните под краката си.

— Не те мразя.

Уорнър като че ли спира да диша.

— Понякога ми се струва, че те разбирам — казвам му. — Сериозно. Но тъкмо когато реша, че съм видяла истинското ти Аз, пак ме изненадваш. И никога не знам кой си, нито как ще постъпиш. — Вдигам поглед. — Знам само, че вече не те мразя. Опитвах — продължавам аз, — опитвах с всички сили. Защото толкова много пъти си постъпвал ужасно, ужасно. С невинни хора. С мен. Но вече знам прекалено много за теб. Видях прекалено много. Видях, че нищо човешко не ти е чуждо.

Косата му е толкова златиста. Очите му — толкова зелени. Накрая проговаря с измъчен глас:

— Да не би да казваш, че искаш да сме приятели?

— Н-не знам. — Тази идея ме вцепенява. — Не съм се замисляла по въпроса. Просто казвам, че вече не знам… — поколебавам се, поемам си въздух — … не знам как да те мразя. Колкото и да искам. Много искам да те мразя и съзнавам, че трябва, но просто не успявам.

Той отмества поглед.

И се усмихва.

Усмивката му е такава, че ме кара да забравя как да правя каквото и да било друго, освен да мигам, и мигам… и не разбирам какво ми се случва. Не знам защо не мога да убедя очите си да се взират другаде.

Не знам защо сърцето ми обезумява.

Той докосва тефтерчето ми, сякаш дори не съзнава, че го прави. Пръстите му се плъзват по корицата веднъж, два пъти, докато не улавя погледа ми и спира.

— Ти ли си писала всичко това? — Докосва тефтерчето ми отново. — Всяка думичка?

Аз кимвам.

— Джулиет — произнася името ми той.

Спирам да дишам.

— Много бих се радвал — казва. — Да съм ти приятел. Бих се радвал.

И не знам какво се случва с мозъка ми.

Може би е защото усещам, че е повреден, и съм достатъчно глупава да си мисля, че мога да го поправя. Може би е защото виждам в него себе си на 3, 4, 5, 6, 17 години, изоставена, пренебрегната, онеправдана, хулена заради нещо, което не мога да променя, и смятам Уорнър за някого точно като мен, за някого, който така и не е получил шанс в живота. Съзнавам, че всички вече го мразят, че омразата към него е общоприет факт.

Уорнър е страшилище.

Въпросът не се обсъжда, не се оспорва, не се разисква. Решението е взето: Уорнър е презряно човешко същество, ламтящо за убийства, власт и изтезания.

Но аз искам да знам. Имам нужда да знам. Трябва да знам.

Дали наистина е толкова просто.

Ами ако аз самата някой ден се подхлъзна? Ако пропадна в дупка и никой не иска да ми подаде ръка? Какво ме очаква тогава?

Затова отвръщам на погледа му. Поемам си дълбока глътка въздух.

И хуквам.

Хуквам към вратата.

Петдесет и първа глава

Само момент.

Само секунда, само още минута, дайте ни само още час или може би уикенда да премислим нещата, не е толкова много, не е толкова трудно, само толкова искаме, съвсем скромно желание.

Но моментите, секундите, минутите, часовете, дните и годините се превръщат в жестоки грешки, една невероятна възможност се изплъзва през пръстите ни, защото все не сме се решавали, не сме разбирали, трябвало ни е повече време, не сме знаели какво да направим.

Дори не знаем какво сме направили.

Нямаме представа как сме се озовали тук, при положение че сме си мечтали единствено да се събуждаме сутрин и да си лягаме нощем, и може би да спрем за сладолед напът към дома, а онова решение, онзи избор, онази случайна възможност разнищва всичко, което някога сме познавали, в което някога сме вярвали, и сега какво?

Какво ще правим...

от тук насетне?

Петдесет и втора глава

Положението се влошава.

Напрежението сред членовете на Пункт Омега се нагнетява с всеки изминал час. Опитахме да установим контакт с хората на Андерсън, но безуспешно — нямаме никаква връзка с вражеските сили, нито каквито и да било сведения за заложниците. Но цивилните граждани на Сектор 45 — онзи, който беше под командването на Уорнър, — започват да надигат глави. Слуховете за нас и подвига ни започват да се разпространяват твърде бързо.

Възобновителите опитаха да покрият новината за скорошното ни сражение, отписвайки го като поредния набег от страна на бунтовническа групировка, но народът започва да развива нюх. Някои се вдигат на протести, други отказват да работят, опълчват се на властите, правят опити да избягат от комплексите, поемат към нерегулираната територия.

Краят никога не е добър.

Загубите са твърде големи и Касъл знае, че трябва да направи нещо. Всички живеем с мисълта, че идва време за повторна експедиция навън, и то не след дълго. Не сме получавали доклад за смъртта на Андерсън, тоест навярно изчаква удобен момент да ни отмъсти — или пък Адам е прав и просто още се възстановява. Но каквато и да е причината, затишието откъм лагера на Андерсън не е добър знак.

— Какво правите тук? — пита ме Касъл.

Току-що съм взела вечерята си. Току-що съм седнала на обичайното си място при Адам, Кенджи и Джеймс. Примигвам объркано насреща.

Кенджи се обажда:

— Какво става?

Адам казва:

— Всичко наред ли е?

Касъл отвръща:

— Простете, госпожице Ферърс, не исках да прекъсвам вечерята ви. Но признавам, че съм малко изненадан да ви видя тук. Мислех, че в момента изпълнявате назначението си.

— О! — сепвам се аз. Поглеждам към храната си, обратно към Касъл. — Ами… да, така е… но вече два пъти говорих с Уорнър… дори се видяхме вчера…

— А, чудесна новина, госпожице Ферърс. Чудесна. — Касъл плясва с ръце, лицето му е въплъщение на облекчението. — И какво успяхте да научите? — Изглежда толкова обнадежден, че направо ме досрамява.

Всички се взират в мен и не знам какво да направя. Не знам какво да кажа.

Поклащам глава.

— О. — Касъл отпуска ръце. Свежда поглед. Кимва, сякаш на себе си. — Но въпреки това сте решили, че двете ви посещения са били напълно достатъчни? — Не ме поглежда. — Какво е професионалното ви мнение, госпожице Ферърс? Че настоящата ситуация позволява протакане? Че Уинстън и Брендън ще си почиват, докато вие намерите дупка в натоварения си график и благоволите да проведете разпит на единствения човек, който може да ни помогне с намирането им? Смятате ли, че в…

— Отивам веднага. — Грабвам подноса си, скачам от масата и едва не се препъвам. — Съжалявам… просто… отивам веднага. Ще се видим на закуска, момчета. — Изшушуквам и изхвърчавам през вратата.

Брендън и Уинстън

Брендън и Уинстън

Брендън и Уинстън, повтарям си.

Чувам смеха на Кенджи зад себе си.

Оказва се, че не ме бива в разпитите.

Имам толкова въпроси към Уорнър, но нито един от тях не засяга заложниците. Всеки път, когато се заканя да му задам правилния, Уорнър някак успява да ме разсее. Сякаш подозира какво ще го попитам и вече е готов да насочи разговора в друга посока.

Много е объркващо.

— Ти имаш ли татуировки? — пита ме с усмивка на уста, облягайки се на стената. Облечен е с тениска, панталони и чорапи; без обувки. — Напоследък май всички си имат.

Не такъв разговор очаквах да проведа с Уорнър.

— Не — отговарям. — Не ми се е отдавала възможност да си направя. Пък и едва ли някой гори от желание да се доближи толкова до кожата ми.

Той оглежда ръцете си. Усмихва се.

— Някой ден — казва.

— Някой ден — съгласявам се.

Пауза.

— Ами твоята татуировка? — питам го. — Защо ПЛАМНИ?

Този път усмивката му е още по-голяма. Трапчинките отново се появяват. Той поклаща глава и казва:

— Защо не?

— Не разбирам. — Килвам глава недоумяващо. — Напомняш си да се възпламениш ли?

Той се усмихва, потиска смеха си.

— Шепа букви невинаги образуват дума, скъпа.

— Нямам… никаква представа за какво говориш.

Той вдишва дълбоко. Изопва гръб.

— Та — продължава, — значи, някога си обичала да четеш?

Въпросът му ме хваща неподготвена. Озадачаващ е и за момент се питам дали не е поредният номер. Дали подобно признание не би ми навлякло неприятности. Тогава си спомням, че Уорнър е мой заложник, не обратното.

— Да — отговарям. — Обичах.

Усмивката му избледнява в нещо по-сериозно, пресметливо. Старателно изтрива всяка емоция от чертите на лицето си.

— А кога си имала възможност да четеш?

— Как така?

Той вдига бавно рамене, стрелва безцелен поглед към отсрещната стена.

— Просто ми се вижда странно, че момиче, прекарало целия си живот в изолация, би имало достъп до литература. Особено в днешния свят.

Не казвам нищо.

И той не казва нищо.

Поемам си няколко глътки въздух, преди да отговоря.

— Ами… никога не ми се е предлагал избор на книги. — Не разбирам защо съм толкова притеснена да го изрека на глас, защо трябва да си напомням, че не е нужно да шепна. — Четях каквото ми паднеше. Всички училища, които посещавах, имаха малки библиотеки, а и родителите ми имаха разни книги у дома. А после… — Поколебавам се. — После прекарах няколко години по болници и психиатрични клиники в център за малолетни закононарушители. — Лицето ми пламва като по сценарий, винаги готово да покаже срама ми от миналото, от някогашния и сегашния ми живот.

Колко странно.

Докато една част от мен се съпротивлява срещу подобни откровения, друга най-отзивчиво споделя с Уорнър. Спокойно. Приятелски.

Защото той вече знае всичко за мен.

Знае всяка подробност от 17-годишния ми живот. Разполага с всичките ми медицински картони, запознат е с всички инциденти от миналото ми и болезнената връзка, която имам имах с родителите си. А вече е чел и дневника ми.

С нищо от личната си история не мога да го изненадам; никоя от постъпките ми няма да го шокира или ужаси. Не се безпокоя, че ще ме укори или че ще избяга от мен.

А това прозрение като че ли най-много ме смущава.

И ми носи известно чувство на облекчение.

— Винаги имах книги под ръка — продължавам аз, заковала поглед в земята, някак неспособна да спра. — В центъра за малолетни престъпници. Повечето бяха стари и оръфани и дори нямаха корици, така че невинаги знаех какво е заглавието им, нито пък кой ги е написал. Просто четях всичко, което ми попаднеше. Вълшебни приказки и мистерии, и исторически романи, и поезия. Жанрът нямаше значение. Четях ги отново и отново, и отново. Книгите… ми помагаха да не полудея. — Гласът ми заглъхва и секва, преди да съм издала прекалено много. Потресена съм от желанието си да споделям с него. С Уорнър.

Жестокият жесток Уорнър, който опита да убие Адам и Кенджи. Който ме използва като играчка.

Ужасно е, че мога така спокойно да разкривам душата си пред него. Ужасно е, че точно Уорнър е единственият човек, пред когото мога да съм напълно откровена. Винаги се стремя да защитавам Адам от себе си, от покъртителната история на живота ми. Не искам да го уплаша или да му разкрия твърде много, понеже ме е страх, че ще размисли и ще осъзнае що за грешка е допуснал, доверявайки ми се, сближавайки се с мен.

С Уорнър обаче нямам какво да крия.

Искам да видя изражението му, искам да разбера какво мисли за мен сега, когато съм се отворила пред него, позволила съм му близък поглед в миналото ми, но нямам смелост да го погледна в очите. Затова седя като замръзнала на пода с кацнало на рамото ми унижение, а той не проронва и дума, не помръдва нито сантиметър, не издава и звук. Секундите прелитат край нас, изпълвайки мигновено стаята, а аз искам да ги прогоня с ръка, искам да ги уловя и да ги напъхам по джобовете си, за да спра времето.

Най-накрая той прекъсва мълчанието.

— И аз обичам да чета — казва.

Вдигам смаян поглед.

Облегнал се е назад върху стената, вплел ръка в косата си. Прокарва пръсти през слоевете злато само веднъж. После отпуска ръката си. Отвръща на погледа ми. Очите му са толкова, толкова зелени.

— Обичаш да четеш? — питам аз.

— Толкова ли е изненадващо?

— Нали Възобновителите планират да унищожат културата? Не е ли незаконно да четеш?

— Да, планират… и да, скоро ще е незаконно — отговаря той, поразмърдвайки се на мястото си. — Вече доста книги са унищожени. — За пръв път го виждам смутен. — Ироничното е — продължава той, — че започнах да чета чак когато решиха да унищожат всичко. Възложиха ми задачата да прегледам няколко списъка, да преценя кои заглавия трябва да запазим, от кои трябва да се отървем, кои да преработим за употреба в кампаниите ни, в бъдещия учебен план и така нататък.

— И това ти се струва нормално? — питам го аз. — Да унищожите малкото останало от културата ни, всички езици, всичко написано някога? Съгласен ли си с тях?

Отново върти тефтерчето ми в ръцете си.

— Има… много неща, които бих направил различно — казва той, — ако властта беше моя. — Вдишва дълбоко. — Но войникът трябва да изпълнява заповедите, независимо дали е съгласен с тях.

— Кое по-точно би направил различно? — питам го. — Ако имаше власт?

Той се засмива. Въздъхва. Поглежда ме и ми се усмихва с ъгълчето на едното си око.

— Задаваш прекалено много въпроси.

— Не мога да се спра — казвам му. — Просто вече те виждам в толкова различна светлина. Всяка твоя дума ме изненадва.

— И защо така?

— Не знам — отговарям. — Просто си… по-спокоен. Не чак толкова умопомрачен.

Той ми отвръща с беззвучен смях, разтърсващ целите му гърди. После казва:

— Животът ми досега се е състоял само от битки и опустошение. Тук обаче — погледът му обхожда помещението — съм далеч от военните си задължения и отговорности. От всичката смърт. — Добавя, впил поглед в стената. — Все едно съм на ваканция. Не ми се налага да размишлявам през цялото време. Изобщо да правя каквото и да било, да говоря с когото и да било, да ходя където и да било. Никога досега не съм имал толкова часове за сън. — Хвали се той с усмивка. — В интерес на истината се чувствам като цар. Май ще ми хареса да ме държат като заложник. — Казва го някак на себе си.

Очите ми го изучават внимателно.

Проучват лицето му по начин, по който не са дръзвали досега, и осъзнавам, че нямам ни най-малка представа какво е да живееш неговия живот. Веднъж ми каза, че изобщо не бих разбрала странните закони на неговия свят, и чак сега започвам да проумявам колко прав е бил. Защото не знам нищо за този вид кърваво, дисциплинарно съществувание. Но внезапно искам да узная всичко.

Внезапно искам да разбера.

Наблюдавам внимателните му движения, усилията, които полага, за да изглежда равнодушен, спокоен. Но виждам колко точно изчислено е всичко. Колко умишлено е всяко помръдване, всяка смяна на стойката. Постоянно се ослушва, докосва с ръка земята, стената, взира се във вратата, изучава очертанията и, пантите, дръжката. Виждам как се напряга, макар и едва забележимо, и при най-малките звуци: драскането по метал, приглушените шумове пред стаята. Очевидно е, че непрестанно е нащрек, на нокти, готов за схватка, за бърза реакция. Чудя се дали изобщо знае какво е спокойствие. Безопасност. Дали някога е успявал да преспи цяла нощ. Да отиде където и да било, без постоянно да наднича през рамо.

Ръцете му са сключени.

Играе си с пръстена на лявата ръка, върти го-върти го-върти го около малкото си пръстче. Не е за вярване, че чак сега го забелязвам; представлява плътна нефритена халка, чийто бледозелен цвят пасва отлично на очите му. И най-ненадейно ме осенява споменът, че съм я виждала и преди.

Един-единствен път.

Сутринта, след като бях наранила Дженкинс. Когато Уорнър дойде да ме вземе от стаята си. Хвана ме да гледам пръстена му и побърза да си сложи ръкавиците.

Сякаш изживявам дежавю.

Той проследява погледа ми и бързо стисва лявата си ръка в юмрук, който покрива с дясната.

— Ка…

— Най-обикновен пръстен — казва той. — Нищо особено.

— Защо го криеш, щом не е нищо особено? — Любопитството ми скача до небесата, нямам търпение да се разтършувам из главата му, да разбера какво, за бога, се случва там.

Той въздъхва.

Свива и отпуска пръстите си. Накрая ги разперва, обръща ръце с дланите надолу и впива поглед в тях. Изхлузва халката от малкото си пръстче и я вдига към флуоресцентната светлина, оглежда я. Малко зелено кръгче. Чак тогава ме поглежда в очите. Пуска пръстена в едната си длан, после я свива в юмрук.

— Няма ли да ми кажеш? — питам аз.

Той поклаща глава.

— Защо не?

Потрива едната страна на врата си, масажира напрегнатата и най-долна част, онази, която преминава към гърба му. Не мога да извърна поглед. Питам се какво ли е чувството някой да масажира болезнените места по моето тяло. Ръцете му изглеждат толкова силни.

Почти съм забравила за какво сме си говорили, когато казва:

— Нося го от почти десет години. Някога пасваше на показалеца ми. — Поглежда ме, преди отново да отклони очи. — И с никого не говоря за него.

— Никога?

— Никога.

— О. — Прехапвам долната си устна. Разочарована.

— Харесваш ли Шекспир? — пита ме той.

Интересна смяна на темата.

Поклащам глава.

— Не знам за него нищо друго, освен че е откраднал името ми и отгоре на всичко го е написал грешно.

Уорнър се взира в мен за секунда, после прихва в смях — силен, несдържан, поривист смях, който се мъчи да укроти, но напразно.

Внезапно ми става неловко, чувствам се странно пред този особняк, който се смее, носи тайни пръстени и ме разпитва за книги и поезия.

— Не се опитвах да съм забавна — скалъпвам аз.

Но очите му още са пълни с усмивка, когато казва:

— Не се безпокой. И аз не знаех нищо за него допреди около година. Все още не разбирам половината от писанията му, така че май ще се отървем от повечето, но имаше едно много добро попадение.

— Какво?

— Искаш ли да го видиш?

— Да го видя?

Уорнър вече е скочил на крака и разкопчава панталона си, а аз се чудя какво ли следва, тревожа се да не ме е въвлякъл в поредната си шантава игричка, когато той внезапно спира. Улавя смаяното ми изражение и казва:

— Не се безпокой, скъпа. Няма да се събличам гол, обещавам. Просто исках да ти покажа още една татуировка.

— Къде е? — питам го аз, замръзнала намясто. Едновременно искам и не искам да извърна поглед.

Той не отговаря.

Панталоните му са разкопчани, но стоят свлечени на ханша му, разкривайки боксерките отдолу. Той дърпа надолу и надолу ластичния колан на бельото си, докато не го смъква малко под тазобедрената си става.

Изчервявам се чак до косата.

Никога досега не съм виждала толкова интимна част от мъжкото тяло и не мога да откъсна поглед от нея. Близките ни моменти с Адам винаги бяха в тъмното и всеки път някой ни прекъсваше, така и не ми се разкри дотолкова, не защото не исках, а защото все не ни се отдаваше шанс. А сега лампите светят, Уорнър стои пред мен и аз съм толкова запленена, толкова заинтригувана от извивките на фигурата му. Прави ми впечатление как талията му се стеснява надолу, скривайки се под плата. Ще ми се да опозная друго човешко същество без подобни прегради.

Така пълно, така отблизо.

Искам да науча тайните, закътани в свивките на лактите му, и да чуя шепота, скрит в свивките на коленете му. Искам да проследя линиите на силуета му с очи и с връхчетата на пръстите си. Искам да рисувам реки и долини по мускулестите чупки на тялото му.

Собствените ми мисли ме изумяват.

В дъното на стомаха ми гори стихиен пожар, който ми се ще да можех да пренебрегна. В гърдите ми пърхат пеперуди, за които ми се ще да имах логично обяснение. Дълбоко в себе си усещам болка, която отказвам да назова.

Красив.

Толкова е красив.

Сигурно полудявам.

— Цитатът е интересен — казва той. — Струва ми се много… уместен. Макар и да е бил написан доста отдавна.

— Какво? — Изтръгвам очи от долната половина на тялото му, отчаяно мъчейки се да възпра жадното си за подробности въображение. Връщам погледа си върху думите, татуирани по кожата му, и този път се съсредоточавам. — О! — Казвам. — Да.

2 реда. Машинописен шрифт, татуиран по най-долната част на торса му.

п ъ к ъ л ъ т   с е   е   о п р а з н и л

и   в с и ч к и т е   м у   д е м о н и   с а   т у к[1].

Да. Интересно. Да. Определено.

Май имам нужда да полегна.

— Книгите — казва той, дръпвайки боксерките си нагоре и закопчавайки ципа на панталоните си, — са лесни за унищожение. Но думите ще са живи, докато хората ги помнят. Трудно е например да забравиш татуировка. — Закопчава копчето си. — Май преходността на съвременния живот ни кара да бележим кожите си с мастило. — Казва той. — То ни напомня, че светът е оставил своята следа върху нас, че още сме живи. Че никога няма да забравим.

— Кой си ти, за бога?

Не познавам този Уорнър. По никакъв друг начин нямаше да разпозная този Уорнър.

Той се усмихва сам на себе си. Отново сяда.

— Няма нужда друг да узнава — казва ми.

— Какво искаш да кажеш?

— Аз самият знам кой съм — отговаря той. — Това ми е достатъчно.

Смълчавам се за момент. Свъсвам вежди, забила поглед в земята.

— Сигурно е страхотно да живееш с такава самоувереност.

— Ти също имаш от нея — казва ми той. — Упорита си и неотстъпчива. Безкрайно смела. Силна. Толкова нечовешки красива. Способна си да покориш света.

Засмивам се и вдигам поглед към очите му.

— Прекалено често плача. И нямам интерес да покорявам света.

— Това — казва той — е нещото, което никога няма да проумея. — Поклаща глава. — Просто те е страх. Страх те е от неизвестното. Тревожиш се да не разочароваш околните. Потъпкваш собствения си потенциал — казва той — заради очакванията на другите, защото до ден днешен следваш наложените ти правила. — Впива съсредоточен поглед в мен. — Ще ми се да не беше така.

— А на мен ми се ще да престанеш да ме увещаваш да убивам човешки същества.

Той свива рамене.

— Не твърдя, че си длъжна. Просто неизбежно ще се случва; така е на война. Статистически погледнато, убийствата са неизбежни.

— Сигурно се шегуваш.

— В никакъв случай.

— Винаги е възможно да избегнеш убийството, Уорнър. Избягваш го, като просто не започваш войната.

Той обаче се ухилва ослепително, без дори да обръща внимание на думите ми.

— Обичам да ме наричаш по име — казва. — Дори не знам защо.

— Името ти не е Уорнър — изтъквам аз. — Ейрън е.

Усмивката му е широка, толкова широка.

— Божичко, музика за ушите ми.

— Името ти ли?

— Само когато ти го произнасяш.

— Ейрън? Или Уорнър?

Той затваря очи. Килва глава назад и я опира в стената. Трапчинки.

Внезапно си спомням каква работа имах тук. Вместо това си приказвам с Уорнър, сякаш имаме безброй часове за пилеене. Сякаш отвъд тези стени не съществува един ужасяващ свят. Не знам как толкова често успявам да се разсейвам и си обещавам, че този път няма да позволя разговорът да се отклони в нежелана посока. Но когато отварям уста, той ми отнема думата.

— Няма да ти върна тефтерчето.

Затварям уста.

— Знам, че си го искаш — казва той, — но се боя, че възнамерявам да го задържа завинаги. — Той ми го показва. Ухилва се. После го пъхва в джоба си. Единственото място, където не бих посмяла да бръкна.

— Защо? — не се сдържам да попитам. — Защо ти е притрябвало?

Той впива поглед в мен за един дълъг, дълъг момент. Не отговаря на въпроса ми. Вместо това казва:

— В най-мрачните дни трябва да потърсиш светло местенце, в най-студените дни трябва да потърсиш топло местенце, в най-злощастните дни трябва да гледаш напред и нагоре, а в най-печалните дни трябва да отвориш очи, да им позволиш да леят сълзи. После да ги оставиш да изсъхнат. Да им дадеш възможност да отмият болката, за да виждат ясно отново.

— Не мога да повярвам, че си го запомнил наизуст — прошепвам аз.

Той пак обляга глава на стената. Пак затваря очи. Казва:

— Този живот винаги ще ми е чужд, но трябва да събирам дребните монети и да се надявам, че ще ми стигнат да изкупя грешките ни.

— И това ли аз съм го писала? — питам го, недоумявайки как е възможно да рецитира същите онези думи, стекли се от устните ми към пръстите ми и излели се върху листа. Още не мога да свикна с мисълта, че е посветен в тайната на най-съкровените ми размишления, на чувствата, които улових с изтерзаното си съзнание и изковах в изречения, които скупчих в абзаци, на идеите, които нанизах една до друга с пунктуационни знаци, неизпълняващи никаква друга функция, освен да покажат къде свършва една мисъл и откъде започва следващата.

Това русокосо момче държи всичките ми тайни в устата си.

— Написала си много неща — казва той, без да ме поглежда. — За родителите си, за детството си, за контактите си с други хора. Писала си за надежда и изкупление, за това колко ти се иска да зърнеш летяща птица. Писала си за болка. И за това какво е да се мислиш за чудовище. Какво е всички да те гледат с лошо око още преди да си продумал. — Той вдишва дълбоко. — Сякаш виждах себе си на хартия. — Прошепва той. — Сякаш четях всички онези неща, които не знаех как да изкажа.

Как ми се иска сърцето ми просто да замълчи, замълчи, замълчи, замълчи.

— Всеки божи ден съжалявам — продължава той с думи, по-тихи от шепот. — Съжалявам, задето вярвах на чутото за теб. И задето те нараних, мислейки, че ти помагам. Не мога да се извиня за това, което съм. — Казва той. — С тази част от мен вече е свършено; съсипана е. Отдавна загубих всякаква надежда за себе си. Но съжалявам, че не те разбирах. Единствената ми цел беше да те направя по-силна. Исках да използваш гнева си като инструмент, като оръжие, с което да овладееш силата в себе си, исках да си достатъчно могъща, за да се изправиш срещу света. Провокирах те умишлено. — Казва. — Тласнах те твърде далеч, твърде безмилостно, ужасих те, отвратих те с действията си… и всичко това умишлено. Защото така съм научен да преживявам грозната страна на този свят. Така съм научен да се боря. Исках да науча и теб. Знаех, че си способна да постигнеш много, много повече. Виждах величието в теб.

Той ме поглежда. Впива поглед надълбоко в мен.

— Ще постигнеш велики неща — казва. — Винаги съм го знаел. Май просто исках да съм част от това.

Опитвам се. Наистина се опитвам да си спомня защо трябваше да го мразя, опитвам се да си спомня всичките му ужасяващи постъпки. Но страдам, защото разбирам отлично какво е да страдаш. Да действаш неосъзнато. Да правиш неща, които смяташ за редни, защото никой не те е научил какво е нередно.

Защото е толкова трудно да проявяваш доброта към света, когато той ти отвръща само с омраза.

Защото е толкова трудно да видиш хубавата страна на нещата, когато живееш потопен в страх.

Иска ми се да му кажа нещо. Нещо проникновено и смислено, и незабравимо, но той като че ли ме разбира. Праща ми странна, плаха усмивка, която не засяга очите му, но изрича толкова много.

После…

— Кажи на хората си — проронва той — да се подготвят за война. Освен ако плановете му не са се променили, вдругиден баща ми ще разпореди атака над цивилните граждани и ще настане същинска касапница. Но това ще е и единствената ви възможност да спасите заложниците. Държат ги на някой от ниските етажи на щабквартирата на Сектор 45. Опасявам се, че не мога да ти кажа друго.

— Откъде…

— Знам защо си тук, скъпа. Не съм глупак. Знам защо си принудена да прекарваш толкова време с мен.

— Но защо ми даваш тази информация по собствена воля? — питам го. — За какво ти е да ни помагаш?

В очите му проблясва нещо различно, но не се задържа там достатъчно дълго, че да го разтълкувам. И макар изражението му да е умишлено безизразно, нещо в пространството помежду ни сякаш се е променило внезапно. Усещам нов заряд.

— Върви — казва ми със сбърчени вежди. — Трябва веднага да ги предупредиш.

Петдесет и трета глава

С Адам и Кенджи сме се преселили в кабинета на Касъл и четиримата се опитваме да стигнем до подходяща стратегия.

Снощи се втурнах право към Кенджи, който после ме отведе до Касъл, за да му предам думите на Уорнър. Касъл беше и облекчен, и ужасен, и ми се струва, че още не е преглътнал информацията.

Каза ми, че щял да се срещне с Уорнър на сутринта, за да опита да изкопчи още сведения (което не се получи), и помоли трима ни с Кенджи и Адам да дойдем в кабинета му по обяд.

Сега всички сме натъпкани в тясното пространство с още 7 души. Повечето лица в стаята са ми познати от експедицията до складовете на Възобновителите, значи, тези хора са важна, неделима част от движението. Което ме кара да се замисля кога ли станах една от ключовите фигури на Пункт Омега.

Не мога да не се почувствам поне малко горда. Поне малко развълнувана от факта, че Касъл ми има доверие. Че допринасям за общата кауза.

Кара ме да се замисля и колко съм се променила за толкова кратко време. Колко различен е животът ми сега, колко по-силна и колко по-слаба се чувствам. Кара ме да се замисля дали всичко щеше да се получи другояче, ако с Адам бяхме намерили начин да останем заедно. Дали изобщо щях да престъпя границата на сигурността, която внасяше в живота ми.

Замислям се за много неща.

Но когато вдигам поглед и го хващам да се взира в мен, мислите ми се разсейват; и ми остава само болката от липсата му до мен. Само желанието да не извръща поглед веднага щом срещне моя.

Това беше злочестият ми избор. Сама си навлякох мъката.

Касъл седи на стола си, опрял лакти върху бюрото, отпуснал брадичка в сключените си ръце. Веждите му са свъсени, устните — стиснати, очите му са съсредоточени в листовете пред него.

Не е казал и дума от 5 минути.

Накрая вдига поглед. Отправя го към Кенджи, който седи точно пред него, между мен и Адам.

— Как смяташ? — пита го. — Нападение или отбрана?

— Партизанска война — отсича Кенджи без колебание. — Нищо друго.

Касъл вдишва дълбоко.

— Да — отвръща. — И аз така мисля.

— Трябва да се разделим — казва Кенджи. — Вие ли ще ни разпределите на групи, или аз да се заема?

— Аз ще направя първоначалното групиране. После ще изслушам предложенията ти за промени, ако има такива.

Кенджи кимва.

— Идеално. Що се отнася до оръжията…

— Аз ще се заема — казва Адам. — Ще се уверя, че всички са почистени, заредени и готови за употреба. Вече съм запознат с въоръжението ни.

Което ме изненадва.

— Хубаво. Отлично. Едната група ще опита да се промъкне в базата им и да открие Уинстън и Брендън; всички останали ще се разпръснат из комплексите. Мисията ни е проста: да спасим колкото може повече цивилни. Ще елиминираме само толкова вражески войници, колкото се налага. Не воюваме срещу хората, а срещу водачите им. Не го забравяйте. Кенджи — казва той, — бих искал да ти поверя групите, които ще се пръснат из комплексите. Съгласен ли си?

Кенджи кимва.

— Аз самият ще поведа групата, която ще проникне в базата — казва Касъл. — Не се съмнявам, че двамата с господин Кент лесно ще се промъкнете в Сектор 45, но държа да не се отделяте от госпожица Ферърс; тримата сте добра комбина и уменията ви ще са ни от полза на вражеска територия. Така — казва той, разстилайки листовете пред себе си, — проучвам тези скици цяла но…

Някой блъска по стъклото на вратата.

Сравнително млад мъж, когото не съм виждала досега, с лъснали светлокафяви очи и коса, подстригана толкова късо, че дори не мога да различа цвета ѝ. Веждите му са свъсени, челото му е сбърчено, напрегнато.

— Сър! — крещи той и осъзнавам, че крещи от доста време, но гласът му е заглушен, и чак тогава ми просветва, че стаята навярно е шумоизолирана, макар и не напълно.

Кенджи скача от стола си, отваря вратата.

— Сър! — Мъжът е задъхан. Личи си, че е бягал дотук. — Сър, моля ви…

— Самюел? — Касъл става, заобикаля бюрото и се спуска да сграбчи раменете на младежа, мъчейки се да привлече погледа му. — Какво има… какво е станало?

— Сър! — повтаря Самюел, този път по-нормално, почти овладял дишането си. — Имаме… неприятности.

— Казвай всичко, моментът не е подходящ за заобикалки…

— Отгоре всичко е наред, сър, просто… — Той стрелва очи в моя посока за част от секундата. — Гостът ни… той… отказва да съдейства, сър, и… създава трудности на стражите…

— Какви трудности? — Очите на Касъл представляват две цепки.

Самюел понижава гласа си.

— Успя да изкриви вратата, сър. Успя да изкриви стоманената врата, сър, и заплашва стражите, а те започват да се тревожат…

— Джулиет.

Не.

— Нужна ми е помощта ти — казва Касъл, без да ме поглежда. — Знам, че няма да ти е приятно, но ти си единственият човек тук, който би послушал, а не можем да си позволим подобни усложнения точно в момента. — Гласът му е толкова тънък, толкова обтегнат, че очаквам всеки момент да пресекне. — Моля те, направи всичко по силите си да овладееш ситуацията, а когато сметнеш, че е безопасно да пуснем някое от момичетата в стаята му, ще намерим начин да го упоим, за да няма пострадали.

Очите ми отскачат към Адам почти неволно. Той не изглежда доволен.

— Джулиет. — Челюстите на Касъл се стягат. — Моля те. Върви.

Кимвам. Обръщам се към вратата.

— Подготвяйте се — казва Касъл, докато излизам, снижавайки гласа си още повече за следващите думи. — Освен ако Уорнър не ни е подвел, върховният главнокомандващ ще започне изтребването на невъоръжени цивилни още утре, а нямаме време да гадаем дали информацията му е вярна. Тръгваме призори.

Петдесет и четвърта глава

Стражите ме пускат в стаята на Уорнър, без да отронят и дума.

Очите ми се стрелкат из почти изпразненото от мебели помещение, сърцето ми тупти лудо, юмруците ми са стиснати, кръвта ми препуска-препуска-препуска из вените. Нещо не е наред. Случило се е нещо. Уорнър си беше съвсем добре, когато го оставих снощи, и не мога да си представя какво би го подтикнало да обезумее така, но съм уплашена.

Някой му е донесъл стол. Сега вече ми става ясно как е успял да изкриви стоманената врата. Не е трябвало да му дават стол.

Уорнър седи в него с гръб към мен. От мястото си виждам само главата му.

— Върна се — казва той.

— Разбира се, че ще се върна — казвам му, пристъпвайки към него. — Какво има? Станало ли е нещо?

Той се засмива. Прокарва ръка през косата си. Вдига поглед към тавана.

— Какво е станало? — Вече съм истински разтревожена. — Да не би… случило ли ти се е нещо? Добре ли си?

— Трябва да се махна оттук — казва той. — Трябва да ме пуснат. Не мога да стоя тук повече.

— Уорнър…

— Знаеш ли какво ми каза той? Обясни ли ти какво ми каза?

Мълчание.

— Тази сутрин просто влезе в стаята ми. Влезе най-спокойно и заяви, че искал да говори с мен. — Уорнър се изсмива отново, гръмко, прекалено гръмко. Поклаща глава. — Каза ми, че съм можел да се променя. Каза, че имало шанс да притежавам дарба като всички останали тук… че не е изключено да имам свръхестествени способности. Каза, че съм можел да бъда различен, скъпа. Вярвал, че мога да бъда различен, стига да го пожелая.

Касъл му е казал.

Уорнър става, но не се обръща към мен напълно; без тениска е. Този път като че ли не му пречи, че виждам белезите по гърба му, думата ПЛАМНИ, татуирана на кръста му. Косата му е чорлава, несресана, пада върху лицето му; ципът на панталоните му е закопчан, но не и копчето, и за пръв път го виждам толкова неспретнат. Протяга ръце напред и опира длани в каменната стена; тялото му е извито, главата му — сведена като за молитва. Цялата му фигура е напрегната, стегната, мускулите отдолу опъват кожата му. Дрехите му са струпани на пода, дюшекът му е по средата на стаята, а столът, върху който седеше, е обърнат към стената, към нищото, и осъзнавам, че Уорнър е започнал да губи разсъдъка си в този затвор.

— Можеш ли да повярваш? — пита ме той, без да поглежда към мен. — Въобразява си, че мога просто да се събудя различен една сутрин. Да пея радостни песни и да раздавам пари на бедните, да искам прошка от света за злодеянията си. На теб струва ли ти се възможно? Мислиш ли, че мога да се променя?

Най-накрая се обръща към мен и очите му се смеят, очите му са като смарагди, лъщящи на светлината на залязващото слънце, и устата му потрепва, едва сдържайки усмивката си.

— Мислиш ли, че мога да съм различен? — Прави няколко стъпки към мен и не знам защо дишането ми се повлиява. Защо не мога да намеря устата си. — Зададох ти съвсем елементарен въпрос. — Казва той и стои точно пред мен, а аз дори не знам как се е озовал тук. Продължава да ме гледа с устремени очи, едновременно смущаващи, искрящи, пламтящи от нещо, което едва ли някога ще мога да назова.

Сърцето ми не иска да се укроти, не спира да подскача, подскача, подскача…

— Кажи ми, Джулиет. Изгарям от желание да узная какво мислиш за мен.

— Защо? — Едва доловим шепот, предназначен да ми спечели поне малко време.

Устните на Уорнър трепват нагоре и се разтягат в усмивка, после се отварят леко, но само колкото да разлеят по лицето му странно, любопитно изражение, което обсебва и очите му. Не отговаря. Не казва нито дума. Просто се доближава до мен, изучавайки ме с поглед, а аз замръзвам намясто и устата ми е пълна със секундите му на мълчание, и се боря с всеки атом в тялото си, с всяка глупава клетка в организма си, защото усещам колко ме привлича.

О...

Боже.

Адски силно ме привлича.

Чувството ми за вина расте главоломно, загнездва се в костите ми, прекършва ме надве. То е кабел, усукан около гърлото ми, гъсеница, пълзяща по стомаха ми. То е нощта и полунощието, и сумракът на нерешимостта. То е съвкупността от многото тайни, които вече не ми принадлежат.

Защо не се съпротивлявам?

Аз съм ужасен човек.

И като че ли той вижда мислите ми, сякаш усеща промяната, обладала съзнанието ми, защото внезапно започвам да го чувствам различен. Буйството му стихва, очите му стават по-дълбоки, угрижени, нежни, устните му са меки, все още леко отворени, и въздухът в стаята е твърде нагнетен, пълен с памук, и усещам как кръвта препуска из главата ми, разбива се във всеки мислещ дял от мозъка ми.

Ще ми се някой да можеше да ми напомни как се диша.

— Защо не искаш да отговориш на въпроса ми? — Вглежда се така надълбоко в очите ми, че не знам как не се огъвам под пламъка им, и точно в този момент осъзнавам, че всичко в него е пламенно. Няма и капка смиреност, отблъсква всеки анализ. Прекомерен е. Всичко в него е прекомерно. Емоциите му, действията му, гневът му, агресията му.

Любовта му.

Опасен е, наелектризиран, неудържим. Тялото му кипи от енергия, толкова необуздана, че се долавя дори когато е спокоен. Има си свое присъствие.

Но нещо ми всени учудващата, плашеща вяра в истинската същност на Уорнър, в човека, в когото е способен да се превърне. Искам да открия 19-годишното момче, хранещо улични кучета. Искам да повярвам в момчето с мъчително детство и баща насилник. Искам да го разбера. Искам да го разнищя.

Искам да повярвам, че е повече от калъпа, в който е бил принуден да израсне.

— Мисля, че си способен да се промениш — чувам се да отговарям. — Всеки е способен.

И той се усмихва.

Усмивката му е бавна, удовлетворена. От онези, които прерастват в смях, озаряват чертите на лицето му и го карат да въздъхва. Той затваря очи. Изражението му е толкова трогнато, толкова разведрено.

— Колко мило — отвръща той. — Колко непоносимо мило. Защото говориш искрено.

— Разбира се, че говоря искрено.

Накрая вдига поглед към мен и прошепва:

— Но грешиш.

— Моля?

— Аз съм безсърдечен — казва със студени, равнодушни думи, предназначени като че ли за самия него. — Аз съм безсърдечно копеле и жестоко, зло същество. Не ме е грижа за чувствата на хората. Не ме е грижа за страховете и бъдещето им. Не ме е грижа за желанията им, за това дали имат семейства… и не съжалявам. — Добавя той. — Не съм съжалил за нито една от постъпките си.

Нужни са ми няколко секунди да се окопитя.

— Но нали ми се извини? — казвам му аз. — Извини ми се снощи…

— Ти си друго нещо — прекъсва ме той. — Не се броиш.

— Не съм друго нещо — казвам му. — Аз съм просто човек като всички останали. И ти доказа, че си способен на разкаяние. На състрадание. Знам, че можеш да си добронамерен…

— Това не съм аз. — Гласът му е станал студен и твърде силен. — И няма да се променя. Не мога да залича деветнайсетте нещастни години на живота си. Не мога да потуля спомена за действията си. Не може просто да се събудя на сутринта и да реша, че от тук насетне ще живея с чужди надежди и мечти. С чужди обещания за светло бъдеще. И няма да те лъжа. — Продължава той. — Не ми пука за околните и не правя саможертви, нито компромиси. Не съм добър, нито справедлив, нито човечен, и никога няма да бъда. Не съм способен. Няма и да опитам, защото ще е жалка гледка.

— Как можеш да говориш така? — Иска ми се да го разтърся. — Какво срамно има в това да се стремиш към добро?

Но той не ме слуша. Смее се. И казва:

— Можеш ли да си ме представиш дори? Да се усмихвам на дечицата и да раздавам подаръци на рождени дни? Да помагам на непознат? Да си играя с кучето на съседите?

— Да — отговарям. — Мога. — Вече съм го виждала, не му казвам.

— Не.

— Защо не? — настоявам аз. — Защо ти е толкова трудно да си го представиш?

— Този живот — казва той — е непостижим за мен.

— Но защо?

Уорнър стисва 5 пръста в юмрук и ги отпуска, за да ги прокара през косата си.

— Защото го усещам вътре в себе си — казва с по-тих глас. — Винаги съм го усещал.

— Какво си усещал? — прошепвам аз.

— Мнението на хората за мен.

— Какво…?

— Чувствата им… енергията им… не знам как да го нарека — отвръща объркано той и отстъпва назад, клатейки глава. — Винаги съм усещал. Знам, че всички ме мразят. Знам колко е безразличен баща ми към мен. Знам колко страдаше майка ми. Знам, че ти не си като всички останали. — Гласът му пресеква. — Знам, че си откровена, когато ми казваш, че не ме мразиш. Че искаш, но не можеш. Защото в сърцето ти няма неприязън, не и към мен, а ако имаше, щях да знам. Също както знам — казва той с пресипнал от сдържаност глас, — че изпита нещо, когато те целунах. Изпита същото като мен и се срамуваш от това.

Паника облива цялото ми тяло.

— Откъде знаеш? — питам аз. — К-как… невъзможно е просто да знаеш подобни неща…

— Никой никога не ме е поглеждал като теб — прошепва той. — Никой никога не ми е говорил като теб, Джулиет. Ти си различна. — Казва ми. — Толкова различна. Ти би ме разбрала. Но останалият свят не желае добрата ми воля. Не желае усмивките ми. Касъл е единственият човек на земята, който направи изключение от правилото, и желанието му да повярва в мен, да ме приеме, показва колко слаби са съпротивителните му сили. Никой от хората му не знае какво прави и всички ще загинат…

— Не е вярно… невъзможно…

— Чуй ме — казва загрижено Уорнър. — Трябва да разбереш… единствените значими хора на този проклет свят са онези с истинска власт. А ти — казва той, — ти имаш власт. Надарена си със сила, която може да разтърси цялата планета, да я покори. Може би още е твърде рано, може би ти трябва още време да припознаеш собствената си мощ, но аз ще чакам търпеливо. Винаги ще те искам на моя страна. Защото двамата с теб… двамата с теб… — Казва той и замълчава. Като че ли е останал без дъх. — Можеш ли да си представиш? — Веждите му са сбърчени, очите му са впити в моите. Изучават ме. — Естествено, че можеш. — Прошепва той. — Не спираш да мислиш за това.

Вдишвам рязко.

— Мястото ти не е тук — продължава той. — Нямаш работа с тези хора. Ще те повлекат в калта и ще подпишат смъртната ти присъда…

— Нямам друг избор! — Вече съм разгневена, възмутена. — Предпочитам да остана с хората, които опитват да помогнат, да променят нещо! Поне те не избиват невинни хора…

— Наистина ли мислиш, че новите ти приятели не са убивали? — изкрещява Уорнър, сочейки към вратата. — Че Кент не е отнемал човешки живот? Че Кенджи не е стрелял по непознат? Те бяха мои войници! — Натъртва той. — Със собствените си очи съм ги виждал да го правят!

— Но за да оцелеят — казвам му, треперейки, мъчейки се да потисна страховитите пориви на въображението си. — Никога не са били предани на Възобновителите…

— Нито пък аз — отвръща той. — Предан съм единствено на онези, които знаят как да живеят. Имам само два хода в тази игра, скъпа. — Казва задъхано. — Да убивам. Или да ме убият.

— Не — отсичам и залитам назад със замаяна глава. — Не е вярно. Не си задължен да живееш така. Можеш да се оттеглиш от баща си, от този начин на живот. Не е нужно да си такъв, какъвто опитва да те направи…

— Стореното — сторено. Вече е твърде късно за мен. Приел съм съдбата си.

— Не… Уорнър…

— Не те моля да се тревожиш за мен — казва той. — Знам точно какво бъдеще ме чака и съм се примирил с него. Свикнал съм с усамотението. Нямам нищо против да прекарам остатъка от живота си единствено в собствената си компания. Не се боя от самотата.

— Не си длъжен да избираш такъв живот — казвам му. — Не е нужно да прекарваш дните си сам.

— Няма да остана тук — казва той. — Просто исках да го знаеш. Ще намеря начин да се измъкна, и то възможно най-скоро. Ваканцията ми — добавя — официално приключи.

Петдесет и пета глава

Тик-так.

Касъл свика импровизирана среща, за да запознае всички с подробностите около утрешната битка; остават по-малко от 12 часа до тръгване. Събрали сме се в трапезарията, защото тук има място за всички.

Имахме 1 последно хранене, шепа принудителни разговори, 2 напрегнати часа, придружени с кратки, спазматични пориви на смях, звучащ по-скоро като давене. Сара и Соня влязоха последни в трапезарията, махнаха ми бързо за поздрав и се настаниха в отсрещния край на стаята. Тогава Касъл заговори.

Всички ще трябва да участват в боя.

Всички физически здрави мъже и жени. Възрастните и негодни за битка хора ще останат тук заедно с най-малките, към които се включват Джеймс и някогашните му приятелчета.

В момента Джеймс мачка ръката на Адам.

Андерсън ще насочи атаките си срещу цивилните граждани, казва ни Касъл. Сега се бунтуват срещу Възобновителите повече отвсякога. Опълчението ни им е дало надежда, казва ни Касъл. Бяха чували само слухове за съпротивителното ни движение, а битката ги беше потвърдила. Затова търсят подкрепата ни, а ние за пръв път ще впрегнем открито свръхестествените си умения.

На територията на комплексите.

Където народът ще ни види такива, каквито сме.

Касъл ни казва да се готвим за враждебност и от двата лагера. Казва ни, че понякога, особено в състояние на страх, хората не реагират положително на нашата порода. Предпочитат познатия им ужас вместо непознатото и необяснимото, затова присъствието ни, публичната ни проява може да ни създаде нови врагове.

Трябва да сме готови за това.

— Тогава защо да се намесваме? — провиква се женски глас от задната част на стаята. Притежателката му става на крака и виждам копринената ѝ черна коса, тежка мастилена завеса, спускаща се чак до кръста ѝ. Очите ѝ просветват под флуоресцентните лампи. — Щом ще ни презират — продължава тя, — защо изобщо да ги защитаваме? Пълен абсурд!

Касъл вдишва дълбоко.

— Не можем да обвиняваме всичките, заради безразсъдството на един.

— Само че не е един, нали? — обажда се друг глас. — Колко от тях ще се обърнат срещу нас?

— Няма как да знаем — отговаря Касъл. — Може да е само един. Може да няма и един. Просто ви предупреждавам да внимавате. Не бива да забравяте, че цивилните са невинни и невъоръжени. Изтребват ги заради неподчинението им, заради призива към справедливо отношение. Гладуват, губят домовете си, семействата си. Не може да не сте съпричастни. Много от вас още не съумяват да намерят собствените си семейства, пръснати из цялата страна, прав ли съм?

Из тълпата се разнася шушукане.

— Представете си, че майка ви е сред тях. Баща ви. Братята и сестрите ви. Потъпкани са и страдат. Трябва да помогнем с каквото можем. Няма друг начин. Ние сме единствената им надежда.

— Ами заложниците? — става на крака друг човек. Наглед наближава петдесетте, закръглен и широкоплещест е, внушително висок. — Каква гаранция имаме, че ще спасим Уинстън и Брендън?

Касъл свежда поглед само за секунда. Питам се дали само аз съм забелязала болката, преминала през очите му.

— Няма гаранция, приятелю. Никога не е имало. Но ще дадем всичко от себе си. Няма да се предадем.

— Тогава защо изобщо задържахме онзи хлапак? — възроптава той. — Защо просто не го убихме? Защо го държим жив? Не ни помага с нищо, а само яде храната ни и изразходва ресурси, полагащи се на нас!

Тълпата избухва в разпален гняв, обезумяла от силни емоции. Всички крещят едновременно, крещят: "Смърт за него!" и "Да дадем урок на върховния!", и "Да му покажем на какво сме способни!", и "Заслужава да умре!".

Внезапно сърцето ми се стяга. Почти се задъхвам и чак сега проумявам колко ме тревожи мисълта, че Уорнър може да умре.

Ужасява ме.

Поглеждам към Адам, незнайно защо очаквайки коренно различна реакция. Глупаво е от моя страна да се учудвам на напрежението в очите му, по челото му, по стиснатите му устни. Глупаво е, че очаквах да видя там нещо друго, освен неприязън. Естествено, че Адам мрази Уорнър. Естествено.

Уорнър опита да го убие.

Естествено, че и Адам иска Уорнър мъртъв.

Усещам как ми призлява.

— Моля ви! — провиква се Касъл. — Знам, че сте притеснени! Утре ни чака голямо изпитание, но не можем да прехвърлим цялата си агресия върху един-единствен човек. Трябва да я използваме като гориво за утрешната битка и трябва да останем задружни. Нищо не бива да ни разединява. Не и сега!

6 секунди тишина.

— Няма да вляза в боя, докато не го видя мъртъв!

— Ще го убием още тази вечер!

— Да му извием врата още сега!

Тълпата е кошер от яростни тела, решени, грозни лица, така плашещи, така свирепи, така изкривени от нечовешки гняв. Не бях подозирала, че членовете на Пункт Омега таят такава омраза.

— СПРЕТЕ! — Ръцете на Касъл са във въздуха, очите му пламтят. Всички маси и столове в стаята тракат по пода. Хората се оглеждат стреснати, уплашени, разтревожени.

Все още не смеят да пренебрегнат авторитета на Касъл. Поне засега.

— Заложникът ни — подхваща Касъл — вече не е заложник.

Невъзможно.

Това е невъзможно.

Не е възможно.

— Тази вечер дойде при мен — казва Касъл — и помоли да го подслоня в базата на Пункт Омега.

Мозъкът ми пищи, негодува срещу тези 15 думи.

Не може да е истина. Уорнър каза, че щял да се измъкне. Каза, че щял да намери начин да се махне оттук.

Но членовете на Пункт Омега са по-шокирани и от мен. Дори Адам се тресе от гняв. Страх ме е да погледна лицето му.

— ТИШИНА! МОЛЯ ВИ! — Касъл вдига ръка да потуши експлозията от протести. — Наскоро открихме, че и той има дарба. И желание да се присъедини към нас. Казва, че е готов да се бие на наша страна утре. Да се изправи срещу баща си и да ни помогне да намерим Брендън и Уинстън.

Хаос

Хаос

Хаос

избухва във всеки ъгъл на стаята.

— Лъжец!

— Как ще го докаже?

— Нима му вярвате?

— Той предава собствените си хора! Ще предаде и нас!

— За нищо на света няма да се бия рамо до рамо с него!

— Ще му прережа гърлото!

Касъл присвива очи, искрящи под флуоресцентната светлина, и ръцете му се завъртат шеметно из въздуха, събирайки всяка чиния, всяка лъжица, всяка стъклена чаша в стаята, и ги задържат в пространството, сякаш предизвиквайки някой да нададе глас, да извика, да изкаже несъгласие.

— С пръст няма да го докосвате — казва тихо той. — Дал съм клетва да помагам на сродните ни души и не възнамерявам да я наруша сега. Замислете се за себе си! — Изкрещява той. — Спомнете си деня, в който открихте дарбата си! Спомнете си чувството на самота, изолираност, страха, който ви обзе! Спомнете си как ви низвергнаха и семейство, и приятели! Не вярвате, че той може да се промени? Вие как се променихте, приятели мои? А сега го съдите! Съдите един от братята си, молещ за амнистия!

Касъл изглежда потресен.

— Ако опита да провали мисията ни, ако дори за миг се усъмня в предаността му, тогава ви давам правото да си отмъстите. Но първо трябва да му дадем шанс, не смятате ли? — Вече дори не опитва да прикрива гнева си. — Казва, че ще ни помогне да намерим хората си! Че ще се сражава срещу баща си! Разполага с ценна информация, от която можем да се възползваме! Не смятате ли, че има смисъл да поемем този риск? Та той е хлапе на деветнайсет, за бога! Един е, а ние сме много!

Тълпата е притихнала, носят се само шепоти и чувам откъслеци от разговори и думи като "наивен" и "безразсъден", и "всички ще умрем заради него!", но никой не се обажда, което е добре. Не е за вярване какво изпитвам в момента и ми се ще съдбата на Уорнър да не ме засягаше.

Ще ми се да желаех смъртта му. Ще ми се да не чувствах нищо към него.

Но не е така. Не е така. Не е така.

— Как научихте? — пита някой. Нов глас, спокоен, съзнателно трезв.

Гласът на човека до мен.

Адам става на крака. Преглъща сухо.

— Как научихте, че има дарба? Изпробвахте ли я? — пита.

И той ме поглежда, Касъл ме поглежда, взира се в мен, сякаш подканвайки ме да проговоря, а аз имам чувството, че съм изсмукала всичкия въздух от стаята, че съм паднала в казан с вряща вода, че повече никога няма да усетя туптенето на сърцето си, и се надявам, моля се да не изрече онези думи, но той ги изрича.

Разбира се, че ги изрича.

— Да — казва Касъл. — Вече знаем, че и той като вас може да докосва Джулиет.

Петдесет и шеста глава

Чувството е като да прекараш 6 месеца в опити да вдишаш въздух.

Като да забравиш как да движиш мускулите си и да преживееш наново всеки гнусен момент от живота си, и да се мъчиш да извадиш всички трески от кожата си. Като онзи път, когато си се препънал и си паднал в заешката дупка и русо момиченце в синя рокля все те е питало накъде да тръгне, а ти не си могъл да и отговориш, нямал си представа, опитвал си да проговориш, но гърлото ти е било запушено с дъждовни облаци, и сякаш някой е взел океана, напълнил го е с тишина и го е разлял в същата тази стая.

Такова е чувството.

Никой не проговаря. Никой не помръдва. Всички се взират.

В мен.

В Адам.

В Адам, втренчил поглед в мен.

Очите му са огромни, мигат прекалено бързо, по лицето му преминават недоумение и гняв, и болка, и пак недоумение, толкова много недоумение, и капка обида, капка подозрение, и още толкова много недоумение, и още доза болка, и аз зяпам като риба, докато секундите отмират.

Ще ми се да каже нещо. Да ми отправи поне въпрос или укор, или искане, но той мълчи, само ме изучава с втренчен поглед, и виждам как светлината угасва в очите му, как гневът отстъпва място на болката и страшно чувство на нереалност, и той сяда на мястото си.

Не поглежда към мен.

— Адам…

Става. Става. Става и се втурва към вратата, а аз едва се изправям на крака и хуквам след него, и чувам как хаосът избухва зад мен, тълпата отново се потапя в гняв, и едва не се забивам в него, ахвам, а той се завърта и казва:

— Не разбирам. — Очите му са толкова наранени, толкова дълбоки, толкова сини.

— Адам, аз…

— Докосвал те е. — Не е въпрос. Не смее да ме погледне в очите и изглежда почти засрамен от следващите си думи. — Докосвал е кожата ти.

Да беше само това. Да беше толкова просто. Да можех да прочистя кръвта си и да прогоня Уорнър от главата си… и защо съм толкова объркана?

— Джулиет.

— Да — казвам и едва помръдвам устни. Отговорът на не-въпроса му е "да".

Адам докосва с пръсти устните си, вдига поглед, извръща го, издава странен звук на почуда.

— Кога?

Казвам му.

Казвам му кога се е случило, как е започнало всичко, казвам му, че съм била облечена в една от роклите, които Уорнър ме караше да нося, как се е борил да ме спре, преди да изскоча от прозореца, как ръката му се е допряла до крака ми, как ме е докоснал и не му е станало нищо.

Казвам му как умишлено съм си втълпявала, че е било просто плод на въображението ми, докато Уорнър не ни спипа отново.

Не му казвам, че Уорнър ми е казал, че му липсвам, че ме обича, не му казвам, че ме е целунал, че ме е целунал с толкова необуздана, безразсъдна страст. Не му казвам как съм отвърнала на целувката му, за да пъхна ръце под палтото му и да докопам пистолета във вътрешния му джоб. Не му казвам, че бях изненадана, шокирана дори от чувството да съм в обятията му, и че отритнах това странно чувство, защото мразех Уорнър, защото бях толкова ужасена от факта, че бе прострелял Адам, че исках да го убия.

Адам знае единствено, че почти успях. Че почти убих Уорнър.

А сега Адам мига насреща ми, смила думите ми, не подозира какво скривам от него.

Наистина съм чудовище.

— Не исках да научаваш — съумявам да кажа аз. — Смятах, че това ще усложни взаимоотношенията ни след всичко преживяно, че ще е по-добре да забравя и… знам ли… — Запъвам се, не намирам подходящите думи. — Постъпих глупаво. Голяма съм глупачка. Трябваше да ти кажа и много съжалявам. Ужасно съжалявам. Не исках да научаваш по този начин.

Адам диша тежко, потрива тила си, после прокарва ръка през косата си и казва:

— Не разбирам… изобщо не разбирам… как… знаем ли защо може да те докосва? Като мен ли е? Моите способности ли има? Не знам… боже, Джулиет, а ти прекарваш толкова време насаме с него…

— Нищо не се е случило — уверявам го. — Само говорехме и изобщо не се е опитвал да ме докосне. Нямам представа защо може да ме докосва… май никой няма. Касъл още не е започнал тестовете.

Адам въздъхва, прокарва ръка по лицето си и с тих, едва доловим глас казва:

— Не знам защо се изненадвам. Все пак имаме едно и също ДНК. — Той изругава под носа си. Изругава отново. — Ще спрат ли някога гадостите? — Повишава глас той, питайки сякаш във въздуха. — Ще спрат ли някога скапаните шамари в лицето ми? Божичко! Имам чувството, че тази лудост няма край.

Искам да му кажа, че е прав, че лудостта няма край.

— Джулиет.

Гласът му ме кара да замръзна намясто.

Стисвам силно очи, много силно; отказвам да повярвам на ушите си. Уорнър не може да е тук. Разбира се, че не е тук. Дори не е възможно да е извън стаята си, но после си спомням. Касъл обяви, че вече не е заложник.

О.

О, не.

Това не се случва. Уорнър не стои толкова близо до двама ни с Адам, не отново, не и след всичко случило се, това е невъзможно...

...но Адам поглежда през рамото ми, поглежда зад гърба ми към човека, когото така усилено се мъча да забравя, а аз не мога да вдигна очи. Не искам да виждам предстоящото.

А щом отново проговаря, гласът на Адам е като киселина.

— Какво правиш тук, по дяволите?

— Радвам се да те видя отново, Кент. — Долавям усмивка в гласа на Уорнър. — Трябва да си поприказваме някой път, имаме много за наваксване. Особено предвид последното откритие. Нямах представа, че имаме толкова общо помежду си.

Наистина нямаш никаква, ама никаква представа, иска ми се да кажа на глас.

— Побъркано копеле такова — казва Адам с нисък, премерен глас.

— Колко неуместен език. — Уорнър клати глава. — Само онези, които не успяват да се изразяват интелигентно, прибягват до толкова недодялан речник. — Пауза. — Да не би да се чувстваш застрашен от мен, Кент? Изнервям ли те? — Той се засмива. — Като че ли едва се сдържаш да не ми налетиш.

— Ще те убия… — Адам се спуска да сграбчи Уорнър за гърлото, но в същия момент Кенджи се блъсва в него, в двама им, и ги разделя с гримаса на пълно възмущение по лицето си.

— Какво, по дяволите, си мислите, че правите? — Очите му горят. — Не знам дали сте забелязали, но стоите точно пред вратата и плашите хлапетата до смърт, Кент, така че ще ви помоля да мирясате. — Адам опитва да проговори, но Кенджи му отнема думата. — Виж какво, нямам представа защо Уорнър не е в стаята си, но така или иначе решението не е мое. Касъл се разпорежда тук и трябва да уважаваме преценката му. Не можеш просто да трепеш когото ти падне, понеже така ти е хрумнало.

— Това е същият тип, който опита да ме измъчва до смърт! — изкрещява Адам. — Той нареди на хората си да те пречукат! А сега трябва да живея под един покрив с него? Да се бия рамо до рамо с него? Да се преструвам, че всичко е наред? Откачил ли е Касъл…

— Касъл си знае работата — озъбва му се Кенджи. — Мнението ти не е важно тук. Ще се съобразяваш с неговите искания.

Адам вдига бясно ръце във въздуха.

— Не мога да повярвам. Това трябва да е някаква шега! Що за приумица? Кой нормален човек се отнася със заложниците си така, сякаш са на курорт? — Изкрещява отново, без дори да се опитва да говори тихо. — Уорнър може да се върне в базата си с подробна информация за нашата, може да издаде точното ни местоположение.

— Това е невъзможно — казва Уорнър. — Нямам ни най-малка представа къде се намираме.

Адам се извърта към него толкова бързо, че и аз повтарям действието му, за да не изпусна нещо. Адам крещи, изглежда като че ли всеки момент ще нападне Уорнър, а Кенджи се мъчи да го усмири, но аз почти не чувам какво се случва около мен. Кръвта пулсира твърде шумно в главата ми, а очите ми забравят да мигат, защото Уорнър гледа в мен, само в мен, погледът му е толкова съсредоточен, толкова устремен, толкова сърцераздирателно вдълбочен, че ме парализира изцяло.

Гърдите му се надигат и спадат достатъчно силно, че да видя вълнението им дори от мястото си. Не обръща никакво внимание на суматохата край себе си, на хаоса в трапезарията, на свирепите атаки на Адам; не помръдва дори със сантиметър. Не отлепя поглед от мен и знам, че трябва да го сторя вместо него.

Обръщам глава.

Кенджи крещи на Адам да се успокои, а аз се пресягам, хващам ръката му, усмихвам му се лекичко и той се укротява.

— Хайде — казвам му. — Да се връщаме вътре. Касъл още не е приключил, а трябва да чуем какво има да ни казва.

Адам се опитва да дойде на себе си. Поема дълбока глътка въздух. Кимва ми отривисто и ми позволява да го въведа вътре. Умишлено съсредоточавам вниманието си в него, опитвайки да си внуша, че Уорнър го няма.

Уорнър обаче не е съгласен с плана ми.

Застава пред нас, препречва пътя ни и напук на себе си го поглеждам в очите, където виждам нещо… невиждано досега. Не и толкова силно изразено, не и толкова явно.

Болка.

— Махни се — озъбва му се Адам, но Уорнър като че ли не го чува.

Взира се в мен. Поглежда пръстите ми, стиснали облечената ръка на Адам, и агонията в очите му пречупва коленете ми, и не мога да проговоря, не бива да проговарям, дори да можех да проговоря, нямаше да знам какво да кажа, и тогава го чувам да произнася името ми. И още веднъж. Казва:

— Джулиет…

— Махни се! — излайва му отново Адам, но този път губи самообладание и го бутва така силно, че да го повали на земята. Само че Уорнър не пада. Препъва се леко назад и движението като че ли разпалва нещо в него, спящ гняв, който на драго сърце освобождава, и се спуска стръвно напред, а аз се мъча да реша как да го спра, да измисля някакъв план, но съм толкова глупава.

Достатъчно глупава, че да застана помежду им.

Адам ме сграбчва в опит да ме дръпне назад, но аз вече съм притиснала дланта си в гърдите на Уорнър и не знам какво си мисля, май изобщо не мисля и като че ли именно там е проблемът. Тук съм, впримчена в милисекундите до зверския сблъсък между двама братя, а в крайна сметка не аз го предотвратявам.

А Кенджи.

Хваща и двамата за ръцете и се мъчи да ги разтърве, но внезапният звук, раздиращ гърлото му, е звук на мъчение и ужас, който ми се ще да прогоня от черепа си.

Той пада.

Свлича се на земята.

Дави се, задушава се, гърчи се на пода, а накрая се обездвижва напълно, почти спира да диша и остава вцепенен, плашещо вцепенен, и май крещя, докосвам устните си, за да проверя откъде идва режещият звук, и падам на колене. Разтрисам го, но той не помръдва, не реагира, и не знам на какво съм станала свидетел.

Не знам дали Кенджи не е мъртъв.

Петдесет и седма глава

Определено пищя.

Нечии ръце ме вдигат от пода и чувам гласове и звуци, които дори не си правя труда да разпозная, защото знам единствено, че това не се случва наистина, не и на Кенджи, не и на забавния ми, смахнат приятел, чиято усмивка крие толкова тайни, и се изтръгвам от дърпащите ме ръце, и съм сляпа, втурвам се към трапезарията и сто размити лица се сливат с фона, защото онова, което търся, принадлежи на човек с тъмносиньо сако и цял куп расти, вързани на конска опашка.

— Касъл! — изкрещявам. Продължавам да пищя. Паднала съм на пода, не знам кога, но усещам болката в коленете си и не ме е грижа-не ме е грижа-не ме е грижа… — Касъл! Кенджи… той… моля те…

Никога досега не съм виждала Касъл да тича.

Прелита през стаята с нечовешка скорост, подминава ме и изхвърчава в коридора. Всички останали скачат втрещено на крака, някои крещят паникьосано, а аз тръгвам след Касъл, връщам се в тунела и Кенджи още е там. Още е неподвижен. Неподвижен.

Прекалено неподвижен.

— Къде са момичетата? — крещи Касъл. — Някой да доведе момичетата! — Държи главата на Кенджи в скута си, мъчи се да придърпа тежкото му тяло в ръцете си и за пръв път го виждам такъв; не звучеше така дори когато говореше за попадналите ни в плен хора, за кръвожадния план на Андерсън. Оглеждам се наоколо и забелязвам членовете на Пункт Омега с изкривени от болка лица, много от тях вече плачат, вкопчили се едни в други, и чак сега осъзнавам колко сляпа съм била за Кенджи. Чак сега проумявам докъде се простира авторитетът му. Колко държат на него всички околни.

Колко го обичат.

Примигвам и виждам, че Адам е един от петдесетте души, носещи Кенджи, които вече препускат, надяват се на чудо… и някой казва:

— Вече са в медицинското крило! Подготвят му легло!

Настава паническо бягство, всички хукват след тях, мъчейки се да разберат какво е станало, и никой не ме поглежда, никой не отвръща на погледа ми, а аз се отдръпвам, скривам се зад ъгъла в тъмнината. Вкусвам сълзите, стичащи се в устата ми, броя всяка солена капка, защото не разбирам какво се случва, как се случи, как изобщо е възможно, не съм го докосвала, но в следващия момент замръзвам намясто. С прозрението по ръцете ми се образуват ледени висулки.

Не нося ръкавиците си.

Забравила съм ръкавиците си. Толкова бързах да не закъснея, че просто изскочих от банята и забравих ръкавиците си в стаята, и ми се струва нереално, невъзможно да направя подобно нещо, да забравя, да съм отговорна за загубата на още един живот и просто просто просто

Свличам се на пода.

— Джулиет.

Вдигам поглед. Скачам на крака.

Казвам:

— Стой настрана от мен — и цялата се треса, опитвам да преглътна сълзите, но потъвам в себе си, защото осъзнавам, че най-сетне ме спохожда. Най-жестокото наказание. Заслужавам тази болка, заслужавам да живея с мисълта, че съм убила един от най-близките си приятели на света, и ми се иска да се свия на кълбо и да изчезна завинаги. — Махай се…

— Джулиет, моля те — казва Уорнър, приближавайки се. Лицето му е забулено в сянка. Тунелът е съвсем смътно осветен и не знам накъде води. Знам единствено, че не искам да оставам насаме с Уорнър.

Нито сега. Нито когато и да било.

— Казах да не ме доближаваш. — Гласът ми трепери. — Не искам да говоря с теб. Моля те… просто ме остави на мира!

— Не мога просто да те оставя! — отвръща той. — Не и разплакана!

— Най-вероятно няма да разбереш какво ми е — изрепчвам му се аз. — Най-вероятно не би ти пукало, защото ти убиваш хора, без да ти мигне окото!

Той диша тежко. Твърде бързо.

— Какви ги говориш?

— Говоря за Кенджи! — избухвам аз. — Аз му го причиних! Аз съм виновна! Заради мен спорехте с Адам и заради мен Кенджи дойде да ви разтървава, и заради мен… — Гласът ми пресеква веднъж, втори път. — Заради мен сега е мъртъв!

Уорнър ококорва очи.

— Не ставай смешна — казва той. — Кенджи не е мъртъв.

Цялата съм изтъкана от агония.

Ридая заради постъпката си и за това, че няма начин да не е мъртъв, не го ли видя, не помръдваше, аз го убих, а Уорнър е съвършено безмълвен. Не казва и думичка, докато го обстрелвам с отвратителни, ужасни обиди и го обвинявам, че е твърде коравосърдечен да разбере какво е да скърбиш. Дори не осъзнавам, че ме е придърпал в обятията си, докато не усещам, че съм сгушена до гърдите му и не се съпротивлявам. Не се съпротивлявам ни най-малко. Притискам се към него, защото имам нужда от топлината му, искам пак да почувствам силни мъжки ръце около себе си и чак сега започвам да осъзнавам колко бързо съм свикнала да разчитам на лечебната сила на нечия уютна прегръдка.

Колко силно ми е липсвала.

А той не ме пуска. Приглажда косата ми назад, плъзва нежно ръка надолу по гърба ми и чувам как сърцето му тупти в странен, безумен ритъм, твърде ускорен, за да е човешки.

Ръцете му обвиват напълно тялото ми, когато казва:

— Не си го убила, скъпа.

А аз отговарям:

— Май не говорим за една и съща случка.

— Изобщо не разбираш как стоят нещата. С нищо не си го наранила.

Поклащам глава до гърдите му.

— Какво искаш да кажеш?

— Не си била ти. Знам го със сигурност.

Отдръпвам се от него. Поглеждам в очите му.

— Откъде знаеш?

— Защото — отговаря той — не ти нарани Кенджи. Аз бях.

Петдесет и осма глава

— Какво?

— И не е мъртъв — казва Уорнър, — макар че е тежко ранен. Предполагам ще успеят да го възстановят.

— Какво… — паника, същинска паника полазва костите ми — …какво говориш?

— Моля те — казва Уорнър. — Седни. Ще ти обясня всичко. — Той се настанява на пода и потупва с длан мястото до себе си. Не знам какво друго да направя, а и краката ми вече са твърде омекнали, за да стоят прави.

Крайниците ми се разливат по земята, гърбовете ни са опрени в стената, само тънка ивичка въздух дели дясната страна на неговото тяло и лявата на моето.

1,

2,

3 секунди минават.

— Не исках да повярвам на Касъл, когато ми каза, че съм имал… дарба — обяснява Уорнър. Тонът на гласа му е толкова нисък, че се напрягам да го чуя, макар и да съм едва на сантиметри от него. — Една част от мен се надяваше, че просто се опитва да ме подлуди, за да спечели преднина. — Малка въздишка. — Но като се замислех, имаше логика. Касъл ми каза и за Кент. — Добавя Уорнър. — Че можел да те докосва и че вече знаели каква е причината. За момент се зачудих дали и аз нямам подобна способност. Също толкова жалка. Също толкова безполезна. — Той се засмива. — Бях напълно несклонен да повярвам.

— Способността му не е безполезна — чувам се да казвам.

— Така ли? — Той се обръща с лице към мен. Раменете ни почти се докосват. — Кажи тогава, скъпа. За какво може да я използва?

— Отнема способностите на други хора.

— Ясно — казва той, — но от каква полза е това за самия него? Какво печели, като отнема способностите на собствените си хора? Абсурдно е. Чисто прахосничество на потенциал. Няма да помогне с нищо във войната.

Настръхвам. Но решавам да игнорирам коментара му.

— Какво общо има това с Кенджи?

Той отново извръща лице от мен. Този път проговаря с по-мек глас:

— Би ли ми повярвала, ако ти кажа, че в момента усещам енергията ти? Усещам силата и тежестта ѝ?

Впервам поглед в него, изучавам чертите на лицето му и искрения, плах тон на гласа му.

— Да — отговарям. — Мисля, че бих ти повярвала.

Уорнър ми отвръща с усмивка, която сякаш го натъжава.

— Усещам — продължава той, поемайки си дълбока глътка въздух, — най-силните ти емоции. И понеже те познавам, мога да си ги обясня. Знам например, че страхът, който изпитваш в момента, няма нищо общо с мен, а с теб самата и случилото се с Кенджи. Усещам колебанието ти… не си готова да приемеш, че вината не е твоя. Усещам тъгата ти, скръбта ти.

— Наистина ли усещаш всичко това? — питам го аз.

Той кимва, без да ме поглежда.

— Не мислех, че такова нещо е възможно — казвам му.

— Нито пък аз… не знаех за съществуването му — отвръща той. — Дълго време съм живял в неведение. Дори си мислех, че е нормално да долавяш така ясно чувствата на околните. Въобразявах си, че просто съм по-чувствителен от останалите. Това ми умение беше една от основните причини баща ми да ми повери Сектор 45. — Обяснява той. — Все пак имам невероятната способност да разбирам дали човекът срещу мен крие нещо, или се чувства гузен, или най-важното… лъже. — Пауза. — Другата причина — продължава той — беше фактът, че не се страхувам да налагам наказания, ако ситуацията го изисква. Замислих се сериозно по въпроса чак когато Касъл ми загатна, че може да съм нещо повече от обикновен човек. Едва не загубих разсъдъка си. — Той поклаща глава. — Тази мисъл не ми излизаше от ума, постоянно търсех начини да докажа или отхвърля теорията му. И след всичките ми дълбоки разсъждения, стигнах до заключението, че не е вярно. Но макар да съжалявам (заради теб, не заради себе си), че Кенджи беше достатъчно глупав да се намеси тази вечер, всъщност случката се оказа доста благоприятна. Защото най-сетне имам доказателство. Доказателство, че съм грешал. Че Касъл — казва той — е бил прав.

— Какво имаш предвид?

— Отнех енергията ти — пояснява той, — без да съзнавам, че съм способен на такова нещо. Когато четиримата осъществихме връзка, усетих всичко съвсем отчетливо в съзнанието си. Адам беше недостъпен, което, между другото, обяснява защо така и не го заподозрях в предателство. Емоциите му вечно бяха скрити; вечно блокирани. Имах наивността да реша, че просто е робот в човешка кожа, лишен от собствена индивидуалност и всякакви увлечения. Но ми е убягвал по моя вина. Твърде неотклонно вярвах, че съм способен да засека всеки дефект в системата ни.

А аз искам да изтъкна, че в крайна сметка способността на Адам май не е толкова безполезна, нали?

Но го премълчавам.

— А Кенджи… — продължава Уорнър след момент. Потрива челото си. Засмива се леко. — Кенджи беше… много хитър. Много повече, отколкото предполагах. И тъкмо в това се е състояла тактиката му. Кенджи — обяснява той, издишвайки — целеше да е очевидна заплаха вместо скрита такава. Вечно се забъркваше в неприятности. Все искаше допълнително храна, биеше се с останалите войници, нарушаваше вечерния час. Не спазваше разни дребни правила, само и само да привлече внимание към себе си. Да ме заблуди, че е най-обикновен дразнител, и нищо повече. Винаги съм имал едно наум, че има нещо гнило в него, но си го обяснявах с буйния му нрав и непреклонността му да съблюдава правилника. Отписвах го като лош войник. Човек, който никога нямаше да се издигне в йерархията. Който вечно щеше да си остане нехранимайко. — Той поклаща глава. Вдига вежди, забол поглед в земята. — Блестящо… — Коментира с почти впечатлено изражение. — Справи се блестящо. Единствената му грешка — добавя след момент — беше твърде откритото му приятелство с Кент. И тази грешка едва не му коства живота.

— И какво? Искал си да го довършиш тази вечер? — Още съм толкова объркана, че отчаяно се мъча да сменя темата на разговора. — Нарочно ли го нарани?

— Не нарочно. — Уорнър поклаща глава. — Всъщност нямах представа какво правя. Не и първоначално. До онзи момент единствено бях усещал чуждата енергия, не знаех, че мога и да я отнемам. Стигнах до твоята просто като те докоснах; между четирима ни се беше натрупал толкова адреналин, че енергията ти направо изскочи към мен. А когато Кенджи сграбчи ръката ми — казва той, — двамата с теб още бяхме свързани. И тогава… някак успях да насоча твоята сила към него. Беше съвсем неволно, но го почувствах. Почувствах как силата ти нахлува в мен. И как я впрягам. — Той вдига поглед. Посреща моя. — Беше най-невероятното нещо, което някога съм изживявал.

Сигурно щях да падна, ако вече не бях на земята.

— Значи, можеш да отнемаш… можеш да отнемаш силите на други хора? — питам го аз.

— Очевидно.

— И си убеден, че не нарани Кенджи нарочно?

Уорнър се разсмива, поглежда ме, сякаш току-що съм казала нещо страшно забавно.

— Ако исках да го убия, щях. И нямаше да разчитам на толкова сложна система. Не търся сценичен ефект — казва той. — Ако искам да нараня някого, ще са ми нужни само собствените ми ръце.

Потъвам в изумено мълчание.

— Всъщност съм впечатлен — продължава Уорнър, — че успяваш да сдържиш цялата си енергия, без да търсиш отдушник за излишъка. Аз самият едва я удържах. Прехвърлянето ѝ от моето тяло в това на Кенджи не беше просто случайност, а необходимост. Нямаше да изтърпя силата ѝ дълго време.

— Тоест не мога да те нараня? — примигвам смаяно насреща му. — Изобщо? Силата ми просто се влива в теб? Абсорбираш я един вид?

Той кимва и отвръща:

— Искаш ли да ти покажа?

И аз се съгласявам с главата си и очите си, и устните си, и никога в живота си не съм била толкова ужасена от вълнението си.

— Какво трябва да направиш? — питам го.

— Нищо — отговаря съвсем тихо той. — Просто ме докосни.

Сърцето ми тупти, барабани, препуска в тялото ми и опитвам да се концентрирам. Да запазя спокойствие. Няма страшно, казвам си. Няма страшно. Това е просто експеримент. Няма нужда да се вълнуваш толкова, че отново ще докоснеш друго човешко същество, повтарям си.

О, колко много, безкрайно много се вълнувам.

Той ми подава голата си ръка.

Аз я хващам.

Чакам да усетя нещо, чувство на слабост може би, спад в енергията ми, някакъв знак, че нещо мое преминава в неговото тяло, но не усещам абсолютно нищо. Чувствам се съвсем нормално. Но наблюдавам как Уорнър затваря очи, за да се концентрира. После усещам как ръката му се стяга около моята и той вдишва рязко.

Очите му се отварят и свободната му ръка пробива дупка в пода.

Отдръпвам се смаяно. Запълзявам настрани, подпирайки се на ръце. Сигурно халюцинирам. Сигурно дупката в пода на десетина сантиметра от Уорнър е просто халюцинация. Сигурно това, че виждам как дланта му се притиска към пода и потъва право през него, е просто халюцинация. Сигурно всичко това е просто халюцинация. Всичко. Сънувам и несъмнено всеки момент ще се събудя. Това е.

— Не се страхувай…

— К-как… — запъвам се аз — … как г-го направи…

— Не се плаши, скъпа, всичко е наред, кълна ти се… и за мен е новост…

— Моята… моята сила? Тя не… не ти причинява болка?

Той поклаща глава.

— Точно обратното. Носи невероятен прилив на адреналин… не съм изпитвал подобно нещо. Дори леко ми се вие свят — казва той, — но по възможно най-приятния начин. — Засмива се. Усмихва се сам на себе си. Отпуска глава в ръцете си. Вдига поглед. — Може ли пак?

— Не — побързвам да откажа.

Той се хили насреща ми.

— Сигурна ли си?

— Не мога… просто още не мога да повярвам, че можеш да ме докосваш. Че наистина… знам ли… — клатя глава — …сигурен ли си, че няма уловка? Някакви условия? Просто ме докосваш и никой не пострадва? И не само че никой не пострадва, ами и ти носи удоволствие? Харесва ти да ме докосваш?

Той мига насреща ми, гледа ме, сякаш не знае как да отговори на въпроса ми.

— Е?

— Да — казва задъхано.

— Да какво?

Чувам бурния ритъм на сърцето му. Чувам го в тишината помежду ни.

— Да — повтаря той. — Харесва ми.

Невъзможно.

— Вече няма защо да се боиш да ме докосваш — казва той. — Няма да ме нараниш. Допирът ти единствено ми влива сили.

В гърлото ми напира един от онези странни, пискливи, безумни смехове, обозначаващи краха на нечий здрав разум. Защото ми се струва, че този свят има ужасяващо, ужасяващо чувство за хумор. Като че ли вечно ми се присмива. Смее се на мой гръб. Постоянно оплита живота ми все повече и повече. Съсипва всичките ми усърдно начертани планове, усложнявайки безкрайно всеки следващ избор. Превръща всичко в безподобна главоблъсканица.

Не мога да докосвам момчето, което обичам.

Но с допира си мога да дарявам сили на момчето, опитало да убие възлюбения ми.

Никой, ще ми се да кажа на света, не се смее.

— Уорнър. — Вдигам поглед, споходена от внезапно прозрение. — Трябва да кажеш на Касъл.

— И защо ми е да му казвам?

— Защото трябва да знае! Така ще си обясни състоянието на Кенджи и ще преосмисли плановете си за утре! Ти ще се биеш на наша страна и може да ни е от полза…

Уорнър се разсмива.

Смее се и се смее, и се смее, очите му лъщят, искрят дори на тази смътна светлина. Смее се, докато смехът му не стихва до хриптене, после до тиха въздишка, после до ведра усмивка. Накрая се ухилва насреща ми, докато не се ухилва просто сам на себе си, докато не свежда поглед и очите му не попадат върху ръката ми — онази, която лежи отпуснато в скута ми, и се поколебава само за момент, преди пръстите му да погалят меката, тънка кожа, покриваща кокалчетата ѝ.

Не дишам.

Не продумвам.

Не помръдвам дори.

Движенията му са плахи, сякаш чака да види дали ще се отдръпна, и знам, че трябва, но не го правя. Затова той хваща ръката ми. Оглежда я. Прокарва пръсти по линиите на дланта ми, свивките на ставите ми, чувствителното местенце между палеца и показалеца ми и допирът му е толкова нежен, толкова деликатен и гальовен, и ми доставя такова удоволствие, че направо боли, наистина боли. А сърцето ми не може да го понесе точно в момента.

Изтръгвам ръката си с едно рязко, нескопосано движение, лицето ми пламва, пулсът ми подивява.

Уорнър не трепва дори. Не вдига поглед. Даже не изглежда изненадан. Просто се взира във вече празната си ръка и заговаря:

— Знаеш ли — казва със странен, топъл глас, — мисля, че Касъл не е нищо повече от летящ в облаците глупак. Държи да приветства тук колкото може повече хора и това му гостоприемство ще има обратен резултат просто защото е невъзможно да угодиш на всички. — Пауза. — Той е идеалният пример за човек, непознаващ правилата на играта. Човек, доверяващ се твърде много на сърцето си, твърде отчаяно вкопчен в утопичния си стремеж към надежда и мир. Това няма да му е от помощ. — Въздъхва той. — Дори смея да твърдя, че ще подпише смъртната му присъда. Но в теб има нещо — продължава Уорнър, — нещо, произтичащо от собствената ти надежда. — Той поклаща глава. — Това е толкова наивно, че е направо затрогващо. Харесва ти да вярваш на хората. — Казва той. — Винаги избираш добротата. — Той се усмихва съвсем лекичко. Вдига поглед. — Много ме забавляваш.

И изведнъж се чувствам като кръгла глупачка.

— Няма да се биеш на наша страна утре.

Усмивката му вече е открита, очите му са топли.

— Тръгвам си оттук.

— Тръгваш си. — Вдървена съм.

— Нямам място тук.

— Не разбирам — казвам, клатейки глава. — Как може да си тръгнеш? Казал си на Касъл, че утре ще се биеш на наша страна… Той знае ли, че си тръгваш? Изобщо знае ли някой? — Питам го, докато изучавам лицето му с поглед. — Какво си намислил? Какво ще правиш?

Той не отговаря.

— Какво ще правиш, Уорнър…

— Джулиет — прошепва той с внезапно разпалени, обезпокоени очи. — Трябва да те питам не…

Някой препуска из тунелите.

Вика името ми.

Адам.

Петдесет и девета глава

Скачам трескаво на крака и казвам на Уорнър, че ще се върна.

Казвам му да не си тръгва още, да не отива никъде, че ей сега се връщам, но не дочаквам отговора му, защото вече летя към осветения коридор и едва не се блъсвам в Адам. Той ме хваща и ме притиска плътно, толкова плътно до себе си, отново забравил, че не бива да ме докосва, и в очите му се чете тревога, и казва: "Добре ли си?" и "Много съжалявам", и "Търсих те навсякъде?" и "Не си виновна ти, дано го разбираш…".

Постоянно ме удря в лицето, в черепа, в гръбнака… удря ме знанието, че го обичам толкова много. Че и той ме обича толкова много. Близостта с него е болезнено напомняне за всичко, което бях принудена да загърбя. Вдишвам дълбоко.

— Адам — питам го, — добре ли е Кенджи?

— Още не е дошъл в съзнание — отговаря той, — но Сара и Соня смятат, че ще се оправи. Ще стоят до него цяла нощ, за да се уверят, че се възстановява нормално. — Пауза. — Никой не може да си обясни случилото се. — Добавя той. — Но не си отговорна ти. — Очите му приклещват моите. — Знаеш го, нали? Ти дори не го докосна? Убеден съм.

И макар че милион пъти отварям уста да кажа: "Уорнър беше. Уорнър го направи. Той причини това на Кенджи, трябва да го заловиш и да го спреш, защото лъже всички ви! Утре ще избяга оттук!", не продумвам и не знам защо.

Не знам защо го защитавам.

Май една част от мен се бои да изрече на глас тези думи, бои се, че така ще им придаде истинност. Още не знам дали Уорнър наистина смята да ни напусне, нито пък как възнамерява да го стори; не знам дали изобщо е възможно. И не знам дали е удачно да казвам на когото и да било за способността му, нямам особено желание да разкажа на Адам, че докато той и останалите членове на Пункт Омега се грижеха за Кенджи, аз се криех в тъмен тунел с Уорнър — наш враг и заложник, държах ръката му и изпробвах новооткритата му сила.

Ще ми се да не бях толкова объркана.

Ще ми се контактите ми с Уорнър да не ме караха да се чувствам толкова виновна. Всеки момент, прекаран с него, всеки наш разговор ми вселява чувството, че някак съм предала Адам, макар и вече да не сме заедно. Сърцето ми още се чувства вързано към Адам; аз се чувствам вързана към Адам, сякаш трябва да се реванширам за болката, която вече му причиних. Не искам аз да съм причината за болката в очите му, не и отново, а нещо ме кара да си мисля, че пазенето на тайни е единственият начин да му спестя тази болка. Но дълбоко в себе си знам, че не е редно. Че завършекът може да е лош.

Но не знам как другояче да постъпя.

— Джулиет? — Адам продължава да ме притиска към себе си, продължава да е толкова близо, толкова топъл, толкова прекрасен. — Добре ли си?

И не знам какво ме кара да му задам следващия си въпрос, но просто трябва да разбера отговора му.

— Ще му кажеш ли някога?

Адам се отдръпва от мен само със сантиметър.

— Какво?

— На Уорнър. Ще му кажеш ли някога истината? За двама ви?

Адам мига изумено, хванат неподготвен от въпроса ми.

— Не — отсича. — Никога.

— Но защо?

— Защото еднаквата кръв не ни прави семейство — казва той. — И не искам да имам нищо общо с него. Искам някой ден да го гледам как умира, без да изпитвам никакво състрадание, никакви угризения. Той е същинското олицетворение на думата "чудовище". — Обяснява Адам. — Също като баща ми. И за нищо на света няма да го призная за свой брат.

Имам чувството, че всеки момент ще се свлека на земята.

Адам ме хваща през кръста, опитва да привлече погледа ми.

— Още си в шок — казва ми. — Трябва да ти намерим нещо за ядене… или вода…

— Няма ми нищо — уверявам го аз. — Добре съм. — Позволявам си една последна божествена секунда в обятията му, преди да се изтръгна от тях, жадна за глътка въздух. Опитвам да си втълпя, че Адам е прав, че Уорнър е правил ужасни, потресаващи неща и не заслужава прошка. Не заслужава усмивката ми. Нито вниманието ми. Но ми се иска да изпищя, защото мозъкът ми като че ли не може да понесе раздвоението на личността ми.

Казвам на Адам, че ми трябва минутка. Казвам му, че трябва да мина през тоалетната, преди да се отправим към медицинското крило, и той отговаря, че ще ме изчака.

Ще ме чака колкото е нужно.

Връщам се на пръсти в тъмния тунел, за да кажа на Уорнър, че трябва да вървя, че не мога да му отделя повече време, но когато очите ми се приспособяват към мрака, не го намирам.

Оглеждам се наоколо.

Вече го няма.

Шейсета глава

Не е нужно да правим каквото и да било, за да умрем.

Можем да се крием в шкафа под стълбите цял живот, но тя пак ще ни намери. Смъртта ще се появи, загърната в пелерина невидимка, и ще размаха магическата си пръчица, погубвайки ни точно когато най-малко сме очаквали. Ще заличи всяка следа от съществуванието ни на земята, и то напълно безплатно. Няма да поиска нищо в замяна. Ще дойде да се поклони на погребението ни и ще приеме похвалите за добре свършената работа, и тогава просто ще изчезне.

Животът е малко по-сложен. Има едно нещо, което не бива да преставаме да правим.

Да дишаме.

Вдишване и издишване, всеки божи ден; трябва да поемаме въздух всеки час, минута и секунда, независимо дали ни харесва, или не. Дори когато искаме да задушим надеждите и мечтите си, продължаваме да дишаме. Дори докато вехнем и продаваме достойнството си на мъжа, чакащ на уличния ъгъл, продължаваме да дишаме. Дишаме, когато грешим, дишаме, когато сме прави, дишаме дори когато политаме от ръба към зейналия гроб. Няма друг начин.

Затова и аз дишам.

Броя всичките си стъпки към бесилото, увиснало от тавана на живота ми, и броя всички онези пъти, в които съм постъпвала глупаво, и числата ми свършват.

Кенджи едва не загина днес.

Заради мен.

Виновна съм, ако не за друго, то поне за това, че Адам и Уорнър се караха. Че застанах помежду им. Че Кенджи трябваше да ги разтърве, а ако аз не бях по средата, той нямаше да пострада.

А сега стоя тук. И го гледам.

Едва диша, а аз го умолявам. Умолявам го да направи единственото важно нещо. Единственото. Умолявам го да се държи, но той не ме слуша. Не може да ме чуе, а задължително трябва да се оправи. Да оцелее. Да започне да диша.

Трябва.

Касъл нямаше кой знае какво друго за казване.

Всички се бяхме струпали наоколо, някои се бяха вмъкнали в медицинското крило, други стояха от другата страна на стъклото и наблюдаваха мълчаливо. Касъл изнесе кратка реч за това колко е важно да сме задружни, че сме семейство и ако не можем да разчитаме един на друг, то на кого? Знаел, че всички сме уплашени, но сега бил моментът да си окажем подкрепа. Да се обединим и да отвърнем на удара. Сега е моментът, каза той, да си върнем света.

— Сега е моментът да живеем — каза. — Ще отложим утрешното заминаване поне толкова, колкото всички да закусим заедно. Не можем да се впуснем в битка разединени. — Каза той. — Трябва да вярваме в себе си и в околните. Сутринта отделете малко време да се помирите сами със себе си. След закуска потегляме. Като едно цяло.

— Ами Кенджи? — попита някой и познатият му глас ме постресна.

Джеймс. Стоеше недалеч със стиснати юмручета, мокро от сълзи лице и трепереща долна устна, сякаш усилено се бореше да прикрие болката в гласа си.

Сърцето ми се разцепи надве.

— Какво за него? — попита Касъл.

— Ще участва ли в утрешния бой? — поинтересува се Джеймс, смръквайки последните си сълзи. Юмруците му започваха да треперят. — Иска да се бие. Така ми каза.

Лицето на Касъл се сбърчи в умислена гримаса. Отговорът му не дойде веднага.

— Опасявам се… опасявам се, че Кенджи няма да е в състояние да ни придружи утре. Но пък — продължи той — може би ти ще останеш да му правиш компания?

Джеймс не отговори. Очите му се взираха в Касъл. После прескочиха към Кенджи. Примигна няколко пъти, преди да си проправи път през тълпата към леглото му и да се зарови до него, заспивайки почти мигновено.

Гледката подтикна всички да се разотиват.

Е. Всички, но без мен, Адам, Касъл и момичетата. Интересно е, че цял Пункт Омега нарича Соня и Сара "момичетата", сякаш те са единствените момичета в базата. А не са. Дори не знам как са си спечелили този прякор и докато една част от мен иска да узнае, другата е твърде изморена, за да попита.

Свивам се в стола си и забивам поглед в Кенджи, който вдишва и издишва с огромни усилия. Облягам глава на единия си юмрук, съпротивлявайки се на съня, който ту се просмуква в съзнанието ми, ту се изпарява. Не заслужавам да спя. Трябва да будувам тук цяла нощ и да се грижа за него. И бих го правила, стига допирът ми да не беше смъртоносен за него.

— Време е и вие двамата да полегнете.

Стряскам се и подскачам, а дори не знам кога съм задрямала. Касъл ме гледа със странно, грижовно изражение на лице.

— Не съм уморена — лъжа го аз.

— Отивай в леглото — казва той. — Утре ни чака важен ден. Трябва да се наспиш.

— Аз ще я изпратя — казва Адам. Понечва да стане. — После ще се върна…

— Моля ви. — Прекъсва го Касъл. — Вървете. С момичетата ще се справим.

— Но вие се нуждаете от сън повече от нас — казвам му.

Касъл се усмихва тъжно.

— Боя се, че тази вечер няма да спя изобщо.

Обръща се към Кенджи и крайчетата на очите му се набръчкват от щастие или болка, или нещо средно.

— Знаехте ли — подхваща той, — че познавам Кенджи от малко момче? Намерих го малко след като бях създал Пункт Омега. Израсна тук. Когато го срещнах, живееше в стара пазарска количка, която беше намерил край магистралата. — Касъл се умълчава за момент. — Разказвал ли ви е тази история?

Адам се връща на мястото си. Внезапно усещам, че съм се разбудила напълно.

— Не — отговаряме двамата в един глас.

— О, простете ми. — Касъл поклаща глава. — Не бива да пилея времето ви с подобни неща. — Казва той. — Май в момента съм твърде натоварен. Забравям кои истории трябва да пазя за себе си.

— Не… моля ви… искам да чуя — казвам му. — Наистина.

Касъл вперва поглед в ръцете си. Усмихва се леко.

— Няма кой знае какво за разказване — казва. — Кенджи никога не ми е споменавал какво се е случило с родителите му, а аз се старая да не любопитствам. Всичко, което някога е имал, е име и възраст. Натъкнах се на него съвсем случайно. Просто момченце в пазарска количка. Далеч от цивилизацията. Беше посред зима, а той нямаше нищо друго, освен вехта тениска и възголямо долнище на анцуг. Стори ми се, че замръзва, че малко храна и топло място за сън биха му се отразили добре. Не можех просто да си тръгна. — Казва Касъл. — Не можех просто да го оставя така. Затова го попитах дали е гладен.

Той се умълчава, обзет от спомени.

— Кенджи не каза и думичка в продължение на поне трийсет секунди. Просто ме гледаше. Тъкмо се канех да си тръгна, решил, че съм го уплашил, когато малкият се пресегна, хвана ръката ми и я стисна. Много здраво. После каза: "Здравейте, сър. Казвам се Кенджи Кишимото и съм на девет години. Приятно ми е да се запознаем". — Касъл се засмива на глас, но очите му лъщят от емоция, предаваща усмивката му. — Сигурно умираше от глад клетичкият. Открай време… — подхваща Касъл, примигвайки към тавана, — …открай време има силен, решителен характер. Силно чувство за достойнство. Неудържим е направо.

Всички потъваме в мълчание.

— Нямах представа — обажда се Адам, — че двамата сте толкова близки.

Касъл се изправя. Поглежда ни и се усмихва, но прекалено ведро, прекалено стегнато.

— Да. Е, сигурен съм, че ще се оправи. На сутринта ще е като нов, затова вие двамата определено трябва да се наспите — казва той.

— Сигурен ли…

— Да, моля ви, отивайте да полегнете. С момичетата ще се справим, обещавам.

Ставаме. Ставаме и Адам успява да вдигне Джеймс от леглото на Кенджи, без да го събуди. И излизаме от стаята.

Обръщам поглед назад.

Виждам как Касъл се свлича в стола си и отпуска глава в ръцете си, и обляга лакти върху коленете си. Виждам как слага трепереща ръка върху крака на Кенджи и се питам колко ли още не знам за хората, с които живея. Замислям се до каква нищожна степен съм си позволила да се приобщя към света им.

И знам, че искам това да се промени.

Шейсет и първа глава

Адам ме изпраща до стаята ми.

Светлините са изгасени от около час и с изключение на лампичките на алармената система, проблясващи на всеки метър по коридора, всичко е буквално черно. Тъмнината е абсолютна, но въпреки това патрулиращите стражи успяват да ни видят и да ни наредят да се прибираме по стаите си.

С Адам не сме си казали и дума, докато не достигаме входа към женското крило. Помежду ни има толкова напрежение, толкова неизговорени неща. Толкова мисли за днес и утре, за многото ни седмици заедно. Толкова неясноти около миналото и бъдещето ни. Боли ме да го гледам толкова близо до себе си, а всъщност толкова далеч.

Толкова отчаяно искам да скъся разстоянието между телата ни. Да притисна устни към всяка част от тялото му, да се полюбувам на аромата на кожата му, на силните му ръце, на силното му сърце. Искам да се потопя в топлината и спокойствието, на които с времето свикнах да се уповавам.

Но.

От друга страна, започвам да осъзнавам, че отдалечеността ми от него ме принуждава да се уповавам на самата себе си. Да си позволявам да изпитвам страх и сама да се преборвам с него. Наложи ми се да тренирам без него, да се бия без него, да се изправя без него лице в лице с Уорнър и Андерсън, както и срещу хаоса в съзнанието си. И вече се чувствам различна. Чувствам се по-силна, откакто се отделих от него.

И нямам представа какво значи това.

Но се уверявам в едно: безразсъдно е да разчитам на друг човек, на нечия дума за това коя съм и в какво мога да се превърна някой ден. Мога да го обичам, но не и да търся опората му. Няма как да съм самостоятелна, ако постоянно се нуждая от нечия подкрепа.

В съзнанието ми цари суматоха. Всеки божи ден се чувствам объркана, несигурна, тревожа се, че ще допусна поредната грешка, че ще загубя контрол, че ще загубя себе си. Но ще трябва да го преодолея. Защото до края на дните си винаги, винаги ще бъда по-силна от всички край мен.

Поне никога повече няма да имам от какво да се боя.

— Добре ли си? — пита ме Адам, най-накрая разсейвайки тишината помежду ни.

Щом вдигам поглед, откривам очите му угрижени, дълбаещи в мен.

— Да — казвам му. — Да. Добре съм. — Усмихвам му се сдържано, но ми е толкова странно да съм така близо до него, а да не мога да го докосвам.

Адам кимва. Поколебава се.

— Напрегната нощ беше — казва.

— А утре ще е напрегнат ден — прошепвам аз.

— Да — отвръща тихо той, продължавайки да ме гледа, сякаш се мъчи да открие нещо, сякаш търси отговор на незададен въпрос, и се чудя дали вече не вижда нещо различно в очите ми. Усмихва ми се кротко. — Май е най-добре да вървя. — Казва и кимва към Джеймс, сгушен в ръцете му.

Аз също кимвам, без да знам какво друго да сторя. Какво да кажа.

Има толкова несигурни неща.

— Ще се справим — казва Адам, отвръщайки на неизречените ми мисли. — С всичко. Ще видиш. И Кенджи ще е добре. — Той докосва рамото ми, позволява на пръстите си да се спуснат надолу по ръката ми, спирайки ги, преди да са достигнали голата ми китка.

Затварям очи, за да се насладя на момента.

Тогава пръстите му докосват кожата ми и очите ми се отварят, сърцето затуптява лудо в гърдите ми.

Той ме гледа така, сякаш би направил много повече от това да докосне ръката ми, ако не държеше Джеймс в обятията си.

— Адам…

— Ще намеря начин — казва той. — Ще намеря начин да оправя нещата. Обещавам. Просто ми е нужно малко време.

Страх ме е да проговоря. Страх ме е от собствените ми думи, от собствените ми действия, страх ме е от надеждата, набъбваща в душата ми.

— Лека нощ — прошепва той.

— Лека нощ — отвръщам му.

Започвам да възприемам надеждата като опасно, ужасяващо нещо.

Шейсет и втора глава

Толкова съм уморена, когато влизам в стаята си, че почти в безсъзнание се преобличам в потника и долнището от пижама, с които спя. Подарък са ми от Сара. Посъветва ме да не си лягам с униформата; със Соня смятат, че е важно кожата ми да има достъп до свеж въздух от време на време.

Тъкмо се каня да вляза под завивките, когато на вратата ми се почуква тихо.

Адам

е първата ми мисъл.

Но тогава отварям вратата. И бързо я затварям.

Сигурно сънувам.

— Джулиет?

О. Боже.

— Какво правиш тук? — Изкрещявам шепнешком през затворената врата.

— Трябва да говоря с теб.

— Точно сега ли? Трябва да говориш с мен точно сега?

— Да. Важно е — отговаря Уорнър. — Чух Кент да ти казва, че близначките ще са в медицинското крило довечера, и реших, че ни се отваря възможност да поговорим насаме.

— Подслушвал си разговора ни с Адам? — В сърцето ми започва да се надига паника, тревожа се, че може да е чул твърде много.

— Изобщо не ме интересуват разговорите ви с Кент — казва той с внезапно изстинал, безизразен глас. — Тръгнах си веднага щом разбрах, че ще си сама тази нощ.

— О — отдъхвам си аз. — Как въобще успя да се добереш дотук, без да те спрат стражите?

— Ако отвориш вратата, ще ти обясня.

Не помръдвам.

— Моля те, скъпа, няма да ти направя нищо. Би трябвало да си го разбрала досега.

— Давам ти пет минути. После трябва да си лягам, ясно? Грохнала съм.

— Добре — съгласява се той. — Пет минути.

Поемам си дълбока глътка въздух. Открехвам вратата. Надниквам.

Той се усмихва. Като че ли изобщо не му е съвестно.

Поклащам глава.

Уорнър се промъква покрай мен и директно сяда на леглото ми.

Затварям вратата, отивам в срещуположния ъгъл на стаята и сядам на леглото на Соня, внезапно осъзнавайки в какво съм облечена и колко гола се чувствам. Скръствам ръце върху финия памук, прилепнал по гърдите ми — макар и да знам, че едва ли ме вижда, — и опитвам да не обръщам внимание на хладината в стаята. Все забравям колко добре униформата ми регулира телесната ми температура на толкова метри под земята.

Уинстън е същински гений.

Уинстън.

Уинстън и Брендън.

О, колко се надявам да са живи и здрави.

— Е… какво има? — питам Уорнър. Не виждам нищичко в тъмнината; едва различавам силуета му. — А одеве в тунела просто си тръгна. Макар че те помолих да ме изчакаш.

Няколко мига тишина.

— Леглото ти е толкова по-удобно от моето — коментира тихо той. — Имаш си дори възглавница. И истинско одеяло. — Той се засмива. — Живееш си като царица в тези покои. Добре се грижат за теб.

— Уорнър. — Започвам да се изнервям. Да се притеснявам. Да се тревожа. Треперя леко, и то не от студа. — Какво става? Защо си дошъл?

Нищо.

И още нищо.

Внезапно.

Рязка глътка въздух.

— Искам да дойдеш с мен.

Светът спира да се върти.

— Утре си тръгвам — казва той — и искам да дойдеш с мен. Преди малко не можах да довърша, а нямаше да е много уместно да те питам сутринта.

— Искаш да дойда с теб. — Не знам дали още дишам.

— Да.

— Искаш да избягам с теб. — Това не се случва наистина.

Пауза.

— Да.

— Не мога да повярвам. — Клатя глава отново и отново, и отново. — Наистина си се побъркал.

Дочувам усмивката му в мрака.

— Къде е лицето ти? Имам чувството, че говоря с призрак.

— Тук съм.

— Къде?

Ставам на крака.

— Тук.

— Пак не те виждам — казва той, но този път гласът му звучи много по-близо от преди. — Ти виждаш ли ме.

— Не — излъгвам аз и опитвам да не обръщам внимание на внезапното напрежение, на електричеството, жужащо във въздуха помежду ни.

Отстъпвам назад.

Усещам пръстите му върху ръцете си, кожата му върху моята кожа, и задържам дъха си. Не помръдвам със сантиметър дори. Не казвам и дума, а ръцете му се спускат до талията ми, до фината материя, правеща жалки опити да прикрие тялото ми. Пръстите му докосват нежната кожа по кръста ми, точно под ръба на потника, и вече не мога да преброя пътите, в които сърцето ми прескача по удар.

Едва осигурявам кислород на белите си дробове.

Едва удържам ръцете си далеч от него.

— Възможно ли е изобщо — прошепва той — да не усещаш огъня помежду ни? — Пръстите му отново плъзват нагоре по ръцете ми така нежно, пъхват се под презрамките на потника ми, и допирът му ме раздира, прониква болезнено във вътрешността ми, и се превръща в пулс, туптящ във всеки сантиметър от тялото ми, и увещавам сама себе си да не губя разсъдъка си, когато усещам как презрамките ми падат и всичко спира.

Въздухът е неподвижен.

Кожата ми е уплашена.

Дори мислите ми шепнат.

2,

4,

6 секунди забравям да дишам.

Тогава усещам устните му върху рамото си, меки и палещи, и нежни, толкова ефирни, че сякаш ме целува лек ветрец, а не момче.

Отново.

Този път са върху ключицата ми и сякаш сънувам, изживявам наново милувката на забравен спомен и чувството е като скрита болка, търсеща облекчение, като горещ тиган, потопен в леденостудена вода, като пламнала буза, долепена до хладна възглавница в знойна-знойна-знойна нощ, и си мисля да, мисля си благодаря-благодаря-благодаря...

...преди да си спомня, че устата му обхожда тялото ми, а аз не го спирам.

Той се отдръпва назад.

Очите ми отказват да се отворят.

Единият му пръст докосва долната ми устна.

Проследява формата на устата ми, извивките-ъгълчетата-хлътнатинките и устните ми се отварят напук на молбите ми, и той пристъпва по-близо до мен. Чувствам го толкова близо, чувствам как изпълва въздуха край мен, докато не остава нищо, освен него и телесната му топлина, свежия аромат на сапун и нещо неопределено, нещо сладко, но не съвсем, нещо истинско и горещо, нещо, ухаещо на него, нещо лично негово, сякаш самият той е бил изсипан в бутилката, в която се давя, и дори не осъзнавам, че се притискам към него, вдишвам благоуханието на врата му, докато не усещам, че пръстите му вече не са на устните ми, защото ръцете му обвиват кръста ми… и той казва:

— Ти — и го прошепва, изрисува и двете букви на думичката върху кожата ми, преди да го обземе колебание.

После.

С още по-тих глас.

Гърдите му се вълнуват още по-силно. Думите му са почти въздишки.

— Ти ме унищожаваш.

Разпадам се в ръцете му.

Шепите ми са пълни с недотам късметлийски монети, а сърцето ми е джубокс, искащ няколко цента, и главата ми хвърля ези-тура, ези-тура, ези-тура, ези-тура...

— Джулиет — проронва той, прошепва името ми с едва доловим глас и излива разтопена лава в дробовете ми, а аз дори не съм предполагала, че мога да се разтопя до смърт. — Искам те. — Казва той. А после: — Искам те цялата. Искам те от глава до пети и искам да не ти достига въздух, и да копнееш по мен, както аз копнея по теб. — Изрича думите така, сякаш са запалена цигара, заседнала в гърлото му, сякаш иска да ме потопи в топъл мед, и казва: — Никога не е било тайна. Не съм и опитвал да го крия от теб. Никога не съм се преструвал, че не искам именно това.

— Но… нали каза, че искаш да сме п-приятели…

— Да — отговаря той и преглъща. — Така е. Искам. Искам да съм ти приятел. — Той кимва и усещам лекото раздвижване на въздуха помежду ни. — Искам да съм приятелят, в когото се влюбваш безнадеждно. Онзи, когото взимаш в обятията си и в леглото си, и в тайния свят, който криеш в главата си. Такъв приятел искам да съм ти. — Казва той. — Приятел, който ще запомня думите ти, но и формата на устните ти, докато ги изговаряш. Искам да опозная всяка извивка, всяка луничка, всеки трепет на тялото ти, Джулиет…

— Не — прошепвам. — Недей… недей да г-говориш така…

Не знам какво ще правя… ако продължава да говори, не знам, не знам какво ще правя и си нямам вяра.

— Искам да знам къде да те докосвам — продължава той. — Искам да знам как да те докосвам. Искам да знам как да те убедя да ми посветиш усмивка, предвидена само за мен. — Усещам как гърдите му се повдигат и спадат, повдигат и спадат, повдигат и спадат. — Да. — Казва той. — Искам да съм ти приятел. Искам да съм най-добрият ти приятел в целия свят.

Не мога да разсъждавам.

Не мога да дишам.

— Искам толкова много неща — прошепва той. — Искам съзнанието ти. Силата ти. Искам да съм достоен за вниманието ти. — Пръстите му обхождат ръба на потника ми и той казва: — Искам да вдигна това. — Подръпва ластика на долнището ми и казва: — Искам да сваля това. — Докосва с връхчетата на пръстите си двете страни на тялото ми и казва: — Искам да запаля кожата ти. Искам да усетя как сърцето ти препуска до моето и искам да знам, че препуска заради мен, защото ме желаеш. Защото за нищо — прошепва той, — нищо на света не искаш да спирам. Искам всяка твоя секунда. Всеки сантиметър от теб. Искам всичко.

Умирам, свличам се мъртва на пода.

— Джулиет.

Не разбирам как така още го чувам да говори, при положение че съм мъртва, вече съм мъртва, издъхнала съм милион пъти.

Той преглъща силно, гърдите му бушуват, думите му са бездиханен, треперлив шепот, когато казва:

— Толкова… толкова отчаяно съм влюбен в теб…

Вкоренена съм в земята, въртя се намясто, вие ми се свят и усещам шемета в кръвта и костите си, и дишам, сякаш съм първото човешко същество, научило се да лети, сякаш поемам кислород, какъвто има само високо в облаците, и колкото и да се мъча, не мога да възпра тялото си да откликва на близостта му, на думите му, на копнежа в гласа му.

Той докосва бузата ми.

Плахо, безкрайно плахо, като че ли не е сигурен дали съм истинска, сякаш се бои, че доближи ли се прекалено, и о! гледай, няма я, изчезнала е. 4 пръста се плъзват по едната страна на лицето ми, бавно, така бавно, после се пъхват в косата ми и остават на онова междинно място точно над врата ми. Палецът му милва едната ми скула.

Впил е поглед в мен, търси в очите ми помощ, насока, някакъв знак на възражение, сякаш е напълно убеден, че всеки момент ще се разкрещя или ще заплача, или ще избягам, но аз не правя нищо подобно. Не мисля, че щях да съм способна, дори да исках, защото не искам. Искам да остана тук. Точно тук. Искам този момент да ме парализира.

Той се приближава само със сантиметър. Свободната му ръка обхваща другата страна на лицето ми.

Държи ме така, сякаш съм от пера.

Държи лицето ми и гледа собствените си ръце, сякаш не може да повярва, че е уловил птица, която винаги досега му е бягала. Ръцете му треперят, съвсем мъничко, достатъчно, че да усетя лекия им трепет с кожата си. Няма го вече момчето с пистолетите и позорните тайни. Тези ръце никога не са пипвали оръжие. Тези ръце никога не са имали досег със смъртта. Тези ръце са съвършени и добри, и нежни.

Привежда се напред така внимателно. Дишаме и не дишаме, и две сърца туптят помежду ни, и той е толкова близо, толкова близо, и вече не чувствам краката си. Не чувствам пръстите си, нито студа, нито празнотата на стаята, защото чувствам единствено него, навсякъде, изпълва всичко и шепне:

— Моля те.

И казва:

— Моля те, не ме прострелвай този път.

И ме целува.

Устните му са по-меки от всичко, което някога съм докосвала, меки като първи сняг, като захарен памук, разтапят ме и се понасям безтегловно по течението. Целувката му е нежна, така непринудено нежна.

Но в следващия момент се променя.

— О, боже…

Целува ме отново, този път по-силно, жадно, сякаш на всяка цена трябва да ме има, сякаш умира да изпита допира на устните ми върху своите. Вкусът му ме влудява; горещ и страстен, и ментов, и искам още. Тъкмо започвам да го придърпвам към себе си, да го притеглям, когато той се откъсва от тялото ми.

Диша като обезумял и ме гледа, сякаш нещо вътре в него се е счупило, сякаш току-що се е събудил и е открил, че кошмарите му не са нищо повече от кошмари, че всичко е било просто лош, привидно реален сън, а сега вече е буден и е в безопасност, и всичко ще е наред, и...

Аз пропадам.

Разпадам се и рухвам върху сърцето му, и всичко е загубено.

Погледът му претърсва лицето ми, претърсва очите ми за нещо, за "Да"-та и "Не"-та или пък прикрито поощрение, а аз искам единствено да се удавя в него. Искам да ме целува, докато не се срутя в ръцете му, докато не изоставя костите си и не се понеса из неговата вселена.

Никакви думи.

Само устните му.

Отново.

Гладни и устремени, сякаш вече няма време за пилеене, сякаш иска да изпита толкова много неща, а няма достатъчно години. Ръцете му обхождат гърба ми, научават всяка извивка на фигурата ми и той целува шията ми, гърлото ми, склона на раменете ми, и дъхът му става все по-тежък, учестен, ръцете му внезапно се оплитат в косата ми, и цялата се въртя шеметно, протягам ръка, обхващам с длан тила му, и се притискам към него, и усещам леденостудена жега, силна болка във всяка клетка от тялото си. Усещам желание, толкова огнено, нужда, толкова непреодолима, че всеки щастлив момент от живота ми започва да бледнее.

Гърбът ми е долепен до стената.

Той ме целува така, сякаш светът полита от стръмна скала, сякаш търси за какво да се хване и е решил да се хване за мен, сякаш жадува за живот и любов и никога не е предполагал, че близостта с някого може да му носи такова удоволствие. Сякаш за пръв път изпитва нещо, различно от глад, и не знае как да се владее, не знае как да яде на малки хапки, не знае как да прави каквото и да било с мярка.

Долнището ми се свлича на пода и неговите ръце са отговорни.

Притискам се в обятията му по бельо и оскъден потник и той се отдръпва назад, за да ме огледа, да изпие гледката пред себе си, и казва: "Толкова си красива", и казва: "Толкова невероятно красива си", и отново ме придърпва в прегръдката си, и ме вдига на ръце, отнася ме до леглото, и незнайно как вече лежа върху възглавниците, и той е отгоре ми, и тениската му вече я няма, и нямам представа къде се е дянала. Знам единствено, че гледам нагоре, в очите му, и си мисля, че не бих променила абсолютно нищо от този момент.

Има стотици хиляди милиона целувки и ми ги дава всичките.

Целува горната ми устна.

Целува долната ми устна.

Целува местенцето под брадичката ми, върха на носа ми, челото ми, двете ми слепоочия, бузите ми, обсипва с целувки цялата ми долна челюст. После и врата ми, кожата зад ушите ми, надолу по гърлото ми и...

ръцете му

се спускат

надолу

по тялото ми. Целият се спуска надолу, изчезва от погледа ми и внезапно гърдите му се озовават над талията ми; внезапно се скрива почти изцяло. Виждам само върха на главата му, извивката на раменете му, неравномерното издигане и спадане на гърба му, докато вдишва, издишва. Прокарва ръце надолу по голите ми бедра и ги връща нагоре, към ребрата ми, после обхваща кръста ми с тях и отново ги спуска надолу до тазобедрените ми стави. Закачва с пръсти ластичния колан на бикините ми и аз ахвам.

Устните му докосват голия ми корем.

Целувката му е съвсем лека, но нещо рухва в черепа ми. Лек като перце допир с устни по кожата ми на място, което не виждам съвсем. Умът ми говори хиляда различни езици, но нито един от тях не разбирам.

А сега отново се изкачва нагоре по тялото ми.

Оставя огнена следа по кожата ми, една целувка след друга, и не знам още колко ще издържа, и не знам дали ще оцелея. В гърлото ми се заражда стенание, започва да си пробива път навън, и аз преплитам пръсти в косата му, и го издърпвам нагоре върху себе си.

Имам нужда да го целуна.

Протягам ръце нагоре и ги плъзвам по врата му, надолу по гърдите му и по целия му торс, и осъзнавам, че никога не съм изпитвала подобно чувство, не и до такава степен, не и сякаш всеки момент заплашва да избухне, сякаш всяка глътка въздух може да ни е последната, сякаш всеки допир е достатъчен да възпламени света. Забравям всичко, забравям опасностите и страха, и ужасите, които ни чакат утре, а дори не си спомням защо ги забравям, какво забравям, че има нещо, което май вече съм забравила. Трудно ми е да мисля за каквото и да било друго, освен за очите му, горящите му очи; кожата му, чисто гола; тялото му, съвършеното му тяло.

Допирът ми не му вреди ни най-малко.

Опрял е лакти от двете страни на главата ми, за да не ми натежи, и явно му се усмихвам, защото и той ми се усмихва, но усмивката му е парализирана; диша, сякаш е забравил, че трябва, гледа ме, сякаш не е сигурен как да продължи, колебае се, сякаш не е сигурен дали иска да го видя в такава светлина. Сякаш не знае как да ми се покаже толкова уязвим.

Но ето ни — двамата заедно.

Челото на Уорнър е притиснато към моето, кожата му гори, носът му докосва моя. Прехвърля тежестта си на едната си ръка, а със свободната погалва нежно бузата ми, докосва лицето ми, сякаш е направено от стъкло, а аз осъзнавам, че още сдържам дъха си и дори не си спомням кога за последно съм издишвала.

Очите му отскачат към устните ми и отново се връщат. Погледът му е напрегнат, гладен, натежал от емоции, на каквито никога не съм предполагала, че е способен. Никога не съм предполагала, че може да е толкова истински, толкова човешки. Но сега го виждам. Виждам го. Първично, изписано по лицето му, изтръгнато право от гърдите му.

Той ми поднася сърцето си.

И казва една-единствена дума. Прошепва само нея. С такава жар.

— Джулиет — казва той.

Затварям очи.

— Вече не искам да ми викаш Уорнър — казва той.

Отварям очи.

— Искам да ме опознаеш — казва задъхано и отмества с пръсти един заблуден кичур коса от лицето ми. — Не искам да съм Уорнър с теб. — Казва той. — Искам всичко да е различно. Искам да ме наричаш Ейрън.

И съм на косъм да кажа да, защо не, напълно разбирам, но нещо в проточилата се тишина ме обърква; нещо в този момент и името му върху езика ми отключва други части от мозъка ми, нещо започва да натиска и дърпа кожата ми, за да ми припомни, да ме предупреди и...

ме зашлевява през лицето,

удря ме в челюстта,

хвърля ме в океана.

— Адам.

Костите ми са пълни с лед. Цялото ми същество иска да повърне. Измъквам се изпод него и се отдръпвам настрана, и едва не падам от леглото, и това чувство, това чувство, това покоряващо чувство на абсолютна себеомраза пробожда стомаха ми като нож, твърде остро, твърде силно, твърде смъртоносно, за да се задържа на крака, и обвивам с ръце тялото си, опитвам да сдържа сълзите си, и повтарям не-не-не, това не може да се случва, това не може да се случва, обичам Адам, сърцето ми принадлежи на Адам, не мога да причиня подобно нещо...

...а Уорнър изглежда така, сякаш пак съм го простреляла, сякаш с голи ръце съм забила куршум в сърцето му, и той става на крака, но едва стои изправен. Тялото му се тресе и ме гледа, като че ли иска да ми каже нещо, но всеки опит е неуспешен.

— С-съжалявам — скалъпвам аз, — толкова много съжалявам… не съм искала да се получи така… не мислех трезво…

Но той не ме слуша.

Клати глава отново и отново, и отново, гледа ръцете си, все едно очаква някой да го извести, че всичко това не е било истина, и прошепва:

— Какво ми се случва? Сънувам ли?

И ми е толкова зле, толкова съм объркана, защото го желая, желая него и желая Адам, и желая твърде много, и никога през живота си не съм се чувствала по-отвратена от себе си.

Болката е толкова явна по лицето му, че направо ме убива.

Чувствам я. Чувствам я как ме убива.

Мъча се да извърна поглед, да забравя, да намеря начин да залича случилото се, но мога да мисля само за това, че животът е като скъсана люлка от автомобилна гума, като неродено дете, като шепа от онези костици, които хората чупят и си намислят желания. Съвкупност от възможности и евентуалности, от грешни и правилни стъпки към необещано бъдеще, а аз греша толкова често. Всичките ми стъпки са грешни, вечно грешни. Аз съм въплъщение на заблудата.

Защото това не биваше да се случва.

Това беше грешка.

— Избираш него? — пита задъхано Уорнър, все още нестабилен на краката си. — Това ли е? Избираш Кент пред мен? Защото май не разбирам какво се случи току-що и трябва да чуя от теб, трябва да ми кажеш какво ми се случва, по дяволите…

— Не — прошепвам аз. — Не избирам никого… аз не… н-не…

Но е така. И дори не знам как се стигна дотук.

— Защо? — пита той. — Защото е по-сигурният избор? Защото смяташ, че си му длъжница? Допускаш грешка. — Казва той с повишен глас. — Уплашена си. Не искаш да избираш по-трудния вариант и бягаш от мен.

— Може би просто н-не искам да съм с теб.

— Знам, че искаш да си с мен! — избухва той.

— Бъркаш.

Боже мой, какво говоря, та аз дори не знам откъде намирам думи, откъде идват, от кое дърво съм ги набрала. Просто узряват в устата ми и понякога захапвам твърде силно някое наречие или местоимение, и понякога думите горчат, и понякога са сладки, но точно в момента вкусвам чак в гърлото си романтика и разкаяние, и на лъжата краката са къси.

Уорнър продължава да се взира в мен.

— Наистина ли? — Бори се да овладее гнева си и пристъпва по-близо до мен, по-близо, и вече виждам лицето му твърде ясно, виждам устните му твърде ясно, виждам яростта и болката, и недоумението, издълбани по чертите му, и не знам дали е разумно да стоя на крака. Като че ли не могат да издържат тежестта ми повече.

— Д-да. — Откъсвам още една дума от тройката в устата си, лъжи-лъжи-лъжи по устните ми.

— Значи, бъркам. — Произнася изречението тихо, съвсем, съвсем тихо. — Бъркам, че ме желаеш. Че искаш да бъдеш с мен. — Погалва с пръсти раменете ми, ръцете ми, пуска ги надолу по двете страни на тялото ми, проследявайки очертанията му, а аз стискам устни, за да не излезе истината, но напразно-напразно-напразно, защото единствената истина, която знам в момента, е, че съм на косъм да загубя разсъдъка си. — Отговори ми на един въпрос, скъпа. — Устните му шепнат до челюстта ми. — Сляп ли съм освен това?

Нямам и капка съмнение, че ще умра.

— Отказвам да ти бъда палячо! — Откъсва се от мен. — Няма да ти позволя да се подиграваш с чувствата ми към теб! Уважих решението ти да ме простреляш, Джулиет, но това… това… това, което току-що направи… — Едва говори. Прокарва ръка по лицето си, прокарва две ръце през косата си и като че ли е напът да изкрещи, да счупи нещо, да обезумее напълно. Накрая проговаря със сипкав шепот:

— Постъпваш като страхливка. — Казва. — А те имах за нещо повече.

— Не съм страхливка.

— Тогава бъди откровена пред себе си! — казва той. — Бъди откровена с мен! Кажи ми истината!

Главата ми се търкаля по пода, върти се като дървен пумпал, обикаля в кръгове и не мога да я спра. Светът се вие пред очите ми и не мога да го спра, и смущението ми прераства в чувство за вина, което пък бързо се преобразява в гняв, който внезапно закипява, забушува, издига се до повърхността, и аз го поглеждам в очите. Стисвам разтрепераните си ръце в юмруци.

— Истината — казвам му аз — е, че никога не съм знаела как да те възприемам! Действията ти, поведението ти… никога не знам какво да очаквам от теб! В единия момент се държиш ужасно с мен, в следващия си мил и ми казваш, че ме обичаш, а после нараняваш най-близките ми хора! Освен това си лъжец — озъбвам му се, отстъпвайки назад. — Разправяш, че не съжаляваш за постъпките си… че не те е грижа за околните и страданието им, но не ти вярвам. Мисля, че се криеш. Мисля, че истинският Уорнър се крие под всичкото унищожение, и мисля, че не си избрал подходящия живот за себе си. Мисля, че можеш да се промениш. Мисля, че можеш да си различен. И те съжалявам!

Тези думи тези глупави, глупави думи не спират да се леят от устата ми.

— Съжалявам те, заради ужасното ти детство. Съжалявам, че имаш толкова отвратителен, долен баща, и съжалявам, че никой никога не ти е дал шанс. Съжалявам те, заради безразсъдните ти стъпки в живота. Съжалявам, че се чувствам в техен капан, че се имаш за чудовище, което не може да се промени. Но най-вече — казвам аз — те съжалявам, задето нямаш милост към самия себе си!

Уорнър трепва, сякаш съм го зашлевила през лицето.

Тишината помежду ни погубва хиляда невинни секунди, преди да проговори, а гласът му е едва доловим, дрезгав от изумление.

— Съжаляваш ме?

Дъхът ми пресеква. Решимостта ми се разклаща.

— Имаш ме за някоя счупена машинарийка, която можеш да поправиш.

— Не… не исках…

— Нямаш представа какво съм направил! — Думите му са яростни и заедно с тях пристъпва напред. — Нямаш представа на какво съм бил свидетел, в какво е трябвало да участвам. Нямаш представа на какво съм способен, нито колко милост заслужавам. Познавам собственото си сърце. — Опълчва ми се той. — Знам кой съм. Не смей да ме съжаляваш!

О, краката ми определено са неизползваеми.

— Въобразявах си, че можеш да ме обичаш такъв, какъвто съм — продължава той. — Че ще си единственият човек на това забравено от бога място, който ще ме приеме такъв, какъвто съм! Че поне ти ще ме разбереш. — Почти е долепил лице до моето, когато казва: — Но съм се лъгал. Жестоко, жестоко съм се лъгал.

Отстъпва назад. Грабва тениската си и се обръща към вратата, а аз трябва да го оставя да си тръгне, да излезе от стаята и живота ми, но не мога, хващам го за ръката, дръпвам го назад и казвам:

— Моля те… нямах това предвид…

Той се завърта и отвръща:

— Не искам състраданието ти!

— Нямах намерение да те обидя…

— Истината — казва той — е болезнено напомняне за причината винаги да избирам лъжовния живот.

Не мога да понеса погледа в очите му, свирепата, брутална болка, която дори не опитва да прикрие. Не знам какво да кажа, за да оправя нещата. Не знам как да върна думите си назад.

Знам само, че не искам да си тръгва.

Не и по този начин.

Като че ли се кани да каже още нещо; размисля. Вдишва напрегнато, стисва устни, за да възпре думите си, и аз искам да проговоря, да опитам отново, когато той си поема несигурна глътка въздух и казва:

— Довиждане, Джулиет.

И не знам защо се чувствам ужасно, не разбирам внезапната си тревога, но трябва да науча, трябва да попитам, трябва да задам въпроса, който никак не е въпрос, и казвам:

— Няма да те видя повече.

Съзирам как се мъчи да намери подходящите думи, как се обръща към мен и после извръща лице, и за част от секундата проумявам какво се е случило, откривам разликата в очите му, блясъка на чувство, каквото никога не си бих представила у него, и вече знам, разбирам защо не иска да ме погледне, и не мога да повярвам. Ще ми се да рухна на пода, като гледам как се бори със себе си, бори се да проговори, бори се да преглътне трепета в гласа си, а накрая казва:

— Надявам се, че не.

И това е всичко.

Той излиза.

Аз съм разсечена надве, а той си тръгва.

Тръгва си завинаги.

Шейсет и трета глава

Закуската е същинско изпитание.

Уорнър е изчезнал, оставяйки следа от хаос след себе си.

Никой не знае как е избягал, как е успял да излезе от стаята си и да се измъкне от базата и всички обвиняват Касъл. Всички смятат, че е постъпил глупаво, доверявайки се на Уорнър, давайки му шанс, вземайки го за променен човек.

Гняв е слаба дума за агресията, развихрила се наоколо.

Но нямам намерение да съобщавам на съжителите си, че Уорнър е излязъл от стаята си още снощи. Нямам намерение да ги увещавам, че навярно не му е било много трудно да намери изхода. Няма да им обяснявам, че далеч не е плиткоумен.

Сигурна съм, че му се е видяло лесна работа. Сигурна съм, че най-спокойно се е промъкнал покрай стражите.

Тази сутрин всички са готови за бой, но не за правилната кауза. Искат да извият врата на Уорнър: първо, заради деянията му и второ, защото е предал доверието им. А още по-плашещото е, че всички се опасяват да не изнесе важна информация. Нямам представа какво е успял да научи за това място, преди да си тръгне, но от тук нататък не ни чака нищо хубаво.

Никой не е докоснал закуската си.

Всички сме екипирани, въоръжени, готови да посрещнем вероятно мигновената си смърт, а аз съм малко повече от напълно вцепенена. Изтормозени и възбудени, сърцето и умът ми не ми дадоха да мигна снощи и сега не чувствам крайниците си, не усещам вкуса на храната, която не пипвам, и мислите ми са разпилени, не мога да се концентрирам върху настоящата ситуация. Съзнанието ми се задържа единствено върху мисълта за всички бъдещи жертви и устните на Уорнър по врата ми, ръцете му върху тялото ми, болката и страстта в очите му и многото начини, по които мога да умра днес. Не спирам да мисля как Уорнър ме докосва, целува ме, изтезава ме със сърцето си Адам седи до мен в пълно неведение за постъпката ми.

Но вероятно всичко това ще е безсмислено след днешния ден.

Може би ще ме убият и може би всичката агония на изминалите 17 години ще се окаже напразна. Може би просто ще хвръкна от ръба на земята, ще се загубя завинаги и всичките ми младежки суетни ще се окажат просто нелепи приумици, а от тях ще остане само смехотворен спомен.

Но пък може и да оцелея.

Може да оцелея и да ми се наложи да посрещна последиците от действията си. Да спра да се самозалъгвам; да взема окончателно решение.

Трябва да приема факта, че се боря с чувствата си към човек, който най-безскрупулно убива живи същества. Трябва да се замисля върху вероятността наистина да се превръщам в чудовище. В окаяно, себично създание, загрижено единствено за собственото си добруване.

Може би Уорнър е бил прав.

Може би двамата сме си лика-прилика.

Почти всички са се изнизали от трапезарията. Хората се сбогуват със старите и младите, оставащи в базата. Преди малко Джеймс и Адам си взеха дълго довиждане. С Адам трябва да потеглим след десетина минути.

— Гръм да ме удари. Кой е умрял?

Завъртам се към познатия ми глас. Кенджи е на крака. Дошъл е в трапезарията. Стои до масата ни и изглежда така, сякаш всеки момент ще се сгромоляса, но поне е в съзнание. Жив е.

Диша.

— Дявол да ме вземе — ококорва се Адам. — Дявол да ме вземе.

— И аз се радвам да те видя, Кент. — Устата на Кенджи е извита в крива усмивка. Кимва ми с глава. — Готова ли си да сриташ малко задници днес?

Нахвърлям му се.

— ЕЙ… еха… благодаря, да… много… ъм… — Прокашля се. Опитва да ми се измъкне и аз изтръпвам, отдръпвам се назад. Цялата ми кожа е покрита, с изключение на лицето; нося ръкавиците си и металните си предпазители за кокалчета, а униформата ми е закопчана чак до врата. Обикновено Кенджи не страни от мен. — Ох, ами май е най-добре да не ме докосваш известно време, става ли? — Кенджи опитва да се усмихне, да придаде на думите си шеговит тон, но усещам тежестта им, напрежението и късчето страх, което така се старае да прикрие. — Още не съм много стабилен на краката си.

Чувствам как кръвта напуска тялото ми, карайки коленете ми да омекнат. Имам нужда да седна.

— Не го направи тя — казва Адам. — Сам знаеш, че дори не те докосна.

— Всъщност не знам нищо подобно — отвръща Кенджи. — Пък и не съм тръгнал да я обвинявам… просто казвам, че може би е способна да прехвърля силата си на друг, без дори да го подозира, ясно? Защото като че ли нямаме други обяснения за случилото се снощи. Определено не беше ти. — Казва той на Адам. — Пък и знае ли се, мамка му. Нищо чудно да е чист късмет, че Уорнър може да докосва Джулиет. Още не знаем нищо за него. — Пауза. Озърта се наоколо. — Нали така? Освен ако Уорнър не е извадил някой магически заек от задника си, докато аз бях зает да съм умрял снощи?

Адам свъсва вежди. Аз не продумвам.

— Ясно — казва Кенджи. — Така си и мислех. Е. Май е най-добре да спазвам дистанция, освен ако ситуацията не налага друго. — Той се обръща към мен. — Нали? Ама без да се засягаш. Така де, едва не хвърлих топа. Струва ми се, че заслужавам поне това.

Едва чувам собствения си глас, когато отговарям:

— Да, разбира се. — Опитвам да се засмея. Опитвам да проумея защо не им казвам за Уорнър. Защо продължавам да го защитавам. Навярно защото и аз съм не по-малко виновна от него самия.

— Та както и да е — казва Кенджи. — Кога тръгваме?

— Ти да не откачи? — пита го Адам. — Никъде няма да ходиш.

— Глупости.

— Едва стоиш прав! — изтъква Адам.

И наистина е така. Кенджи съвсем очевидно се обляга на масата за опора.

— Предпочитам да умра на бойното поле, вместо да стоя тук като кретен.

— Кенджи…

— Ей — прекъсва ме той. — Едно много приказливо пиленце ми каза, че Уорнър се омел оттук снощи. Как е станало?

Адам издава причудлив звук. Не точно смях.

— Да — отвръща. — Кой знае как се е измъкнал. Още от самото начало ми се стори глупаво да го вземаме за заложник. А още по-глупаво беше да му се доверяваме.

— Значи, първо хулиш моята идея, а после и тази на Касъл, а? — Кенджи е вирнал едната си вежда.

— И двамата взехте неразумни решения — казва Адам. — И сега ще трябва да си платим за това.

— А откъде да знам, че Андерсън най-спокойно ще остави собствения си син да гние в ада?

Адам се сепва и Кенджи отстъпва.

— Опа, грешка… съжалявам, братле… не исках да прозвучи така…

— Забрави — прекъсва го Адам. Лицето му внезапно се вкаменява, изстива, затваря се. — Май е най-добре да се връщаш в медицинското крило. Потегляме всеки момент.

— Няма да ходя никъде другаде освен вън оттук.

— Кенджи, моля те…

— Ъ-ъ.

— Държиш се незряло. Това не е шега — казвам му аз. — Кой знае колко хора ще загубят живота си днес.

Но той ми отвръща със смях. Гледа ме, сякаш съм се изказала със спотаен хумор.

— Прощавай, да не би да поучаваш мен за законите на войната? — Той поклаща глава. — Може би забравяш, че съм бил войник от армията на Уорнър? Имаш ли някаква представа на колко страхотии сме се нагледали? — Махва към Адам и към себе си. — Отлично знам какво да очаквам днес. Уорнър беше умопомрачен. Ако Андерсън е дори два пъти по-зъл от сина си, значи, ни предстои да се гмурнем в същинска кървава баня. Не мога да ви оставя да се оправяте сами.

Но мислите ми се вкопчват в едно от изреченията му. В една дума. Не мога да не попитам.

— Наистина ли беше чак толкова зъл?

— Кой? — пули се насреща ми Кенджи.

— Уорнър. Наистина ли е бил толкова безмилостен?

Кенджи се изсмива на глас. Изсмива се още по-силно. Превива се надве. Направо хрипти, когато казва:

— Безмилостен? Джулиет, този е пълен ненормалник. Животно. Едва ли знае какво е да си човек. Ако съществува ад, съм готов да се обзаложа, че е бил създаден специално за него.

Толкова ми е трудно да извадя меча, забит в корема ми.

Забързани стъпки.

Обръщам се.

Планът беше да се изнижем през тунелите в колона по един, за да няма безредици при излизането ни от подземния свят. Тримата с Кенджи и Адам сме единствените бойци, които още не са се присъединили към ротата ни.

Ставаме на крака.

— А знае ли Касъл какво възнамеряваш да направиш? — пита Адам. — Не смятам, че ще му допадне идеята да излизаш навън още днес.

— Касъл иска да съм щастлив — отговаря сериозно Кенджи. — А няма да съм щастлив, ако остана тук. Чака ме работа. Чакат ме хора в беда. Дами за омайване. Той би уважил решението ми.

— Ами всички останали? — питам го аз. — Всички така се притесниха за теб… срещал ли си се с някого изобщо? Поне колкото да ги успокоиш, че си добре?

— Ъ-ъ — отговаря Кенджи. — Сигурно ще подивеят, ако ме видят да излизам. Затова реших да си мълча. Не искам да плаша хората. А Соня и Сара… клетичките, направо са припаднали. По моя вина са грохнали от умора, но не смятат да се отказват от боя. Искат да участват, въпреки че ще затънат до гуша в работа след сблъсъка ни с армията на Андерсън. Опитах да ги разубедя, но понякога са такива инати. Трябва да си пазят силите — казва той, — а вече са пропилели твърде много по мен.

— Не са ги пропилели… — опитвам да му кажа.

— Както и да ееее — повтаря Кенджи. — Хайде да потегляме вече. Знам, че ти гориш от желание да заловиш Андерсън — обръща се към Адам, — но аз лично искам Уорнър да ми падне в ръчичките. Един куршум в главата на това безполезно лайно и край.

Нещо ме блъсва толкова силно в стомаха, че очаквам всеки момент да повърна. Пред очите ми танцуват точки, с мъка се задържам на крака, опитвам да не си представям Уорнър мъртъв, сгърчен на земята, облян в червено.

— Ей, добре ли си? — издърпва ме настрана Адам. Оглежда внимателно лицето ми. Очите му са някак сближени, присвити от тревога.

— Нищо ми няма — излъгвам го аз. Кимвам твърде много пъти. Поклащам глава веднъж-два пъти. — Просто не можах да се наспя снощи, но иначе съм добре.

Той се поколебава.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно — лъжа го отново. Пауза. Сграбчвам тениската му. — Моля те, пази се днес, чу ли?

Той въздъхва тежко. Кимва веднъж.

— Да. Ти също.

— Да вървим, да вървим, да вървим! — прекъсва ни Кенджи. — Днес е сетният ни ден, госпожици.

Адам го бутва. Лекичко.

— Така значи, малтретираш сакатото хлапе, а? — Кенджи запазва равновесие и блъсва Адам в ръката. — Задръж яростта си за бойното поле, братле. Ще ти трябва.

Оглушителна свирка проехтява в далечината.

Време е да потегляме.

Шейсет и четвърта глава

Навън вали.

Светът рони сълзи в краката ни и очаква следващия ни ход.

Планът е да се разделим на групички, за да не избият всички ни наведнъж. Нямаме достатъчно хора за офанзива, затова трябва да сме предпазливи. И макар да го признавам с леко гузна съвест, много се радвам, че Кенджи реши да ни придружи. Щяхме да сме доста по-слаби без него.

Засега обаче трябва да се скрием от дъжда.

Вече сме подгизнали, а и въпреки че моят костюм и този на Кенджи предлагат поне някаква защита от природните стихии, Адам носи най-обикновени памучни дрехи и се опасявам, че така няма да издържим дълго. Всички членове на Пункт Омега вече са се разпръснали. Теренът точно над базата е просто голо парче земя, излизането на което ни превръща в напълно уязвими.

За щастие обаче, имаме си Кенджи. Тримата вече сме невидими.

Хората на Андерсън не са далеч.

Знаем единствено, че откакто Андерсън пристигна, прави всичко по силите си да демонстрира авторитета си и желязната хватка на Възобновителите. Всеки глас на съпротива, колкото и слаб да е, колкото и безобиден и простодушен да е, бива потъпкван. Андерсън е бесен заради бунта, към който подтикнахме народа, и сега цели да покаже у кого е властта. Истината е, че от всичко най-много иска да унищожи нас.

Горките граждани просто попадат в обсега на приятелския му огън.

Изстрели.

Импулсивно потегляме към звука, кънтящ в далечината. Не продумваме и дума. Разбираме какво трябва да направим и как да го постигнем. Единствената ни мисия е да се доберем колкото може по-близо до мелето и да свалим колкото може повече от хората на Андерсън. Защитаваме невинните. Подкрепяме братята и сестрите си от Пункт Омега.

Полагаме огромни усилия да останем живи.

В далечината се открояват очертанията на приближаващите се жилищни комплекси, но дъждът възпрепятства зрението ми. Всички цветове се преливат един в друг, сливат се с хоризонта и ми се налага да напрягам очи, за да различавам пейзажа пред нас. Ръцете ми инстинктивно докосват пистолетите в пристегнатите към тялото ми кобури и за момент в съзнанието ми нахлува споменът за последната ми среща с Андерсън — единствената ми среща с този коравосърдечен, безскрупулен човек, — и се чудя какво ли се е случило с него. Питам се дали Адам не е бил прав, когато предположи, че Андерсън може да е тежко ранен, че може би още се възстановява. Питам се дали Андерсън ще се появи на бойното поле. Питам се дали пък не е твърде голям страхливец, за да се сражава в собствените си войни.

Писъците ни подсказват, че се приближаваме.

Светът около нас е размита картина от сини и сиви, и тук-там цветни багри, а малкото оцелели дървета имат стотици треперливи, люлеещи се ръце, блъскащи се в дънерите им или протегнати към небето, сякаш в молитва за разтуха от трагедията, в която са враснали корените им. И това е достатъчно да подтикне съжалението ми към растенията и животните, станали неволни свидетели на деянията ни.

Не заслужават подобна съдба.

Кенджи ни води към покрайнините на жилищните комплекси и тримата опираме гърбове в стената на една от малките квадратни къщички, чиято стряха поне за момент ни предлага укритие от стиснатите юмруци, сипещи се от небето.

Вятърът хапе прозорците, напира по стените. Дъждът плющи по покрива като пуканки върху стъкло.

Посланието на небето е съвсем явно: бесни сме.

Бесни сме и ще ви накажем, и ще ви накараме да си платите за безразсъдно пролятата кръв. Няма да стоим безучастно, никога повече. Ще ви унищожим, казва ни небето.

Как можахте да ми причините такова нещо? — шепне то с гласа на вятъра.

Дадох ви всичко, казва ни.

Вече нищо няма да е същото.

Питам се защо ли още не виждаме и следа от вражеската армия. Нито пък от воините на Пункт Омега. Не виждам нищичко. Дори започвам да си мисля, че в комплекса цари подозрителна тишина.

Напът съм да подканя момчетата да вървим, когато чувам как някаква врата се отваря със замах.

— Тази е последната — изкрещява някой. — Криеше се ей там. — Един войник извлачва ридаеща жена от къщата, до която сме се струпали, и тя пищи, моли за пощада, разпитва за съпруга си, а войникът ѝ крясва да мълчи.

Мъча се да удържа емоциите си, да не им позволя да се излеят от очите ми, от устата ми.

Не проговарям.

Не дишам.

Втори войник дотичва от незнайно къде. Изкрещява нещо одобрително и прави жест с ръце, чието значение не разбирам. Усещам как Кенджи се стяга до мен.

Нещо не е наред.

— Хвърли я при другите — провиква се вторият войник. — После обявяваме зоната за чиста.

Жената изпада в истерия. Пищи, вкопчва ръце във войника, уверява го, че не е направила нищо лошо, че не разбира, че само иска да намери съпруга си, че е търсила дъщеря си къде ли не, че не знае какво се случва, ридае, крещи, размахва юмруци към мъжа, сграбчил я като животно.

Той допира дулото на пистолета си във врата ѝ.

— Ако не млъкнеш, ще те гръмна още сега.

Тя простенва веднъж, два пъти и тялото ѝ се отпуска. Припаднала е в ръцете на войника и той изглежда погнусен, влачейки я нанякъде извън полезрението ни, навярно където държат всички останали. Нямам представа какво се случва. Не разбирам какво се случва.

Проследяваме ги.

Вятърът и дъждът набират сила, въздухът е изпълнен с хиляди шумове и разстоянието между нас и войниците е достатъчно голямо, че да се осмеля да проговоря. Стисвам ръката на Кенджи. И този път играе ролята на лепило между мен и Адам, прехвърля ни от силата си, за да направи и нас невидими.

— Знаеш ли какво се случва? — питам го.

Той не отговаря веднага.

— Трупат хората на едно място — казва след момент. — Събират ги на групи, за да ги изтребят наведнъж.

— Жената…

— Да. — Чувам как се прокашля. — Тя и всички останали, които смятат за бунтовници. Не елиминират само подстрекателите. — Казва ми той. — Избиват и приятелите и семействата им. Само така могат да държат народа в релси. И да наплашат до смърт малкото оцелели.

Преглъщам жлъчката, заплашваща да изригне през гърлото ми.

— Трябва да намерим начин да ги измъкнем оттам — казва Адам. — Може да обезвредим командващите войници.

— Да, но нали се досещате, че ще трябва да ви пусна? Започвам да губя силата си, енергията ми отслабва по-бързо от обичайното. Тоест ще могат да ви видят. — Казва Кенджи. — Ще сте лесна мишена.

— Нима имаме друг избор? — питам аз.

— Можем да ги очистим по снайперистки — предлага Кенджи. — Не е нужно да влизаме в директен бой. Ето ви друг вариант. — Млъква за момент. — Джулиет, никога досега не си попадала в такава ситуация. Искам да знаеш, че бих уважил решението ти да не доближаваш огневата линия. Не всеки е способен да понесе гледката, на която можем да се натъкнем, тръгнем ли след онези войници. Не е нито срамно, нито укорително.

Долавям вкус на метал в устата си, докато лъжа.

— Ще се справя.

Той се умълчава за момент.

— Просто… добре… но не се страхувай да използваш способностите си за самозащита — казва ми той. — Знам, че си си навила на пръста да не нараняваш човешки същества, но тези там не си поплюват. Ще направят всичко по силите си да те убият.

Кимвам, макар и да знам, че не ме вижда.

— Ясно — отвръщам. — Да. — Но в съзнанието ми бушува истинска паника.

— Да вървим — прошепвам.

Шейсет и пета глава

Не чувствам коленете си.

27 души стоят подредени рамо до рамо в средата на обширно, голо поле. Мъже и жени, и деца на всякаква възраст. С всякакви ръстове. Наредени са пред стрелкови отряд от 6 войници. Дъждът свисти край нас, озверен и гневен, сипе по всичко и всички сълзи, по-твърди от костите ми. Вятърът е в пълен амок.

Войниците решават как да подходят. Как да убият пленниците си. Как да се отърват от 27-те чифта очи, вперени право напред. Някои ридаят, други треперят от страх и скръб, и ужас, трети пък стоят съвършено неподвижно, готови да посрещнат стоически смъртта си.

Един от войниците стреля.

Първият пленник се свлича на земята, а аз имам чувството, че съм получила камшичен удар в гръбнака. В рамките на няколко секунди ме връхлитат толкова много емоции, че очаквам всеки момент да припадна; вкопчила съм се в съзнанието си с животинска ярост и се мъча да преглътна сълзите си, да пренебрегна болката, разстилаща се из тялото ми.

Не разбирам защо никой не помръдва, защо ние не помръдваме, защо никой от осъдените на смърт не помръдва, поне колкото да изскочи от редицата, и тогава осъзнавам, че бягството и съпротивата са напълно безполезни. Врагът има пълно надмощие. А те са невъоръжени. Нямат никакви отбранителни средства.

Аз обаче имам.

Нося пистолет.

Даже 2.

Това е моментът, сега е времето да се впуснем в действие, да се хвърлим в бой сами, само ние тримата, 3 остарели хлапета, борещи се за живота на 26 човешки същества, макар и на цената на своя собствен. Погледът ми е прикован към малко момиченце, навярно на възрастта на Джеймс, чиито очи са толкова широко отворени, така ужасени, чиито панталони вече са подмокрени от страх, и жестоката картина ме разкъсва на парчета, убива ме, и свободната ми ръка вече се пресяга към един от пистолетите, и казвам на Кенджи, че съм готова.

Същият войник тъкмо се прицелва към следващата си жертва, когато Кенджи ни пуска.

3 пистолета са готови за стрелба, насочени към врага, и чувам изстрелите, преди куршумите да полетят; виждам как единият попада право във врата на един от войниците, но не знам дали е моят.

Не че има значение.

Остават още 5 войници, а вече могат да ни видят.

Спускаме се напред.

Изплъзваме се на куршумите им и забелязвам, че Адам ляга на земята, стреляйки с осезаема похватност, но без попадение. Оглеждам се за Кенджи и осъзнавам, че е изчезнал, и толкова се радвам; 3 войници падат почти едновременно. Адам се възползва от изумлението на останалите и сваля четвърти. Аз прострелвам петия в гръб.

Не знам дали съм го убила.

Закрещяваме на хората да тръгнат с нас, повеждаме ги обратно към комплексите, викаме им да вървят приведени, да се крият; казваме им, че идва помощ и ще направим всичко по силите си да ги защитим, а те се пресягат към нас, опитват да ни докоснат, да ни благодарят, да хванат ръцете ни, но нямаме време за това. Трябва час по-скоро да ги отведем до някое що-годе безопасно място и да продължим към другите планирани екзекуции.

Не мога да забравя мъжа, когото не успяхме да спасим. Не мога да забравя номер 27.

Това не бива да се случва отново.

Вече препускаме по множеството километри земя, отредена на жилищните комплекси, без да се крием, без да кроим планове. Препускаме в мълчание. Още не сме продумали и дума за случилото се и за предстоящото; знаем само, че трябва да продължаваме напред.

Следваме Кенджи.

Той си проправя път през останките от един разрушен комплекс и никой от нас не се съмнява, че нещо ужасяващо е сполетяло жителите му. Няма и следа от живот. Малките метални кутии, подслонявали някога хората, са напълно унищожени и не знаем дали са били празни по време на опустошението.

Кенджи ни казва, че трябва да си отваряме очите.

Навлизаме още по-надълбоко в регулираната от Възобновителите територия, в парчетата земя, предвидени за обитаване от гражданите, докато не чуваме забързани стъпки и тракащ механичен звук.

Танковете.

Тъй като са задвижвани от електричество, минават почти безшумно по улиците, но електрическото им дрънкане вече ми е познато. Адам и Кенджи го познават още по-добре.

Отправяме се по посока на звука.

Вятърът сякаш се мъчи да ни прогони, сякаш знае какво ни чака от другата страна на комплекса и опитва да ни защити от него. Не иска да го виждаме с очите си. Не иска да умираме днес.

Нещо избухва.

Свиреп огън раздира атмосферата на около 15 метра от нас. Пламъците ближат земята, изгълтват кислорода и дори дъждът не може да потуши унищожителната им сила. Огнената стихия фучи и танцува бясно на вятъра, замирайки малко по малко, усмирена от небето.

Трябва да се доберем до нея. Нещо се случва там.

Краката ни се борят за сцепление по калната земя и не чувствам студа, докато хвърчим, не чувствам мокрото, усещам единствено адреналина, циркулиращ в крайниците ми, тласкайки ме напред; пистолетът е стиснат здраво в юмрука ми, готов да се прицели, готов да стреля.

Но когато достигаме пламъците, едва не го изпускам.

Едва не се свличам на земята.

Почти не мога да повярвам на очите си.

Шейсет и шеста глава

Смърт, смърт, смърт навсякъде.

В земята са вкопани толкова много тела, че нямам представа дали са на приятели, или врагове, и започвам да се чудя какво значи това, започвам да се усъмнявам в себе си и в оръжието в ръката ми, и се замислям за тези войници, за това, че са също като Адам, също като милион други изтерзани, осиротели души, които в стремежа си да оцелеят са приели единствената предложена им работа.

Съзнанието ми е обявило война на самото себе си.

Мигам заради сълзите и дъжда, и ужаса, и знам, че трябва да раздвижа краката си, че трябва да продължавам смело напред, че трябва да се боря, независимо дали ми харесва, или не, защото това е недопустимо.

Някой ме сграбчва отзад.

Някой ме приклещва към земята с лице в калта и аз ритам, мъча се да изпищя, но усещам как нечия ръка изтръгва пистолета от моята и как нечий лакът се забива в гръбнака ми, и знам, че Адам и Кенджи ги няма до мен, бият се някъде, и знам, че всеки момент ще умра. Знам, че краят настъпва, но всичко ми се струва нереално, струва ми се като нечий разказ, все едно смъртта е странно, далечно нещо, което се случва само на непознати, но не и на мен, на теб, на никого от нас.

Но ето че е тук.

Смъртта е пистолет, притиснат в тила ми, и кубинка, притисната в гърба ми, и устата ми, пълна с кал, и милион безполезни моменти, които така и не изживях, и всичко това е пред мен. Виждам го така ясно.

Някой ме обръща по гръб.

Същият онзи, който бе опрял пистолет в главата ми, сега го е насочил към лицето ми, оглежда ме, сякаш се мъчи да разтълкува изражението ми, а аз съм толкова объркана, не разбирам стръвните му сиви очи, нито стегнатите му челюсти, защото не дръпва спусъка. Не отнема живота ми, а това ме втрещява повече от всичко.

Трябва да сваля ръкавиците си.

Похитителят ми крещи нещо, което не улавям, защото не крещи на мен, не гледа в мен, защото се провиква към някой друг, и аз използвам невниманието му да изхлузя стоманения бокс от лявата си ръка, мятайки го на земята. Трябва да сваля ръкавицата си. Трябва да я сваля, защото това е единственият ми шанс да оцелея, но кожата е подгизнала от дъжда и полепва по ръката ми, отказва да я пусне, а войникът се обръща към мен твърде скоро. Вижда какво се опитвам да направя и ме изправя рязко на крака, завърта ме с гръб към себе си, стисва ме с ръка през врата и долепя пистолета до черепа ми.

— Знам какво си намислила, дребен изрод такъв — казва той. — Чувал съм за теб. Мръдни, и ще натисна спусъка.

Само дето не му вярвам.

Не мисля, че му е позволено да ме убива, защото в противен случай вече щеше да го е направил. Чака нещо. Чака неясно какво, а аз трябва да действам бързо. Нужен ми е план, но нямам представа какво да сторя, и само сипя удари по облечената му ръка, по мускула, стегнат около врата ми, и той ме разтърсва, крещи ми да стоя мирно, и ме стисва още по-силно, за да спре въздуха ми, и пръстите ми са вкопчени в предмишницата му, мъчат се да отпуснат бруталната му хватка, и не мога да дишам, и изпадам в паника, вече не съм толкова сигурна, че няма да ме убие, и дори не осъзнавам какво съм направила, докато не чувам писъка му.

Счупила съм всички кости в ръката му.

Той се свлича на земята, изпуска пистолета, за да хване контузената си ръка, и крещи от толкова непоносима болка, че почти се изкушавам да съжаля за постъпката си.

Вместо това побягвам.

Не се отдалечавам дори и на метър, преди още трима войници да се изпречат насреща ми, чули агонията на бойния си другар, и виждат лицето ми, и моментално го разпознават. Единият ми се струва смътно познат, сякаш и преди съм виждала чорлавата му кестенява коса, и веднага се досещам: знаят коя съм. Същите тези войници са ме виждали по време на пленничеството ми в базата на Уорнър. Уорнър ме беше превърнал в същинско зрелище. Нищо чудно, че разпознават лицето ми.

И нямат намерение да ме пуснат.

Тримата ме бутват на земята по корем и приклещват ръцете и краката ми с такава сила, че очаквам всеки момент да ги откъснат от тялото ми. Опитвам да им се съпротивлявам, да се концентрирам, да съсредоточа енергията си, но тъкмо когато се усещам способна да ги поваля, жесток удар по главата почти ме хвърля в безсъзнание.

Звуците се омесват, гласовете се превръщат в хаотична глъчка и не виждам цветове, не знам какво ми се случва, защото не чувствам краката си. Дори не знам дали вървя, или ме носят, но усещам дъжда. Усещам как се стича по извивките на лицето ми, докато не чувам металически звук, познатото електрическо дрънкане, и дъждът спира, изчезва от небето и вече знам само 2 неща, знам само 1 от тях със сигурност.

Намирам се в танк.

Ще умра.

Шейсет и седма глава

Дочувам вятърни камбанки.

Дочувам вятърни камбанки, разлюлени така истерично от свирепия вятър, че сякаш предупреждават за заплаха, а звънтенето им ми се струва толкова познато. Главата ми продължава да се върти, но трябва да съм нащрек. Трябва да разбера къде ме водят. Трябва да имам някакво понятие къде се намирам. Трябва да се ориентирам и се мъча да отрезвя ума си, без да издавам, че съм дошла в съзнание.

Войниците не говорят помежду си.

Надявах се да получа поне някаква информация от разговора им, но те не обелват и дума. Като машини са, като роботи, програмирани да изпълнят точно определена задача, и се питам, любопитно ми е, не мога да проумея защо ме отведоха от бойното поле, щом ще ме убиват. Защо смъртта ми трябва да е по-различна от тази на другите. Питам се защо ме изнасят от танка и ме носят към какофонията на побеснели вятърни камбанки, и дръзвам да отворя очи съвсем мъничко, и едва не ахвам.

Носят ме към същата онази къща.

Същата онази къща на нерегулираната територия, боядисана в тюркоазено синьо, единственият традиционен, обитаем дом в радиус от 800 километра. Същата онази къща, за която Кенджи ми обясни, че навярно е капан, същата онази къща, където бях сигурна, че ще срещна бащата на Уорнър, и тогава ме връхлита едно прозрение. Като ковашки чук. Като влак стрела. Вълна от просветление, смазваща мозъка ми.

Андерсън е тук. Явно иска да ме убие собственоръчно.

Аз съм специална пратка.

Дори позвъняват на звънеца.

Чувам влачене на крака. Чувам скърцане и скрибуцане. Чувам как вятърът брули света и виждам бъдещето си, виждам как Андерсън ме изтезава до смърт по всеки въобразим начин и се чудя как ще се измъкна. Андерсън е прекалено умен. Вероятно ще ме окове във вериги и ще отсече всичките ми крайници един по един. Несъмнено ще иска да се наслади на момента.

Той отваря вратата.

— А! Господа! Сърдечно ви благодаря — казва. — Моля, последвайте ме. — И усещам как носещият ме войник хваща по-здраво влажното ми, отпуснато, внезапно натежало тяло. Усещам как студена вълна започва да се просмуква в костите ми и осъзнавам, че съм била под проливния дъжд твърде дълго.

Цялата треперя, и то не от страх.

Цялата горя, и то не от гняв.

Съзнанието ми е толкова трескаво, че дори да имах силите да се отбранявам, едва ли щях да съм способна. Удивително е колко много и различни срещи със смъртта имах днес.

Ароматът на Андерсън е наситен, земен; подушвам го, въпреки че ме носи друг мъж, и нотките му са смущаващо приятни. Той затваря вратата след нас, но не и преди да нареди на свободните войници да се връщат на работа. Което в общи линии значи да убиват още хора.

Май започвам да халюцинирам.

Виждам запалена камина, като онези, за които само съм чела по книгите. Виждам уютна всекидневна с меки, плюшени дивани и дебел ориенталски килим, украсяващ пода. Над камината има полица, отрупана със снимки, които успявам да фокусирам дори оттук, а Андерсън ми казва да се събудя, казва ми: хубаво ще е да се изкъпеш, доста си се пооцапала май, а не може така, нали? Трябваш ми будна и в пълно съзнание, иначе няма да е кой знае колко забавно, казва той… и съм почти сигурна, че губя разсъдъка си.

Усещам троп... троп... тропота на тежки стъпки, изкачващи стълбище, и осъзнавам, че тялото ми се движи заедно с тях. Чувам изскърцването на врата, чувам влаченето на друг чифт крака, чувам думи, които вече не различавам. Някой казва нещо на някого и ме пускат върху студен, твърд под.

Чувам собствения си стон.

— Внимавай да не докосваш кожата ѝ — е единственото изречение, което хващам цяло. Всичко останало е "изкъпе" и "поспи", и "сутринта", и "не, не ми се вярва", и "чудесно", и чувам как още една врата се затръшва. Тази е точно до главата ми.

Някой се опитва да съблече костюма ми.

Свестявам се толкова рязко, че направо ме заболява; усещам как нещо ме прогаря, прогаря главата ми, докато не ме блъсва право в очите, и осъзнавам, че в момента съм смесица от какво ли не. Не си спомням кога за последно съм яла, не съм спала от поне 24 часа. Тялото ми е подгизнало, главата ми пулсира от болка, тялото ми е пребито и настъпвано, и изпитвам агония с милион лица. Но само през трупа си ще позволя на някакъв непознат да ме съблича.

Гласът обаче не е мъжки. Звучи нежно и грижовно, и майчински. Жената ми говори на непознат език, а може би главата ми просто отказва да дешифрира думите ѝ. Тя издава успокоителни звуци, гали с малки кръгообразни движения гърба ми. Някъде наблизо тече вода и чувствам как топлината се надига около мен, и е толкова приятно, като пара, и ми хрумва, че навярно съм в баня или във вана, и че не съм взимала горещ душ, откакто бях в щабквартирата на Уорнър.

Опитвам да отворя очи, но безуспешно.

Имам чувството, че две наковални са се стоварили върху клепачите ми, че всичко е черно и необяснимо, и объркващо, и изтощително… и пред очите ми се откроява само основното. Гледам през тънки цепнатини; виждам единствено лъскавия порцелан на ваната и се прехвърлям през ръба ѝ, независимо от протестите в ушите ми.

Падам директно в горещата вода — напълно облечена, с ръкавици и обувки, и непокътнат костюм, и изпитвам неочаквано, невероятно блаженство.

Костите ми започват да се топят и зъбите ми забавят тракането си, и мускулите ми се отпускат лека-полека. Косата ми изплува около лицето ми и усещам как гъделичка носа ми.

Потъвам под повърхността.

ЗАСПИВАМ

Шейсет и осма глава

Събуждам се в легло от райски облаци и нося момчешки дрехи.

Топло и уютно ми е, но все още усещам скърцането на костите си, болката в главата си, мъглата в съзнанието си. Сядам в леглото. Оглеждам се наоколо.

Намирам се в нечия спалня.

Оплела съм се в синьо-оранжеви чаршафи на малки бейзболни ръкавички. Виждам малко бюро с малко столче, изместено леко встрани, и скрин, върху който в съвършено прави редици са подредени пластмасови спортни трофеи. Виждам най-обикновена дървена врата със старовремска месингова валчеста дръжка, която явно води навън; виждам две плъзгащи се огледала, зад които навярно се крие гардероб. Поглеждам надясно и виждам малка нощна масичка с часовник и чаша вода отгоре. Грабвам чашата.

Почти ме е срам от бързината, с която изгълтвам съдържанието ѝ.

Ставам от леглото и откривам, че съм облечена в тъмносини спортни панталонки, увиснали толкова ниско на талията ми, че заплашват всеки момент да се свлекат напълно. Отгоре имам сива тениска с някакво лого отпред и направо плувам в излишно многото ѝ плат. Не нося чорапи. Нито ръкавици. Нито бельо.

Нищо.

Чудно ми е дали ще ме пуснат навън и решавам, че си струва да опитам. Нямам представа какво правя тук. Нямам представа защо още съм сред живите.

Замръзвам пред огледалните врати на гардероба.

Косата ми е добре измита и пада на тежки, копринени вълни около лицето ми. Кожата ми е блестяща и с изключение на няколкото драскотини е относително непокътната. Очите ми са големи; причудлива, жизнена палитра от зелено и синьо мига насреща ми, учудена и учудващо безстрашна.

Вратът ми обаче…

Вратът ми е белязан от наситено лилаво, огромна синина, обезцветяваща цялата ми външност. Нямах представа, че смъртоносната хватка от вчера — май беше вчера — е била толкова силна, и чак сега усещам колко болезнено е всяко преглъщане. Вдишвам рязко и отминавам огледалата. Трябва да намеря начин да се измъкна оттук.

Вратата се отваря с един допир.

Оглеждам коридора, но няма жив човек. Мога само да гадая коя част на денонощието е и в какво съм се забъркала. Не знам дали в къщата има друг освен Андерсън — и жената, която ми помагаше в банята, — но трябва внимателно да анализирам положението си. Трябва да преценя в що за опасност се намирам, преди да измисля план за бягството си.

Опитвам да сляза тихо по стълбището.

Не се получава.

Стъпалата скърцат и стенат под тежестта ми и дори не ми остава време да се върна назад, преди да чуя името си. Той е на долния етаж.

Андерсън е на долния етаж.

— Не се срамувай — казва. Чувам шумоленето на нещо като хартия. — Приготвил съм ти храна и съм сигурен, че умираш от глад.

Сърцето ми внезапно затуптява в гърлото ми. Замислям се какви варианти имам, какви възможности, и стигам до заключението, че не мога да се крия от него в собственото му скривалище.

Затова отивам при него.

Виждам същия красив мъж. Съвършена, пригладена назад коса, безупречни, чисти, старателно изгладени дрехи. Седи в един от меките фотьойли във всекидневната, загърнал скута си с одеяло. Погледът ми попада на разкошния масивен, изящно резбован бастун, опрян на страничната облегалка. В ръката си държи купчина листове.

Надушвам кафе.

— Заповядай — казва той, без да е особено изненадан от странния ми, неспретнат вид. — Седни.

Подчинявам се.

— Как се чувстваш? — пита ме.

Вдигам поглед. Не му отговарям.

Той кимва.

— Е, както и да е, сигурен съм, че си много изненадана да ме видиш тук. Прелестна къщичка, нали? — Той се оглежда. — Запазих си я малко след като преселих семейството си в Сектор 45. Все пак секторът си е мой. Оказа се идеалното място за съхранение на съпругата ми. — Махва с ръка. — Животът в комплексите не е за нея. — Казва той, сякаш очаква да знам за какво говори.

Съхранение на съпругата му?

Не разбирам защо изобщо се изненадвам на каквото и да било, излязло от неговата уста.

Андерсън като че ли долавя объркването. Изражението му се разведрява.

— Да не би заслепеното ми от любов синче да не ти е разказало за обичната си майка? Сериозно ли не се е увлякъл в излияния за жалката си любов към съществото, дарило го с живот?

— Какво? — е първата дума, която изговарям.

— Направо съм смаян — казва Андерсън, усмихвайки се съвършено спокойно. — Не му е хрумнало да ти спомене, че изстрадалата му болна майка живее в тази къща? Че именно заради това така отчаяно дерзаеше да го назнача точно в този сектор? Не? Не ти е казал нищо? — Той килва глава настрани. — Безумно смаян съм. — Излъгва отново.

Мъча се да забавя сърдечния си ритъм, да отгатна защо ми казва всичко това, да набера поне някаква преднина, но той доста успешно ме държи в пълен смут.

— Когато ме избраха за върховен главнокомандващ — продължава, — възнамерявах да оставя майката на Ейрън тук, а него да взема със себе си в Капитола. Но момчето не искаше да оставя майка си. Държеше да се грижи за нея. Не искаше да я изоставя. Имаше нужда да е до полата ѝ като някое плиткоумно хлапе. — Казва той, повишавайки глас в края на изречението, самозабравяйки се за момент. После преглъща. Възвръща си самообладанието.

Аз чакам.

Чакам наковалнята, която се готви да пусне върху главата ми.

— Каза ли ти колко много други войници искаха да им бъде поверено командването на Сектор 45? От колко достойни кандидати можехме да избираме? Та той беше само на осемнайсет години! — Андерсън се засмива. — Всички го имаха за умопобъркан. Аз обаче реших да му дам шанс. — Продължава той. — Смятах, че подобна отговорност ще му се отрази добре.

Още чакам.

Дълбока, самодоволна въздишка.

— Сподели ли ти — казва Андерсън — какво трябваше да стори, за да докаже, че заслужава поста?

Ето я — наковалнята.

— Казвал ли ти е какво го принудих да направи, за да го спечели?

Чувствам се така мъртва отвътре.

— Не — отговаря си сам Андерсън с пламнали очи. — Подозирам, че не е имал желание да ти разкрива тази част от миналото си. Обзалагам се, че не я е включил в разговорите ви, прав ли съм?

Не искам да слушам. Не искам да узнавам. Не искам да чувам какво…

— Не се безпокой — казва Андерсън. — Няма да развалям изненадата. Най-добре той да ти разкрие тази подробност.

Вече не съм спокойна. Не съм спокойна и официално започвам да се паникьосвам.

— След мъничко се отправям към базата — казва Андерсън, подреждайки листовете пред себе си, като че ли необезпокоен от отказа ми да участвам в разговора. — Не издържам да стоя под един покрив с майка му; за жалост, не понасям компанията на болни хора. Но къщата се оказа удобен лагер при настоящата ситуация. Използвам я като периферна база, откъдето наблюдавам положението в комплексите.

Битката.

Сражението.

Кръвопролитието и Адам, и Кенджи, и Касъл, и всички, които изоставих.

Как можах да забравя.

Ужасяващи, смразяващи кръвта сценарии прелитат през съзнанието ми. Нямам представа как са се развили нещата. Дали са невредими. Дали знаят, че още съм жива. Дали Касъл е успял да освободи Брендън и Уинстън.

Дали е загинал някой от познатите ми.

Очите ми са трескави, погледът ми се стрелка наоколо. Скачам на крака, убедена, че всичко това е просто старателно подготвен капан, че може би някой ще ме нападне в гръб, или пък някой ме чака в кухнята с касапски нож, и не мога да дишам, хриптя и се чудя какво да правя-какво да правя-какво да правя… и казвам:

— Защо съм тук? Защо ме доведе тук? Защо съм жива още?

Андерсън ме поглежда. Килва глава на една страна.

— Разочароваш ме, Джулиет — отговаря. — Жестоко ме разочароваш. Постъпила си много лошо.

— Какво? — е единственият въпрос, който съм способна да задам. — За какво говориш? — За един безумен момент се питам дали не е разбрал за случилото се с Уорнър. Едва не се изчервявам.

Но той вдишва дълбоко. Грабва бастуна, опрян на фотьойла му. Налага му се да напрегне целия си торс, за да стане на крака. Нестабилен е дори с опората на бастуна.

Осакатен.

Казва:

— Ти ми причини това. Успя да ме надвиеш. Простреля ме в крака. Беше на косъм да ме застреляш в сърцето. И отвлече сина ми.

— Не — възкликвам аз, — това не беше…

— Ти ми причини това — прекъсва ме той. — И сега искам отплата.

Шейсет и девета глава

Дишай. Не забравяй да дишаш.

— Забележително е — казва Андерсън — какво съумя да сториш съвсем сама. В стаята имаше само трима души. — Казва той. — Ти, аз и синът ми. Войниците ми огледаха цялата околност за твои придружители и ме увериха, че си дошла сама. — Пауза. — Мислех, че ще се появиш с подкрепление. Не предполагах, че ще си достатъчно смела да се изправиш сама пред мен. Но в крайна сметка успя собственоръчно да ми отнемеш оръжието и да освободиш заложниците ми. Трябвало е да отнесеш двама мъже, и то без да броим сина ми. Напълно непонятно ми е как си успяла да го постигнеш.

И тогава ме връхлита едно прозрение: изборът е елементарен.

Трябва или да му разкрия истината за Кенджи и Адам, което би го пратило по следите им, или сама да поема удара.

Затова го поглеждам в очите.

Кимвам и отвръщам:

— Ти ме нарече глупаво момиченце. Каза, че съм твърде страхлива, за да се отбранявам.

За пръв път го виждам притеснен. Като че ли осъзнава, че нищо не ми пречи и сега да постъпя по същия начин, стига да искам.

Така е, нищо не ми пречи. Даже идеята ми се струва чудесна.

Но за момента още ми е странно любопитно какво иска от мен. Защо изобщо разговаря с мен. Не ме е страх да го нападна; знам, че имам преимущество спрямо него. Вероятно бих го повалила като детска игра.

Андерсън се прокашля.

— Възнамерявах да се върна в Капитола — казва той. Поема си дълбока глътка въздух. — Но очевидно работата ми тук не е приключила. Хората ти усложняват неимоверно ситуацията и все повече и повече спъват изтребването на цивилните. — Пауза. — Е, всъщност не е точно така. Изтребването е лесна работа, но просто става непрактично. — Той ме поглежда. — Избия ли ги всичките, няма да ми останат поданици, нали така?

Той се разсмива. Смее се, сякаш е казал нещо смешно.

— Какво искаш от мен? — питам аз.

Той вдишва дълбоко. Усмихва се.

— Да си призная, Джулиет, направо съм впечатлен. Успя да ме надвиеш сам-самичка. Имаше предвидливостта да вземеш сина ми за заложник. Спаси двама от хората ви. Предизвика земетресение, за да спасиш останалите си бойни другари! — Той се засмива. Смее се и се смее, и се смее.

Не си правя труда да му обяснявам, че само 2 от тези неща са верни.

— Вече знам, че синът ми е бил прав. Наистина можеш да се окажеш безценен кадър, особено понастоящем. Познаваш базата им много по-добре от Ейрън.

Значи, Уорнър е успял да навести баща си.

Разкрил е тайните ни. Естествено. Не знам защо съм толкова изненадана.

— С твоя помощ — продължава Андерсън — мога да изтребя приятелчетата ти до крак. Можеш да ми дадеш цялата информация, от която се нуждая. Можеш да ми разкажеш подробно за останалите изроди, за способностите им, за силните и слабите им страни. Можеш да ме отведеш до скривалището им. Ще изпълняваш всяка моя дума.

Искам да се изплюя в лицето му.

— Само през трупа ми — казвам му. — Предпочитам да ме погребеш жива.

— О, съмнявам се — отвръща той. Прехвърля тежестта си върху бастуна, за да е по-стабилен на крака. — Мисля, че бързо ще размислиш, ако ти се отдаде шансът да усетиш как кожата на лицето ти се топи. Но — продължава той — аз съм разбран човек. Няма да отхвърля и този вариант, щом толкова те влече.

Потресаващ, потресаващ човек.

Той се усмихва широко, удовлетворен от мълчанието ми.

— Така и предполагах.

Входната врата се отваря със замах.

Не помръдвам. Не се обръщам. Не съм сигурна, че искам да видя какво ме очаква, но тогава чувам как Андерсън поздравява посетителя си. Кани го да влезе. Да поздрави новата им гостенка.

Уорнър навлиза в полезрението ми.

Внезапно костите ми отслабват, призлява ми и дори се чувствам леко засрамена. Уорнър не продумва. Облечен е в безупречния си костюм, прическата му е съвършена и изглежда точно като онзи Уорнър, с когото някога се запознах; единствената разлика е погледът му. Гледа ме в състояние на шок, толкова обезсилващ, че му придава болнав вид.

— Предполагам не сте се забравили, деца? — Андерсън се смее сам.

Уорнър диша така, сякаш е преодолял няколко планини, сякаш не разбира какво виждат очите му, нито защо го виждат, и се взира във врата ми, в грозната петниста синина, оцветяваща кожата ми, и лицето му се изкривява в гримаса, изразяваща гняв и ужас, и мъка. Очите му се спускат до тениската и спортните гащета, които нося, и устата му зейва, достатъчно, че да забележа, преди да се е овладял и да е изтрил всички емоции от лицето си. Мъчи се да запази хладнокръвие, но виждам бурното вълнение на гърдите му. Гласът му е неподобаващо слаб, когато казва:

— Какво прави тя тук?

— Наредих да ни я доведат — отговаря простичко Андерсън.

— Защо? — пита Уорнър. — Каза, че не ти трябвала…

— Е — казва умислено Андерсън. — Не е точно така. Определено може да ми е полезна, но в последния момент реших, че компанията ѝ вече не ми е приятна. — Той поклаща глава. Свежда поглед към краката си. Въздъхва. — Толкова е смущаващо да си осакатен. — Казва, засмивайки се отново. — Толкова невероятно смущаващо. Но — продължава с усмивка той — поне намерих бързо и лесно решение. Начин да върна всичко постарому, както казват. Ще е същинска магия.

Нещо в очите му, в налудничавата усмивка в гласа му, в интонацията, с която произнася последното изречение, ме кара да се почувствам истински зле.

— Какво имаш предвид? — питам го, почти страхувайки се да чуя отговора му.

— Учудвам се, че изобщо ме питаш, ангелче. Така де, кажи честно, наистина ли смяташе, че няма да забележа съвършено новото рамо на синчето ми? — Той се засмива. — Че няма да ми се стори странно да го видя не само невредим, но и напълно изцелен? Без всякакви белези, синини, слабости, сякаш изобщо не е бил прострелян! Това било чудо. — Казва той. — Чудо, обясни ми Ейрън, изпълнено от две от малките ви изродчета.

— Не.

Ужасът се надига в мен, заслепява ме.

— О, да. — Той поглежда към Уорнър. — Нали така, синко?

— Не — прошепвам аз. — О, боже… какво си направил? КЪДЕ СА…

— Успокой се — казва ми Андерсън. — Напълно невредими са. Просто наредих да ми ги доведат, също като теб. Трябват ми живи и здрави, за да ме излекуват, не съм ли прав?

— Знаеше ли за това? — обръщам се бясно към Уорнър. — Ти ли го направи? Знаеше ли…

— Не… Джулиет — казва той, — кълна ти се… идеята не е моя…

— И двамата се вълнувате безпричинно — казва Андерсън и махва небрежно с ръка. — В момента имаме по-важни задачи. По-належащи проблеми.

— За какво говориш? — пита Уорнър. Като че ли не диша.

— За справедливост, синко. — Андерсън е впил поглед в мен. — Говоря за справедливост. Обичам да поддържам равновесието. Да въдворявам ред в света. И те чаках да пристигнеш, за да ти покажа какво точно имам предвид. Точно това — казва той — трябваше да направя още първия път. — Стрелва поглед към Уорнър. — Слушаш ли ме? Искам цялото ти внимание. Гледаш ли?

Той изважда пистолет.

И стреля в гърдите ми.

Седемдесета глава

Сърцето ми избухва.

Политам назад, препъвайки се в собствените си крака, и се стоварвам на земята, главата ми се блъсва в пода, застлан с килим, а ръцете ми изобщо не правят опит да смекчат удара. Подобна болка не съм изпитвала през живота си, не съм и предполагала, че ще изпитам, дори не ми е хрумвало. Имам чувството, че в гърдите ми се е взривил динамит, че съм се подпалила отвътре, и внезапно всичко около мен забавя темпото си.

Значи, такова било чувството да умреш.

Едно мигване дори отнема цяла вечност. Пред очите ми се ниже поредица от размити картини, цветове, тела, танцуващи светлини, неестествени движения. Звуците са изкривени, изопачени, твърде високи, твърде ниски, за да ги чуя нормално. През вените ми протичат ледени електрически потоци, сякаш всяка част от тялото ми е заспала и сега се мъчи да изплува от съня.

Пред мен стои нечие лице.

Опитвам да се съсредоточа върху формата му, цветовете му, да фокусирам погледа си, но е безкрайно трудно… и внезапно усещам, че не мога да дишам, че в гърлото ми има ножове, че дробовете ми са надупчени и колкото повече мигам, толкова по-неясно виждам. Не след дълго вече мога да дишам само на малки, стегнати глътки, които ми напомнят за случая от детството ми, когато докторите ми казаха, че имам астма. Само дето грешаха; недостигът на въздух, от който страдах, нямаше нищо общо с астматичните пристъпи, а с такива на паника и тревожност, и учестено дишане. Сега се чувствам по доста сходен начин. Сякаш се мъча да вдишвам кислород през съвсем тъничка сламка. Сякаш дробовете ми просто се затварят, излизат в почивка. Усещам как се замайвам, причернява ми. А болката, болката, болката. Болката е непоносима. Болката е най-страшното нещо. Болката няма край.

Внезапно ослепявам.

Не виждам, а по-скоро усещам кръвта, усещам как изтича от тялото ми, докато мигам-мигам-мигам в отчаяни опити да си върна зрението. Само че не виждам нищо друго… освен бяла мъгла. Не чувам нищо друго… освен туптенето в ушите си и кратките-кратките-кратките трескави пориви на дъха си, и горя, направо горя, кръвта ми още е толкова прясна и топла, и се събира в локва под мен, около мен.

Животът се излива от мен и ме кара да си мисля за смъртта, за това колко е кратък и колко малко съм видяла от него. За това, че съм прекарала повечето години от него в страх, без да се опълча никому, в опити да бъда такава, каквото другите искаха да бъда. Цели 17 години се мъчех да живея в калъп, който се надявах да внуши у околните чувство за спокойствие, безопасност.

Но така и не се получи.

Ще умра, без да съм постигнала нищо. До ден днешен съм никой. Просто глупаво момиченце, кървящо до смърт на пода на същински психопат.

И си мисля колко различно бих постъпила, ако ми се отдадеше шанс да се върна назад.

Щях да съм по-добра. Щях да постигна нещо. Щях да променя този окаян, окаян свят.

И щях да започна с убийството на Андерсън.

Жалко, че вече съм с единия крак в гроба.

Седемдесет и първа глава

Очите ми се отварят.

Озъртам се наоколо и се чудя в що за странна версия на отвъдното съм попаднала. Странно е, че Уорнър е тук, че още не мога да се движа, че още изпитвам убийствена болка. Още по-странно е, че виждам Соня и Сара. Дори не мога да си представя какво е мястото им в тази картинка.

Чувам разни неща.

Звуците започват да прииждат по-ясно и понеже не мога да вдигна глава, за да се огледам наоколо, опитвам да се съсредоточа върху гласовете край мен.

Спорят.

— Трябва! — крещи Уорнър.

— Не можем… не можем да я д-докосваме — обяснява Соня, преглъщайки сълзите си.

— Няма как да ѝ помогнем…

— Не мога да повярвам, че наистина умира — шепне Сара. — Не вярвах, че казваш истината…

— Не умира! — отрича Уорнър. — Няма да умре! Моля ви, чуйте ме, като ви казвам — продължава с още по-отчаян тон, — можете да ѝ помогнете… опитвам се да ви обясня, че трябва само да докоснете мен. Така ще ми предадете силата си… и ще мога да послужа като буфер, ще мога да контролирам и насочвам енергията ви…

— Това е невъзможно — казва Соня. — Това е… Касъл не е споменавал, че си способен на подобно нещо… щеше да ни каже…

— Божичко, моля ви, просто ме изслушайте — продължава той с пресекващ глас. — Не се опитвам да ви подмамя…

— Ти ни отвлече! — изкрещяват двете в хор.

— Не бях аз! Не аз ви отвлякох…

— И защо да ти се доверяваме? — пита Сара. — Откъде да знаем, че именно ти не си я подредил така?

— Как може да не ви е грижа за нея? — Вече диша така тежко. — Как може? Защо не ви е грижа, че ще умре от кръвозагуба… нали уж сте ѝ приятелки…

— Разбира се, че ни е грижа! — казва Сара и гласът ѝ пресеква на последната дума. — Но как да ѝ помогнем? Къде да я отведем? На кого да я водим? Никой не може да я докосва, а вече е загубила толкова много кръв… виж я са…

Рязка глътка въздух.

— Джулиет?

Стъпки тропат-тропат-тропат по пода. Ехтят край главата ми. Всички звуци се блъскат един в друг, дрънчат, въртят се край мен. Не мога да повярвам, че още съм жива.

Нямам представа от колко време лежа тук.

— Джулиет? ДЖУЛИЕТ…

Гласът на Уорнър е въже, в което искам да се вкопча. Искам да го хвана и да го овържа около кръста си, и искам той да ме извлачи от парализирания свят, в който съм впримчена. Искам да му кажа да не се тревожи, че всичко е наред, че не е страшно, защото съм се примирила с мисълта, готова съм да умра, но не мога. Не мога да кажа нищо. Още не мога да дишам, не мога да накарам устните си да оформят думи. Мога единствено да вдишвам мъчителни, кратки глътки въздух и да се чудя защо, по дяволите, тялото ми продължава да упорства.

Най-неочаквано Уорнър възсяда кървящото ми тяло, внимавайки да не ми натежи, и повдига ръкавите на блузата ми. Сграбчва голите ми ръце и казва:

— Ще се оправиш. Ще те излекуваме… те ще ми помогнат да те излекуваме и ще се… ще се оправиш. — Дълбоки глътки въздух. — Ще си като нова. Чуваш ли ме? Джулиет, чуваш ли ме?

Примигвам насреща му. Мигам и мигам, и мигам, и осъзнавам, че очите му все още ме запленяват с поразителния си нюанс на зеленото.

— Всяка от вас да хване по една от ръцете ми — изкрещява той на момичетата, стиснал здраво раменете ми. — Веднага! Моля ви! Умолявам ви…

И незнайно защо те се подчиняват.

Може би виждат нещо в него, в лицето му, в изражението му. Може би и те виждат същото, което и аз виждам от изкривената си, мъглива гледна точка. Отчаянието в гримасата му, болката, издълбана в чертите му, начинът, по който ме гледа, сякаш е готов да умре с мен.

А аз се замислям колко интересен прощален подарък ми поднася светът.

Поне няма да умра сама.

Седемдесет и втора глава

Отново ослепявам.

Силна горещина се влива в тялото ми с такава мощ, че буквално отнема зрението ми. Не чувствам нищо друго, освен гореща, гореща, изгаряща горещина, обливаща костите ми, нервите ми, кожата ми, клетките ми.

Всичко гори.

Първоначално ми се струва, че е същата онази горещина от гърдите ми, от дупката, където някога беше сърцето ми, но после осъзнавам, че тази горещина не е болезнена. Напротив даже — утешителна е. Толкова силна, толкова интензивна, но някак приятна. Тялото ми не иска да я отхвърли. Не иска да се отдръпне от нея, не търси начин да се защити от нея.

Интересното е, че усещам как гърбът ми се вдига от пода, когато огънят достига белите ми дробове. И внезапно започвам да вдишвам огромни, бесни, учестени глътки въздух, пълня трескаво дробовете си с кислород, сякаш, ако не го сторя, ще се разплача. Пия кислорода, поглъщам го, давя се с него, поемам го възможно най-бързо… и цялото ми тяло се гърчи в стремежа си да възкръсне.

Имам чувството, че някой зашива гърдите ми, че плътта им се регенерира от само себе си, възстановява се с нечовешка скорост, и аз мигам и дишам, и раздвижвам глава да се огледам, но всичко още е размито, неясно, макар че започва да се избистря. Усещам пръстите на краката и ръцете си, и живота в крайниците си, и чувам как сърцето ми затуптява отново, и внезапно лицата, надвесени над мен, се проясняват пред очите ми.

Горещината изчезва мигновено.

Ръцете ме пускат.

Пак политам към пода.

И всичко потъва в чернота.

Седемдесет и трета глава

Уорнър спи.

Знам, защото спи точно до мен. Тъмно е и ми се налага да примигна няколко пъти, за да установя, че вече не съм сляпа. Надниквам към прозореца и заварвам луната, пълна до ръба, да лее светлина в малката стаичка.

Още съм тук. В къщата на Андерсън. Навярно в някогашната стая на Уорнър.

А той спи на възглавницата до мен.

Чертите му са толкова деликатни, така ефирни на лунната светлина. Лицето му е издайнически спокойно, кротко, невинно. Замислям се колко невъзможно е да е тук, до мен. Аз да съм тук, до него.

Да лежим заедно в леглото от детинството му.

Да спаси живота ми.

Невъзможно — каква глупава дума.

Помръдвам съвсем леко, но Уорнър реагира моментално, сяда в леглото задъхан и мига трескаво с очи. Поглежда ме, вижда, че съм будна, че очите ми са отворени, и замръзва намясто.

Искам да му кажа толкова много неща. Имам да му казвам толкова много. Имам да свърша толкова неща, да премисля толкова неща.

Но засега имам един-единствен въпрос.

— Къде е баща ти? — прошепвам.

На Уорнър му е нужно малко време да намери гласа си. Казва:

— Върна се в базата. Тръгна веднага след… — той се поколебава, замисля се — … след като те застреля.

Невероятно.

Оставил ме е да кървя на пода във всекидневната му. Чудесен подарък за сина му. Чудесен урок за сина му. Влюбваш се и получаваш шанса да видиш как застрелват възлюбената ти.

— Тоест, той не знае, че съм тук? — питам Уорнър. — Не знае, че съм жива?

Уорнър поклаща глава.

— Не.

Прекрасно, мисля си аз. Прекрасно. Много по-добре е да ме мисли за мъртва.

Уорнър продължава да ме гледа. Гледа ме и ме гледа, и ме гледа, сякаш иска да ме докосне, но се бои да ме доближи. Накрая прошепва:

— Добре ли си, скъпа? Как се чувстваш?

И аз се усмихвам вътрешно, мислейки за всички начини, по които мога да отговоря на въпроса му.

За това, че тялото ми е по-изтощено, по-грохнало, по-изцедено, отколкото някога е било. За това, че от 2 дни в стомаха ми не е попадало нищо друго, освен чаша вода. За това колко ме объркват хората, за това, че наглед са едни, а всъщност са коренно различни, и за това, че се намирам в къща, която уж не съществува, и лежа в едно легло със страшилището на Сектор 45. И се чудя как това ужасяващо същество е способно на толкова нежност, как е способно да спаси живота ми. Спомням си как баща му ме простреля в гърдите. Как само допреди няколко часа лежах в локва от собствената си кръв.

Мисля си за това, че приятелите ми вероятно още са на бойното поле, за това, че Адам навярно умира от тревога по мен. Че Кенджи още носи кой знае колко хора на плещите си. Че Брендън и Уинстън може още да са в плен. Че хората от Пункт Омега може да са мъртви до един. И всичко това ме изумява.

Защото по-добре не съм се чувствала в живота си.

Удивително е колко различна се чувствам сега. Колко различно ще е всичко от тук нататък. Чака ме толкова много работа. Трябва да отмъстя на толкова много хора. Да помогна на толкова много приятели.

Всичко е различно вече.

Защото някога бях просто хлапе.

Днес още съм просто хлапе, но хлапе с желязна воля и два стоманени юмрука, и с 50 години зад гърба си. Хлапе с кауза. Най-сетне осъзнавам, че имам силата, имам дори смелостта да изпълня мисията си.

Сега вече съм стихия.

Отклонение от човешката природа.

Аз съм живо доказателство, че природата е дефектна, че я е страх от собственото ѝ творение, от собствената ѝ метаморфоза.

И съм по-силна. По-гневна.

Готова съм да направя нещо, за което несъмнено ще съжалявам, но този път не ме е грижа. Омръзна ми да съм добричка. Омръзна ми да съм на нокти. Вече не ме е страх от нищо.

Бъдещето ми крие поголовен хаос.

Но този път тръгвам без ръкавици.

Благодарности

Искам отзивчиви приятели и великодушни странници, и часове необезпокояван сън. Искам най-сочните боровинки, най-интересните разговори, най-топлите прегръдки и крадци, готови да задигнат тъгата ти. Искам северно сияние и изблици на смях; искам безкрайност и всичко, водещо до нея, и искам всичко това за теб. Мой най-скъп приятелю. Съпруже мой. Ти си любимият ми цвят, любимият ми сезон, любимият ми ден от седмицата. Искам всичко стойностно на този свят само за да ти го подаря.

Мамо. Татко. Братчета. Семейство. Обичам смеха ви. Обичам сълзите ви. Обичам смеха и сълзите ви във всяка чаша чай, която някога сме изпивали заедно. Вие сте най-невероятните хора на земята; налага се да сте до мен цял живот, а нито веднъж не се оплакахте. Ще съм ви благодарна вечно за всяка топла чаша. Задето нито веднъж не пуснахте ръката ми.

Джоди Риймър. Поздравих те и ти се усмихна, затова попитах за времето, а ти отвърна: "Времето ли?". Времето е непредсказуемо. Тогава те попитах за пътя. Ти отвърна, че обикновено бил неравен. Попитах знаеш ли какво ни очаква. Ти отвърна, че нямаш никаква представа. После ме запозна с някои от най-добрите години в живота ми. Е, нека аз ти кажа нещо: да те забравя — невъзможно.

Тара Уийкъм. Четеш думите, които пиша, със сърце и ръце, и ги разбираш с точност, едновременно болезнена и удивителна. Гениалността ти, търпението ти, неизменната ти доброта. Благородната ти усмивка. За мен е чест да работя с теб.

Тана. Ранда. Проляхме множество сълзи заедно — в тъга, в радост. Но най-много сълзи пророних, смеейки се с вас. Приятелството ви е безценен подарък; благословия, която всеки ден се стремя да заслужа.

Сара. Нейтън. За неотменната подкрепа. Двамата сте неописуемо страхотни.

Сумая. За рамото и ухото, и убежището. Не знам какво щях да правя без теб.

Едно огромно, огромно благодаря на всичките ми скъпи приятели от "Харпър-Колинс" и "Райтърс Хаус", които никога не получават достатъчно признателност за работата си: Мелиса Милър, за любовта и ентусиазма ти; Кристина Къланджело, Даян Нотън и Лорън Флауър, за енергията и страстта, и безценната вещина в маркетинговата сфера; Мариса Ръсел, изключително талантливата ми рецензентка, която блести и с остроумие, и с неизчерпаема доброта. Отправям благодарностите си и към Рей Шапел и Алисън Доналти, които дадоха живот на невероятните корици; Брена Францита: защото всеки божи ден се благодаря, че имам толкова блестяща редакторка (дано употребих двуеточието правилно); Алек Шейн, за всичко друго, но и за благородната реакция, когато мокри играчки с причудлива форма се появяват в кабинета му; Сесилия де ла Кампа, задето се труди неуморно да разпространява книгите ми из цял свят; Бет Милър, за неотклонната подкрепа; и Каси Евашевски от Тексаския университет в Арлингтън, за скромното милосърдие и остър като бръснач инстинкт.

Безкрайни благодарности на всичките ми читатели! Без вас нямаше да има с кого друг да говоря, освен с персонажите в главата си. Благодаря ви, че преживяваме заедно приключенията на Джулиет.

На всичките ми приятели от Туитър, Тъмблър, Фейсбук и блога ми: огромно благодаря. Наистина. Чудя се дали съзнавате колко оценявам приятелството, подкрепата и милите ви думи.

Приемете вечната ми признателност.

Бележки

1

От "Бурята" на Шекспир в превод на Валери Петров. — Б. пр

Content

Мафи Тахере Разнищи ме

Тахере Мафи Разнищи ме (книга втора от "Разбий ме")

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Четирийсет и първа глава

Четирийсет и втора глава

Четирийсет и трета глава

Четирийсет и четвърта глава

Четирийсет и пета глава

Четирийсет и шеста глава

Четирийсет и седма глава

Четирийсет и осма глава

Четирийсет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

Петдесет и втора глава

Петдесет и трета глава

Петдесет и четвърта глава

Петдесет и пета глава

Петдесет и шеста глава

Петдесет и седма глава

Петдесет и осма глава

Петдесет и девета глава

Шейсета глава

Шейсет и първа глава

Шейсет и втора глава

Шейсет и трета глава

Шейсет и четвърта глава

Шейсет и пета глава

Шейсет и шеста глава

Шейсет и седма глава

Шейсет и осма глава

Шейсет и девета глава

Седемдесета глава

Седемдесет и първа глава

Седемдесет и втора глава

Седемдесет и трета глава

Благодарности

Бележки