Р. А. Салваторе

Кристалният отломък

(книга 1 от "Забравените кралства 1 — Долината на мразовития вятър")

Пролог

Демонът се отпусна в издълбаното пънче на гигантската гъба. Тинестите води около скалистия остров се процеждаха и шумоляха с онова неспирно движение, което бе характерно за този слой на Бездната.

Ерту потропваше с нокти на граблива птица, а рогатата маймунска глава се поклащаше върху раменете му, докато се взираше в мрака.

— Къде си, Телшаз! — просъска демонът в очакване на вести за кристалния отломък. Креншинибон напълно бе обсебил мислите му. Ако притежаваше отломъка, можеше да покори цял слой, а защо не и повече от Бездната.

А колко малко не му бе достигнало, за да го има!

Демонът добре познаваше силата на Креншинибон — нали беше прислужвал на седмината мъртъвци, когато от злата им магия се бе родил кристалният отломък. Мъртъвците (неспокойните духове на седем мощни магьосника, отхвърлили покоя на смъртта, когато тленните им тела напуснаха царството на живите) се бяха обединили, за да създадат най-злото творение, правено някога от човешка ръка; зло, което черпеше мощта си от най-ценното за поддръжниците на Доброто — слънчевата светлина.

Но това се бе оказало прекалено голямо изпитание дори и за тяхната мощ. Изковаването на Креншинибон бе унищожило седмината — кристалът бе погълнал магическата сила, която ги задържаше, макар и мъртви, в света на живите и я бе използвал, за да подхрани собствения си мъждукащ живот. Последвалият взрив от енергия бе запратил Ерту обратно в Бездната, а кристалът (така смяташе демонът) бе унищожен.

Но да се унищожи Креншинибон не бе толкова лесно. Сега, векове по-късо, Ерту отново се бе натъкнал на следите му — кристална кула, наречена Кришал Тирит, в чиято основа като сърце туптеше нещо, досущ приличащо на Креншинибон.

Ерту знаеше, че магията бе някъде наблизо, усещаше могъщото присъствие на отломъка. Само ако го бе открил по-рано… само ако се бе добрал до него…

Но точно тогава бе дошъл Ал Дименейра (дух на доброто, надарен с огромна сила) и само с една-единствена дума отново бе пропъдил Ерту в Бездната.

Демонът чу стъпки и се взря през мрака и валмата дим:

— Телшаз? — извика той.

— Да, господарю — отвърна по-малкият демон, докато се приближаваше към трона в гъбата, приведен почти до земята.

— У него ли е? — прогърмя гласът на Ерту. — Успя ли Ал Дименейра да вземе кристалния отломък?

— Не, господарю… ъъъ… да, господарю — цял треперещ, изскимтя Телшаз.

Злите червени очи на Ерту се присвиха.

— Но не успя да го унищожи — побърза да обясни малкият демон. — Креншинибон изгори ръцете му!

— Ха! — изсумтя Ерту. — По-могъщ и от Ал Дименейра! Къде е тогава? Донесе ли ми го или все още е във втората кристална кула?

Телшаз отново изскимтя. Боеше се да каже истината на жестокия си господар, но и не смееше да не му се подчини.

— Не, господарю, не е в кулата — прошепна малкият демон.

— Не е в кулата! — изрева Ерту. — Къде е тогава?

— Ал Дименейра го хвърли.

— Хвърли го?

— Отвъд Равнините, милостиви господарю! — извика Телшаз. — С цялата сила, на която бе способен!

— Отвъд самите Равнини на съществуванието! — извика Ерту.

— Опитах се да му попреча, но…

Рогатата глава рязко се наведе напред и думите на Телшаз заглъхнаха в неразбираемо клокочене, когато вълчата паст на Ерту се впи в гърлото му.

* * *

Далеч отвъд мрака на Бездната, Креншинибон се приземи в Материалната равнина. В най-северните планини на Забравените царства кристалният отломък, въплъщение на най-черно зло, потъна в снеговете на една кръгла долчинка.

И зачака.

Книга 1

Десетте града

Ако можех да избирам какъв да бъде животът ми, той щеше да е точно такъв, какъвто е сега. В душата ми цари покой, макар че светът наоколо кипи във водовъртежа на неспирни вълнения и постоянна заплаха от варварски набези и гоблинови войни, от снежните хора на тундрата и гигантските полярни червеи. Сурова и безпощадна е действителността тук, в Долината на мразовития вятър, където всяка грешка може да ти струва живота.

Именно в това се крие прелестта на мястото — в това, че непрестанно те дебне гибел, ала не поради измяна, както беше у дома в Мензоберанзан. Аз приемам опасностите на Долината и им се наслаждавам, те държат инстинктите ми на войн вечно нащрек и всеки ден ми напомнят за величието и красотата на живота. Кроткото, самодоволно съществуване е непознато тук, където никога не си в безопасност; където всеки нов повей на вятъра може да те затрупа със сняг; където една-единствена погрешна стъпка в лодката може да те изпрати сред води, способни да ти отнемат и последната глътка въздух и да вкочанят мускулите ти за няколко мига; тук, в тундрата, където и най-дребната грешка може набързо да те превърне в обяд за някой свиреп снежен човек.

Когато смъртта е така близо до теб, се научаваш да цениш живота още повече.

А когато го споделяш с приятели, като тези, с които аз го споделям през последните няколко години, тогава той се превръща в благословия. Никога — нито докато живеех в Мензоберанзан, а после и в подземната пустош на Мрачните земи, нито дори, когато за първи път дойдох в горния свят — не съм си и помислял, че някога ще се заобиколя с такива приятели. Те и тримата принадлежат към различни раси, раси различни и от моята собствена и все пак няма друг на този свят (освен може би баща ми Закнафейн и скитащият войн Монтолио, който ме обучи в уменията на Миелики), чиято душа да е така сродна с моята, както техните.

Много хора тук горе, в Десетте града, в суровата земя на Долината, ме приемат въпреки кръвта ми на елф на мрака, но тези тримата повече от всеки друг се превърнаха в мое семейство.

Защо именно те? Защо точно Бруенор, Риджис и Кати-Бри ценя толкова, колкото и Гуенивар, моя спътница през всичките тези години?

Всички познават Бруенор като безцеремонен. Това е запазена марка за много джуджета, но у него безцеремонността е в най-чистата си форма. Или поне той иска да убеди останалите в това. Само че аз го познавам твърде добре, за да му вярвам. Виждал съм и другата, скритата му страна, онази, която е изпълнена с доброта и топлина. Да, той наистина има сърце, макар и така упорито да се опитва да го скрие! Безцеремонен е, това е вярно, особено когато критикува някого. Когато говори за нечия грешка, Бруенор не иска извинения, нито пък съди. Той просто казва чистата истина и оставя провинилия се да оправи нещата или пък да ги остави както са си. Бруенор никога не позволява тактичността или съчувствието да му попречат да каже на света как да стане по-добър.

Но това е само една част от него — в някои други отношения той ни най-малко не е безцеремонен. Когато става дума за похвали, Бруенор не е нечестен, а просто безмълвен.

Може би това е причината да го обичам. В него сякаш виждам самата Долина на мразовития вятър, студена, сурова и безмилостна, но дълбоко в себе си справедлива. Той ме кара винаги и навсякъде да давам най-доброто от себе си и по този начин ми помага да оцелея. Има само една Долина на мразовития вятър и само един Бруенор Бойния чук и ако въобще някога съм срещал някого, който да е създаден за земята, на която живее, това е той.

Съвсем различен от него, Риджис стои (или по-точно седи) пред очите ми като постоянно напомняне за целта и наградата за добре свършената работа (не че Риджис е този, който свършва работата). Той ми напомня, а предполагам и на Бруенор, че животът не се състои само от отговорности и че има моменти, в които трябва да се отпуснеш и насладиш на заслужените блага, спечелени с добрата ти работа и бдителността ти. Риджис не е достатъчно силен за тундрата — коремът му е твърде голям, а краката — твърде бавни. Липсват му бойни умения, а и дирите на стадо северни елени би загубил върху току-що паднал сняг. И въпреки това той не само оцелява в Долината, но и благоденства, благодарение на хитростта и отношението си към останалите; благодарение на способността си (със сигурност по-голяма от тази на Бруенор, да не говорим пък за мен) да успокоява хората, които го заобикалят и да им угажда, както и да предугажда, а не просто да реагира на действията на другите. Риджис не само знае какво правят те, той знае защо го правят и именно това умение да прозира мотивите на хората, му помогна да прозре и отвъд цвета на кожата и лошата слава на народа ми. Ако Бруенор е честен, когато изразява мненията си, то Риджис е също така честен, когато следва пътя, избран от сърцето му.

И накрая — Кати-Бри, невероятна и толкова жизнена. За мен Кати-Бри е обратната страна на една и съща монета, различна мотивировка за едно и също заключение. Ние сме сродни души, които срещат и преценяват различни хора и събития, само за да стигнат накрая до едно и също място. А може би по този начин придаваме стойност на постъпките на другия. Може би, когато срещна Кати-Бри на същото място, на което съм и аз, мисълта, че тя е пристигнала там по друг път ми показва, че наистина съм следвал сърцето си. Наистина ли е така? Нима на нея се доверявам повече, отколкото на самия себе си?

Не, с този въпрос не се осъждам, нито това, което чувствам. Ние споделяме едни и същи идеи за света и за това какъв би трябвало да бъде той. Тя е близка до сърцето ми, както е и Миелики и ако открих своята богиня, когато се вгледах честно в себе си, то така открих и най-скъпия си приятел и съюзник.

Те и тримата са с мен, както и Гуенивар, скъпата Гуенивар. Живея в земя красива и истинска, земя, където във всеки момент трябва да бъдеш нащрек и да даваш най-доброто, на което си способен.

За мен това е раят.

Дризт До’Урден

1

Изкупителната жертва

Голямо облекчение обзе кервана на магьосниците от Домовата кула на мистиците, когато съзря заснежения връх на Грамадата на Келвин да се извисява на хоризонта. Тежкото пътуване от Пускан до далечното гранично поселище, известно като Десетте града, беше продължило повече от три седмици.

Първите дни не бяха толкова трудни. Групата се придържаше близо до Брега на меча и макар да се движеха из най-северните части на Царствата, летният бриз, повяващ откъм Неизбродимото море, беше доста приятен.

Но когато заобиколиха западните склонове на Гръбнака на света (планинската верига, която за мнозина представляваше най-северната граница на цивилизацията) и навлязоха в Долината на мразовития вятър, магьосниците веднага разбраха защо ги бяха съветвали да не предприемат това пътуване. Бяха им описвали Долината на мразовития вятър (хиляди квадратни мили пуста, неравна тундра) като едно от най-негостоприемните кътчета на Царствата и само един-единствен ден път из земите на север от Гръбнака на света беше достатъчен на Елделук, Дендибар Шарения и на останалите магьосници от Лускан, за да се съгласят напълно с това твърдение. Обградена от непроходими планини на юг, неспирно увеличаващ се ледник на изток и свирепо море, в което можеха да плават единствено хилядите айсберги на север и запад, в Долината можеше да се проникне само през прохода между брега и планините, път рядко използван, освен от най-издръжливите търговци.

До края на живота им две неща щяха да изникват в съзнанието на магьосниците, всеки път щом си спомнеха за това пътуване, две особености на живота в Долината, които пътниците никога не забравяха. Едното беше неспирното стенание на вятъра — сякаш самата земя изнемогваше под болките на непрестанно мъчение. Другото беше пустотата на долината — миля след миля сиво-кафеникав хоризонт и нищо друго.

Целта на кервана беше единственото, което внасяше някакво разнообразие — десет малки градчета, разположени около трите езера на областта и засенчвани от Грамадата на Келвин, единствената планина тук. Както и всички останали, които идваха в Долината, магьосниците търсеха изящните резбовани сувенири, които хората от Десетте града правеха от костите на едрокостата пъстърва, плуваща в езерата.

Някои от магьосниците обаче, бяха дошли с много по-нечисти цели.

* * *

Мъжът се възхити на лекотата, с която тънката кама проряза дрехата на стареца и се вряза в сбръчканата плът.

Моркай Червения се извърна рязко към ученика си, а разширените му от смайване очи се втренчиха в човека, когото през последните двадесет и пет години бе гледал като собствен син.

Акар Кесел изпусна камата и отстъпи назад, ужасен, че господарят му, уж смъртно ранен, още се държи на краката си. Той побягна назад, докато насреща му не се изпречи задната стена на малката колиба, в която лусканските магьосници се бяха настанили по време на престоя си в град Източен пристан. Кесел видимо трепереше, докато си представяше ужасяващите последици, срещу които щеше да му се наложи да се изправи, ако (а това изглеждаше все по-вероятно) се окажеше, че старият вълшебник бе намерил начин да победи дори смъртта.

Какво ли зловещо наказание щеше да стовари върху него могъщият му учител заради измяната? На какви ли незнайни изтезания, надвишаващи по ужас и най-страшните мъчения, използвани по тези земи, беше способен един толкова силен магьосник като Моркай?

Очите на стареца не се отделиха от Акар Кесел, Дори когато и последната светлинка в тях започна да гасне. Не си зададе въпроса защо, дори не попита Кесел за мотивите му. Някой някъде щеше да се сдобие с власт, в това беше сигурен — винаги беше така, когато имаше измяна. Това, което го озадачаваше беше „машата“, не мотивът. Кесел? Как можеше Кесел, несръчният му чирак, чиито заекващи устни едва съумяваха да произнесат и най-простото заклинание, да очаква облага от смъртта на единствения човек, който бе проявявал към него нещо повече от елементарна учтивост?

Смъртта повали Моркай Червения и това остана един от малкото въпроси, на които магьосникът никога не успя да си отговори.

Кесел остана треперещ и облегнат на стената дълго след това — нуждаеше се от осезаемата й опора. Постепенно самоувереността, която го бе поставила в тази опасна ситуация, започна да се възвръща. Сега той ставаше истински магьосник — Елделук, Дендибар Шарения и останалите, които бяха тръгнали на това пътешествие, казаха така. Когато господарят му си отидеше, той, Акар Кесел, щеше да получи по право своя собствена стая за размисъл и алхимическа лаборатория в Домовата кула на мистиците в Лускан.

Елделук, Дендибар Шарения и останалите казваха така.

* * *

— Свърши ли работата? — попита широкоплещестият мъж, щом Кесел се появи в малката уличка, където се бяха уговорили да се срещнат.

Кесел кимна нетърпеливо:

— Червеният магьосник от Лускан няма да прави повече магии! — възкликна той твърде силно, което не се понрави на другите заговорници.

— Говори тихо, глупако! — нареди с обичайния си монотонен глас Дендибар Шарения, крехък на вид мъж, който се бе спотаил в сенките на уличката. Дендибар почти не говореше, а в редките случаи, когато го правеше, никога не показваше каквито и да било чувства. Той вечно се криеше под ниско прихлупената качулка на наметалото си. У Дендибар имаше нещо студено и то смущаваше повечето хора, които го срещаха. И макар че от магьосниците, които бяха изминали четиристотин мили, за да дойдат в Десетте града, беше най-дребен и съвсем не беше внушителен, именно той всяваше най-много страх у Кесел.

— Моркай Червения, бившият ми учител, е мъртъв — повтори Кесел, този път по-тихо.

— Акар Кесел, известен от днес като Акар Червения, става член на гилдията на магьосниците в Лускан.

— Успокой се, приятелю — рече Елделук, като постави ръка върху неспокойно потръпващото рамо на Кесел.

— Ще има време и за истинско посвещаване, когато се върнем в града — продължи той, като в същото време се подсмихна и намигна на Дендибар без Кесел да го види.

Мислите на Акар препускаха бясно, пред очите му прелитаха многобройните облаги, които предстоящото назначение щеше да му донесе. Никога вече нямаше да му се налага да търпи подигравките на останалите чираци — момчета много по-млади от него, който пълзеше така бавно нагоре в йерархията на гилдията. Сега вече ще трябва да го уважават, дори и онези, които го бяха надминали още в първите му години като чирак и бяха станали магьосници.

Ала докато умът му прехвърляше всяка подробност от дните, които го очакваха, сияещото лице на Кесел внезапно посивя. Той се обърна рязко към човека до себе си, с напрегнатото изражение на човек, току-що открил ужасяваща грешка. Елделук и неколцина други се размърдаха неспокойно. Те много добре разбираха какви щяха да бъдат последиците, ако Главният чародей на Домовата кула на мистиците научеше някога за това убийство.

— А мантията? — попита Кесел. — Трябваше ли да донеса червената мантия?

Елделук не можа да сподави облекчения си смях, но Кесел го прие като успокояващ жест от страна на новия му приятел.

„Трябваше да се досетя, че нещо толкова обикновено ще го хвърли в паника“, каза си Елделук, но на глас отговори:

— Не се бой за това. Мантии в Кулата колкото щеш. Пък и, съгласи се, съмнително ще изглежда да се появиш на вратата на Главния чародей и да поискаш мястото на Моркай Червения, облечен в същата дреха, която магьосникът е носел, когато е бил убит.

Кесел помисли за момент и се съгласи.

— А може би — продължи Елделук — ти въобще не трябва да носиш червената мантия.

Кесел ужасено присви очи. Старата му несигурност, която го бе преследвала през целия му живот още от детските му години, започна да се надига в него. Какво говореше Елделук? Нима щяха да размислят и да не му дадат мястото, което честно си беше заслужил.

Елделук искаше просто да подразни Кесел с двусмислената си забележка, но не му се щеше да го тласне към съмнения — това би било опасно. Намигна отново на Дендибар, който вътрешно се наслаждаваше на играта, после отговори на неизречения въпрос на нещастника:

— Имах предвид, че може би друг цвят би ти подхождал повече. Синьото например ще отива на очите ти.

Кесел се изсмя облекчено:

— Навярно — съгласи се той, а пръстите му нервно потръпваха.

Дендибар внезапно се отегчи от този фарс и направи знак на широкоплещестия си придружител да ги отърве от жалкия досадник.

Елделук покорно поведе Кесел по уличката.

— Върни се в конюшните — нареди му той — и кажи на собственика, че магьосниците ще заминат за Лускан още тази нощ.

— Ами тялото?

— Остави го — със зла усмивка отвърна Елделук. — Онази колиба я пазят за пътуващи търговци и сановници от Юга. Най-вероятно ще си остане празна до следващото лято. Едно убийство повече в тази част на света няма да предизвика особено безпокойство, а дори и добрите хорица от Източния пристан да успеят да разтълкуват какво в действителност се е случило, бъди сигурен, че ще бъдат достатъчно разумни, за да гледат собствената си работа и да оставят проблемите на магьосниците на самите магьосниците.

Групата от Лускан напусна колибите под лъчите на залязващото слънце.

— Върви сега и ни търси по изгрев-слънце — рече Елделук и се загледа след Кесел, който се отдалечи забързано, въодушевен като малко момче.

— Какъв късмет, че можахме да намерим толкова удобна маша за нашата работа — отбеляза Дендибар. — Глупавият чирак на магьосника ни спести доста проблеми. Съмнявам се, че щяхме да успеем да се доберем до стария хитрец сами. Макар че само боговете знаят как този жалък нещастник успя да се превърне в слабото място на Моркай.

— Достатъчно слабо за върха на камата — изсмя се друг глас.

— А и местенцето си го бива — отбеляза трети. — Загадъчните трупове в този варварски край не са нищо друго освен неудобство за чистачките.

Широкоплещестият Елделук се разсмя с глас. Отвратителната задача най-сетне беше изпълнена и сега най-после можеха да напуснат тази безплодна ледена пустиня и да се върнат у дома.

* * *

Изпълнен с оживление, Кесел крачеше през селището на път към плевнята, в която бяха настанени конете на магьосниците. Струваше му се, че сега, когато вече беше магьосник, всичко, дори и най-малките подробности в ежедневието му щяха да бъдат различни, сякаш някаква загадъчна сила се бе вляла в него и бе променила доста оскъдната му дарба.

Той изгаряше от нетърпение, предвкусвайки властта, която щеше да притежава. Една улична котка бавно пресече пътя и му хвърли изпитателен поглед.

Присвил очи, Кесел се огледа наоколо, за да види дали някой не го наблюдава и промърмори:

— Защо пък не?

После насочи смъртоносен пръст към котката, и изрече думите, които трябваше да предизвикат взрив от енергия. При тази гледка неспокойното животно побягна, но взрив така и не последва.

Кесел погледна към опърления си пръст и се зачуди къде ли беше сбъркал.

Не че беше твърде изненадан. Почернял нокът (и то неговият собствен) — това беше най-силният резултат, който бе съумявал да постигне с тази магия.

2

На брега на Маер Дуалдон

Полуръстът. Риджис, единственият от своята раса на разстояние стотици мили, сключи ръце зад главата си и се облегна на мекия мъх, който покриваше дънера на дървото. Риджис беше нисък, дори и за своя дребен народ — перчемът на къдравата му кестенява коса, едва надвишаваше трите фута, но пък коремът му беше доста закръглен, благодарение на голямата му любов към хубавото хапване или хапвания, според случая (ако му се удадеше такава възможност).

Кривата пръчка, която му служеше за въдица, стърчеше над него, придържана здраво от косматите пръсти на краката му и се отразяваше в кристалните води на езерото Маер Дуалдон. Малки вълнички се плъзнаха върху отражението, когато червената дървена плувка започна да подскача лекичко. Кордата висеше отпуснато близо до брега и затова Риджис не усети рибата, която налапа примамката. Само след секунди на кукичката нямаше нито примамка, нито риба, но полуръстът така и не разбра, а щяха да минат часове докато се сети да провери какво става. Не че го интересуваше кой знае колко.

Беше тук, за да си почива, а не да върши работа. Зимата наближаваше и това най-вероятно щеше да бъде последната му екскурзия до езерото; тогава той не ходеше за риба, за разлика от някои безумно алчни жители на Десетте града. Освен това Риджис имаше достатъчно голям запас от кости на пъстърви, уловени от другите, който щеше да му стигне за всичките седем зимни месеца. Той наистина правеше чест на своята раса, която съвсем не се славеше с амбициозност, като се опитваше да внесе частица цивилизация в земя, където такава въобще не съществуваше и която се намираше на стотици мили от най-близкия град, достоен за това определение. Другите полуръстове никога, дори и през летните месеци, не идваха толкова на север, а предпочитаха удобствата на по-южните земи. Риджис също би си стегнал багажа и би заминал на юг с най-голямо удоволствие, стига да не беше дребният проблем, който съществуваше между него и един от членовете на известна гилдия на крадци.

На земята до полегналия полуръст имаше малко парченце „бяло злато“, както и няколко деликатни инструмента за резба. В някога квадратните форми на костта, сега можеха да се забележат, все още едва загатнати, очертанията на конска глава. Риджис възнамеряваше да поработи върху резбата, докато лови риба.

Риджис често възнамеряваше да свърши разни неща.

„Денят е твърде хубав“, сам се убеждаваше той, а това беше извинение, което винаги минаваше пред него. Днес обаче, за разлика от друг път, наистина си беше така. Сякаш демоните на времето, които бяха подчинили тази жестока земя на желязната си воля, си бяха дали почивка или пък пестяха силите си за някоя особено сурова зима. Ето как есенният ден спокойно можеше да съперничи на дните в земите далеч на юг. Истинска рядкост за място, наричано Долината на мразовития вятър — име, което неспирните източни ветрове, вечно носещи мразовития полъх от Регхедския ледник, напълно му бяха заслужили. Дори и малкото дни, в които вятърът сменяше посоката си, не носеха кой знае каква промяна — от север и от запад Десетте града бяха заобиколени от стотици мили гола тундра и от ледовете на Морето на неспирния лед. Единствено южните ветрове биха могли да донесат някакво облекчение, но всеки повей, опитал се да проникне в Долината от тази посока, се спираше от високите склонове на Гръбнака на света.

Известно време Риджис съумяваше да държи очите си отворени, съзерцавайки през клонките на елите пухкавите бели облачета, които се носеха по небето. Слънцето сипеше златни лъчи и го изкушаваше да свали жилетката си, но щом някой облак го засенчеше, Риджис си припомняше, че вече бе септември. Само след месец щеше да завали сняг. След два, пътищата към Лускан, най-близкото населено място до Десетте града, щяха да бъдат непроходими за всички, освен за най-силните и за глупците.

Риджис обърна поглед към дългия залив, който се простираше откъм страната на малката му рибарска колибка. Останалите жители на Десетте града също се бяха възползвали от хубавото време — рибарските им лодки бяха излезли в открити води и всеки се опитваше да се промуши или да избута другия, за да се добере до по-добро място, където да хвърли мрежите си. Човешката алчност продължаваше — дори и след толкова време — да изненадва Риджис. В далечните южни земи на Калимшан той се бе издигнал (и то доста бързо) до съдружник на ръководителя на гилдията на крадците в пристанищния град Калимпорт. И именно алчността на хората бе сложила край на кариерата му. Пук паша — водачът на тяхната гилдия — притежаваше великолепна колекция от рубини (трябва да наброяваха поне дузина), шлифовани така майсторски, че отблясъците им омагьосваха всеки, който ги зърнеше. Всеки път, когато Пук ги извадеше, за да ги показва, Риджис се дивеше на искрящата им красота и в крайна сметка си взе един. А защо Пук, който имаше още единадесет от тях, все още му беше бесен — това полуръстът не можеше да проумее до ден-днешен.

„Проклета да е човешката алчност!“, казваше си Риджис всеки път, когато хората на пашата се появяха в поредния град, където полуръстът се бе заселил, принуждавайки го да бяга във все по-далечни земи. През последната година и половина обаче, откакто бе пристигнал в Десетте града, не се бе сещал за този израз. Ръката на пашата може и да беше дълга, но това гранично поселище, разположено насред най-негостоприемната и дива местност, която човек може да си представи, бе твърде отдалечено дори и за нея и Риджис се чувстваше съвсем сигурен в безопасността на новото си убежище. А и пари имаше тук — всеки достатъчно сръчен и талантлив, за да се занимава с резба, всеки, който можеше да превърне подобните на слонова кост кости на пъстървата в произведения на изкуството, можеше да си живее прекрасно, без да полага особени усилия.

Напоследък сувенирите от Десетте града се бяха превърнали в последния писък на модата в южните градове, та Риджис възнамеряваше да се отърве от обичайната си летаргия и да превърне новия си занаят в процъфтяваща търговия.

Някой ден.

* * *

Дризт До’Урден вървеше безшумно, а ниските му, меки ботуши едва-едва раздвижваха прахта по пътя. Беше нахлупил качулката на кафявото си наметало плътно над снежнобелите вълни на косата си и се движеше с такава лекота и изящество, че ако някой го зърнеше, би го помислил за зрителна измама, родена от кафявото море на тундрата.

Елфът на мрака се загърна още по-плътно с наметката си. Под слънчевите лъчи той се чувстваше така уязвим, както някой човек би се чувствал в тъмата на нощта. Повече от половин век живот дълбоко в недрата на земята не можеше да се заличи така лесно от няколко години живот на слънчевата й повърхност. И досега слънчевата светлина го изтощаваше и замайваше.

Но Дризт беше пътувал през цялата нощ и сега трябваше да продължи. Не стига, че вече закъсняваше за срещата си с Бруенор в долината, където живееше джуджето, ами бе видял и предостатъчно предупредителни знаци. Северните елени бяха тръгнали на югоизток, към морето, както правеха всяка есен, но този път нямаше хора, които да ги следват. Пещерите на север от Десетте града, в които варварите винаги спираха, когато се завръщаха в тундрата, сега даже не бяха заредени с провизиите, необходими на племената за дългия път. Дризт много добре разбираше какво означава това. Животът на варварите зависеше от стадата на северните елени. Това, че бяха изоставили традиционния си начин на живот беше повод за сериозна тревога.

А Дризт беше чул и бойните барабани.

Едва доловимия им тътен се носеше над пустата равнина като далечен гръм и само варварите разбираха какво точно казват. Но Дризт знаеше какво вещаят. Той много добре знаеше колко е полезно да познаваш навиците и на приятелите, и на враговете си и често бе използвал умението си да се промъква незабелязано, за да наблюдава всекидневните занимания и обичаи на варварите, гордите обитатели на Долината.

Дризт ускори крачка, напрягайки сили до краен предел. Само за пет кратки години се бе привързал към няколкото поселища, носещи името Десетте града и хората, които ги населяваха. Както повечето от другите изгнаници, които се бяха заселили тук, и за елфа това беше единственото място в Царствата, което го бе приело. Дори и тук повечето от хората просто понасяха присъствието му, но малцина го безпокояха — неписано правило на земя, населена с единаци. Той дори беше извадил по-голям късмет от много други — успял бе да открие неколцина приятели, които можеха да съзрат истинската му същност въпреки наследството му на елф на мрака.

Той неспокойно погледна към Грамадата на Келвин, самотната планина, която бележеше началото на скалистата долина на джуджетата между Маер Дуалдон и езерото Диншиър, но бадемовидните му очи с цвят на лавандула, които нощем можеха да си съперничат с очите на сова, не можеха да проникнат през булото на дневната светлина и да преценят точното разстояние.

После отново сведе глава под качулката си, избирайки да се втурне сляпо напред, пред изтощението, което му причиняваше слънцето и пак потъна в тъмата на спомените за Мензоберанзан, мрачното подземно царство на своите предци. Някога елфите на мрака бяха бродили из горния свят и бяха танцували със своите светлокожи родственици под слънцето и звездите. Но още тогава те бяха зли и безмилостни — по-сурови дори и от останалите елфи, раса като цяло горделива и безпощадна. Когато между елфическите племена избухна война, елфите на мрака бяха изтласкани дълбоко в недрата на земята. Те останаха там, щастливи да открият свят на мрачни тайни и черни магии. Вековете, прекарани долу и загадъчните магии, които овладяха, отново възвърнаха силата им и сега те бяха по-могъщи от елфите от горния свят, за които магиите бяха просто забавление, а не необходимост.

Под земята обаче, елфите на мрака бяха загубили всякакво желание да виждат слънцето и звездите. Както телата, така и умовете им се бяха приспособили към тъмнината и сега (за щастие на всички, които живееха под открито небе) злите елфи на мрака бяха напълно щастливи да си останат под земята — на повърхността излизаха само от време на време, за да плячкосват и убиват. Доколкото Дризт знаеше, той беше единственият от своята раса, който живееше на горния свят. Донякъде бе успял да привикне към светлината, но кръвта си казваше думата — слънцето все още изпиваше силите му.

Но дори и това не беше оправдание, бесен на собствената си небрежност си каза Дризт, когато двама снежни човека, все още облечени в летните си маскировъчни кожи, изникнаха внезапно пред него.

* * *

Червеният флаг, който се издигна от палубата на една от рибарските лодки, означаваше улов. Риджис го следеше с очи докато се издигаше все по-нагоре и по-нагоре.

— Поне четири фута има, че и повече — одобрително промърмори той, когато флагчето спря точно под напречната греда на мачтата. — Тази вечер в някоя къща ще падне веселба.

Веднага след първата дойде и втора лодка и в устрема си се блъсна във вече закотвения съд. Двата екипажа моментално извадиха оръжията си, макар и да останаха на корабите си и Риджис, отделен от тях само с водата, чу виковете на капитаните:

— Ей! — извика капитанът на втората лодка. — Отмъкна ми улова!

— Ти да не си хванал морска болест — не му остана длъжен капитанът на първия кораб. — Т’ва си е наш’та риба — честно и почтено уловена. А сега обръщай т’ва пробито корито и се пръждосвай оттук!

Както можеше и да се очаква, вторият екипаж се прехвърли на борда на чуждата лодка, още докато капитанът говореше.

Риджис отново се загледа в облаците — караницата изобщо не го интересуваше, макар че шумът от битката беше доста неприятен. Такива разправии бяха често срещани тук — винаги се караха заради риба и най-често, когато някой уловеше нещо голямо. Обикновено тези разпри не бяха сериозни, повече перчене и шумотевица, отколкото истински бой и рядко някой биваше ранен или убит. Естествено, имаше и изключения. В едно счепкване, в което бяха участвали седемнадесет лодки, моряците от екипажите на три лодки и половина бяха посечени, а телата им — оставени да се носят по окървавените вълни. От този ден хората забравиха старото име на това езеро, най-южното от трите — Делон Лун — и го нарекоха Езеро на алените води.

— Ах, малки рибки, колко зло носите на хората — промърмори Риджис, мислейки си с насмешка за всичко, което сребристите риби предизвикваха между алчните жители на Десетте града.

И десетте селища дължаха съществуването си на едрокостата пъстърва, с нейната голяма, подобна на юмрук глава и кост, много наподобяваща слоновата. Тези езера бяха единственото място в света, в което се въдеха ценните риби и въпреки че местността беше неплодородна и дива, населена с варвари и човекоподобни, а честите бури, които вилнееха тук, можеха да пометат и най-масивната постройка, мисълта за бързо забогатяване продължаваше да примамва хора и от най-отдалечените краища на Царствата.

Ала както идваха, така неотменно си и отиваха. Долината на мразовития вятър беше неприветлива, сива пустош със суров климат и безброй опасности. Смъртта бе честа гостенка тук и покосяваше всеки, който не можеше да се справи с жестоката действителност на живота в Долината.

И все пак в последните сто години, след като бе открито съществуването на едрокостата пъстърва, населението на Десетте града се беше увеличило значително. Първоначално деветте селца, разположени около езерата не бяха нищо повече от няколко особено добри за риболов места, които малцината заселници си бяха харесали и обявили за свои. Брин Шандер, десетото селище — сега обграден със стена и кипящ от живот град, в който живееха няколко хиляди души — тогава беше просто един пуст хълм, на който имаше само една самотна колиба, в която веднъж в годината рибарите се срещаха с търговците от Лускан, за да обменят както стоки, така и новини.

В онези дни да се види лодка, пък била тя и малко едноместно кану в езерото, чиито води бяха леденостудени през цялата година и можеха за минути да погубят човека, имал нещастието да падне в тях, бе истинска рядкост. Сега обаче, всеки град имаше цяла флотилия от свои собствени лодки, които плаваха под неговото знаме. Само в Таргос (най-големият от риболовните градове) имаше повече от хиляда лодки, включително и двумачтови шхуни с повече от десет души екипаж.

Откъм двата кораба долетя предсмъртен вик, чуваше се и звън на остриета. Риджис за пореден път се зачуди дали животът на хората от Десетте града нямаше да е по-добър без пъстървата.

Не можеше все пак да отрече, че за него Десетте града се бяха превърнали в сигурно убежище. Опитните му, ловки пръсти лесно бяха свикнали с инструментите за резба, а наскоро дори бе избран за представител на Съвета на един от градовете. Е, вярно, че Самотната кория беше най-малкото и най-северното градче, последно убежище за най-големите разбойници, но въпреки това за полуръста този пост беше чест. А и удобство. Понеже беше единственият истински резбар в градчето, той беше и единственият, който имаше както основание, така и желание да ходи редовно до Брин Шандер — главното поселище и търговски център на Десетте града. За полуръста това беше повече от добре дошло. Срещу десет процента от печалбата, той доставяше почти целия улов на хората от Самотната кория на пазара. Дори само това му стигаше, за да си живее леко.

Веднъж в месеца през лятото и веднъж на три месеца през зимата (стига времето да го позволяваше) Риджис трябваше да присъства на събранията на Съвета и да изпълнява задълженията си на представител. Обикновено тези събрания се провеждаха в Брин Шандер и макар почти винаги да бяха просто дребнави спорове относно риболовните територии на градовете, рядко продължаваха повече от няколко часа. За полуръста присъствието на тези събрания съвсем не беше висока цена за монопола му върху пътуванията до южното тържище.

Битката в езерото скоро свърши (и то само с една жертва) и Риджис отново потъна в съзерцание на облаците. Зад гърба му, тъмни на фона на дърветата зад тях, се виждаха очертанията на десетината колиби, които представляваха Самотната кория. Въпреки славата, която се носеше на жителите му, за Риджис това беше най-хубавият от Десетте града. Дърветата му осигуряваха защита от свирепия вятър, а пък от тях ставаха и хубави дъски за къщите. Всъщност само отдалечеността му от Брин Шандер му бе попречила да се превърне в по-важна част от Десетте града.

Внезапно Риджис дръпна рубина, който висеше под жилетката му и се взря в чудния камък, който си бе присвоил от бившия си господар, останал сега далеч на юг, в Калимпорт.

„Ех, Пук“, мислеше си полуръстът, „да можеше да ме видиш сега.“

* * *

Елфът се опита да достигне двата ятагана, които висяха на кръста му, но снежните хора се приближаваха твърде бързо. Инстинктивно, за да се предпази от по-близкия нападател, Дризт се обърна наляво, оставяйки по този начин другата си страна незащитена. Чудовището го сграбчи в грамадните си лапи, притискайки дясната му ръка плътно до тялото, ала с лявата, която бе останала свободна, Дризт успя да извади другия си ятаган и, превъзмогвайки болката, го опря здраво на крака си — другият звяр връхлетя върху му с такава сила, че преди да успее да спре, извитото острие бе навлязло дълбоко в тялото му.

В болезнената си агония снежният човек се отдръпна, отнасяйки меча на Дризт със себе си.

Повален на земята от другото чудовище, елфът неистово се бореше да запази гърлото си от смъртоносните му зъби, макар и да знаеше, че смъртта му в ръцете на по-силния враг бе неминуема.

Внезапно Дризт чу остър пукот. Снежният човек потръпна силно, главата му се залюля конвулсивно, а по лицето му потече кървава струя мозък.

— Закъсняваш, елфе! — чу се познат глас.

Бруенор Бойният чук се показа иззад мъртвия си враг, пренебрегвайки факта, че мъртвото чудовище беше паднало върху приятеля му.

Въпреки неудобното положение, в което се намираше, Дризт не можеше да не се зарадва при вида на джуджето с неговия дълъг, остър, многократно чупен нос и прошарената му, но все още огненочервена брада.

— Знаех си, че стига само да изляза да те потърся и ще те намеря закъсал някъде.

Като се усмихваше от облекчение, а и на странностите на джуджето, което не преставаше да го учудва, елфът успя да се измъкне изпод чудовището, докато Бруенор се опитваше да издърпа брадвата си от дебелия череп на звяра.

— Кат’ замръзнал дъб са им твърди главите — изръмжа джуджето.

После стъпи здраво зад ушите на снежния човек и с мощен замах успя да освободи секирата си.

— А онуй твое котенце къде се е дянало? — продължи той.

Дризт порови из раницата си и извади малка ониксова статуетка на пантера:

— Едва ли бих нарекъл Гуенивар „котенце“ — рече той с глас, изпълнен с обич и почит.

После завъртя статуетката в ръката си, прокарвайки пръсти по изящните линии, за да се увери, че не бе пострадала от тежестта на чудовището.

— Котката си е котка — държеше на своето Бруенор. — А и защо не беше тук, когато имаше нужда от нея?

— Дори едно магическо животно има нужда от почивка — обясни Дризт.

— Ха! — изръмжа отново джуджето. — Черен е денят, когато един елф на мрака — и при това скиталец — се оставя да бъде изненадан насред полето от двама крастави снежни човека!

Бруенор близна окървавеното острие на брадвата си и погнусено се изплю:

— Долни зверове! Не стават даже и за ядене!

После изчисти оръжието си в земята и закрачи към Грамадата на Келвин.

Дризт прибра Гуенивар в раницата си и отиде да вземе втория си ятаган от другия звяр.

— Хайде, елфе! — извика Бруенор. — Чакат ни още пет мили път, че и повече!

Дризт поклати глава и избърса окървавеното острие на ятагана си в козината на убитото чудовище:

— Върви, Боен чук, — усмихнат прошепна той — и бъди сигурен, че всички зверове по пътя ни ще те видят и ще се постараят да не ти се изпречват пред очите.

3

Залата на медовината

Отвъд многобройните мили гола тундра, които деляха Десетте града от най-северните земи на Царствата, зимните студове вече бяха сковали земята и я бяха покрили с ледена кора. Там нямаше нито планини, нито дървета, които да спират свирепите пориви на мразовития източен вятър, неспирно носещ пронизващ въздух от Регхедския ледник. Огромни ледени блокове бавно се носеха из водите на Морето на неспирния лед, а гласът на ветровете, които брулеха върховете им, напомняше за приближаващата зима. И въпреки това чергарските племена, които летуваха там, не бяха последвали северните елени на юг по пътя им към по-меката зима в южната част на полуострова.

Безкрайната пустота на хоризонта се нарушаваше единствено от самотен бивак — най-големият лагер, на който варварите се бяха установявали някога толкова далеч на север по това време на годината. Разположени в кръг и обградени от огньовете на племената си, бяха издигнати палатките на вождовете. В центъра, също направена от еленова кожа и достатъчно голяма, за да побере всички бойци, беше построена голяма шатра от еленова кожа. Наричаха я Хенгорот „Залата на медовината“ и за племената от Севера, тя беше свещено място, където споделяха храната си и вдигаха наздравици за Темпос, бога на войната.

Тази вечер огньовете в лагера само тлееха, тъй като последните, които трябваше да пристигнат (Племето на лоса) се очакваха преди спускането на нощта. Всички останали вече се бяха събрали в Хенгорот, където обичайните за тези събрания тържества бяха започнали. Огромни кани с медовина отрупваха масите, зачестиха и шеговитите боричкания между воините. И макар че варварите често воюваха помежду си, тук, в Хенгорот, всички разногласия се забравяха.

На главната маса седеше сериозен крал Беорг, здравеняк с буйни руси къдрици, побеляваща брада и дълбоки бръчки, които годините бяха издълбали по загорялото му лице. Типичен представител на своята раса, той беше висок, едър и широкоплещест. Варварите от Долината надвишаваха с повече от една глава жителите на Десетте града, сякаш искаха докрай да се възползват от необятните пространства на тундрата.

Всъщност те бяха досущ като земята, която обитаваха — също като нея и техните лица (обикновено обрасли с брада) бяха обгорени от слънцето и обрулени от неспирните ветрове, което им придаваше вид на мрачни и застрашителни маски, вид, който ни най-малко не предразполагаше чужденците. Варварите презираха жителите на Десетте града, за тях те бяха просто сметкаджии, лишени от сила и душа.

И все пак именно един от тези „сметкаджии“ сега стоеше в тяхната свещена шатра: близо до Беорг бе седнал тъмнокосият де Бернезан — единственият в залата, който не бе роден и отрасъл в някое варварско племе. Плахият южняк седеше с ниско приведени рамене и притеснено се оглеждаше наоколо. Много добре знаеше, че варварите не харесват особено чужденците и че дори и най-младият слуга може да го прекърши на две само с един удар на огромните си ръце.

— Дръж се храбро — посъветва го Беорг. — Днес ще вдигаш наздравици с Племето на вълка. Ако усетят, че се страхуваш… — той не довърши, но де Бернезан твърде добре знаеше как постъпваха варварите със слабите.

Дребният човечец пое дълбоко дъх и се изпъчи.

Беорг също беше притеснен. Крал Хийфстааг, на когото се подчиняваха също толкова отдадени, дисциплинирани и многобройни бойци, беше главният му съперник. За разлика от обичайните варварски нападения срещу поселищата, планът на Беорг предвиждаше Десетте града да бъдат превзети, оцелелите при битката рибари — поробени, а варварите да живеят в охолство от добивите от езерата. Беорг виждаше възможност народът му най-сетне да се раздели с несигурния чергарски живот и да се сдобие с блага, които дотогава не бе познавал. Сега всичко зависеше от съгласието на жестокия Хийфстааг, за когото значение имаха само личната слава и богатата плячка. Беорг знаеше, че дори и да превземе Десетте града, в крайна сметка щеше да му се наложи да се разправя с Хийфстааг, който нямаше така лесно да се откаже от кръвожадността си. Но за това щеше да се притеснява по-късно, сега най-важно бе нападението над поселищата и ако Племето на лоса откажеше да се присъедини, по-малобройните племена също щяха да се разединят. Войната можеше да започне още на другата сутрин, което щеше да бъде пагубно за целия им народ. Дори онези варвари, които оцелееха в първите битки, щяха да се изправят пред друг безмилостен враг — суровата зима. Северните елени отдавна бяха заминали на юг, а пещерите по пътя не бяха снабдени с провизии. Хийфстааг беше коварен водач и знаеше, че по това време на годината варварите нямаха друг избор, освен да се придържат към първоначалния план. И все пак, чудеше се Беорг, какви ли условия щеше да постави той?

Това, което го успокояваше, бе мисълта, че между свиканите племена не беше избухвал по-сериозен конфликт и че сега, когато се бяха събрали в общата зала, атмосферата бе приятелска и сърдечна, а медовината не спираше да се лее. Беорг бе разчитал общият враг и очакваното благоденствие да обединят различните племена. Всичко вървеше по план… засега.

И все пак Хийфстааг, този жесток звяр, си оставаше ключът към всичко.

* * *

Земята трепереше под тежките стъпки на маршируващите бойци на Хийфстааг. Самият той — грамаден и едноок — водеше колоната с широката си, полюляваща се походка така типична за обитателите на тундрата. Предложението на Беорг го беше заинтригувало и, подтикван от рано дошлата зима, суровият крал бе решил да върви и нощем, като спираше само за малко, та хората му да могат да отдъхнат и да се подкрепят. Макар да бе известен със свирепостта си в битките, Хийфстааг беше и водач, който внимателно преценяваше всеки свой ход. Този труден поход щеше да спечели на народа му още по-голямо уважение от страна на останалите племена, а Хийфстааг никога не пропускаше да се възползва от всяка благоприятна възможност, която се изпречеше на пътя му.

Не че очакваше да има проблеми в Хенгорот. Към Беорг той изпитваше най-голямо уважение. Два пъти бяха се изправяли един срещу друг и два пъти вълчият крал бе излизал победител. Ако планът на Беорг наистина беше толкова добър, колкото изглеждаше, Хийфстааг щеше да се присъедини към него, настоявайки единствено да участва във водачеството наравно с русия крал. Идеята, че когато завземеха Десетте града, варварите щяха да изоставят скитническия живот и да станат търговци за Хийфстааг бе нелепа, но ако това щеше да му осигури тръпката на битката и лесна победа, той нямаше нищо против да остави Беорг да си мечтае. Засега щеше да се задоволи с добрата плячка и с топлия подслон, който щеше да си осигури за дългата зима, а след това… след това щеше да се наложи да промени първоначалното споразумение и да преразпредели благата.

Когато наближиха лагерните огньове, маршируващите бойци ускориха крачка.

— Пейте, храбри воини! — рече Хийфстааг. — Пейте силно и нека всички, които са се събрали тук, да треперят при приближаването на Племето на лоса!

* * *

Беорг надаваше ухо, за да чуе пристигането на Хийфстааг. И понеже добре познаваше нрава на съперника си, звукът, който се понесе в нощта — първите ноти на Песента на Темпос — не го изненада ни най-малко. Той реагира моментално, скочи върху близката маса и се провикна:

— Чуйте, о, мъже на Севера! Чуйте предизвикателството!

В Хенгорот настъпи оживление — всички наскачаха от местата си, втурнаха се натам, където се бяха строили собствените им племена и запяха песента, посветена на бога на войната, песен за храбри подвизи и славна смърт на бойното поле. Всяко варварско момче научаваше тази песен още с проговарянето си — смяташе се, че по Песента на Темпос може да се прецени силата на дадено племе. Единствената разлика в думите беше в припева, който бе различен за всяко племе и по който можеха да се разпознават различните певци. В този момент всички пееха, колкото им глас държи, защото именно това беше предизвикателството на песента — чий зов щеше най-ясно чуе Темпос.

Хийфстааг и хората му влязоха в лагера и се спряха пред Хенгорот. Вътре песента на Вълчето племе заглушаваше гласовете на всички останали, но бойците на едноокия крал бяха достоен съперник.

Скоро по-малките племена замлъкнаха, неспособни да отвърнат на предизвикателството на Вълка и на лоса. Двубоят между тях продължи още дълго — никой не искаше да отстъпи превъзходството си пред лицето на божеството. Много от победените племена се хванаха за оръжието си. Не една война бе избухнала, защото предизвикателството на песента не бе успяло да излъчи победител.

Най-накрая в шатрата влезе знаменосецът на Хийфстааг, младеж висок и с горда осанка, чийто наблюдателен поглед внимателно преценяваше всичко наоколо и сякаш не подхождаше на възрастта му. Той приближи към устните си рог, направен от китова кост и изсвири ясен тон. Едновременно, както повеляваше традицията, и двете племена замлъкнаха.

Знаменосецът прекоси помещението и се приближи към домакина, като нито за миг не примигна, нито отмести очи от внушителната фигура на Беорг, макар в същото време да не пропусна да забележи, че всички погледи в залата бяха насочени към него. Хийфстааг си бе избрал достоен пратеник, помисли си Беорг.

— О, кралю Беорг — обърна се знаменосецът към него, когато шумът в залата стихна — и вие, крале, които сте се събрали тук! Племето на лоса моли за разрешение да влезе в Хенгорот и да сподели вашата медовина, за да можем заедно да пием в прослава на Темпос.

Беорг не отговори веднага, а остана загледан във вестоносеца, опитвайки се да разбере дали неочакваното забавяне на отговора няма да разколебае увереността на младежа.

Той обаче не примигна, нито отклони поглед, по лицето му не трепна и мускул.

— Имате го! — впечатлен заяви Беорг. — И добра среща!

После продължи, вече на себе си:

— Де да можеше и Хийфстааг да притежава твоето търпение.

— Приемете крал Хийфстааг — разнесе се ясният, силен глас на пратеника му — крал на Племето на лоса, син на Хротулф Силния син на Ангаар Смелия; на три пъти надмогнал великата мечка, два пъти превземал Термалайн; погубил в двубой, само с един-единствен удар, Рааг Донинг, крал на Мечото племе (при тези думи Племето на мечката, и особено кралят му, Хаалфдейн, син на Рааг Донинг, се размърдаха неспокойно).

Пратеникът продължи още дълго да изрежда всички подвизи, почести и титли, които Хийфстааг си бе спечелил през дългия си, славен живот.

Също както песента беше състезание между племената, така и изреждането на титлите и подвизите представляваше двубой между самите бойци и най-вече между кралете, чиято храброст и сила се прехвърляха и върху воините им. Именно от този момент се боеше Беорг, защото дългият списък на Хийфстааг надвишаваше дори неговия собствен. Именно затова кралят на лоса бе пристигнал последен, та да могат всички да чуят подвизите и титлите му, всички онези, които няколко дни по-рано бяха чули пратеника на Беорг, дошъл при всекиго поотделно. Това беше привилегия на краля — домакин — правото да прочете подвизите си пред всичките си гости, докато гостуващите крале го правеха само пред тези, които присъстваха по време на пристигането им. Но сега, като бе изчакал всички останали да пристигнат преди него и да се съберат в Хенгорот, Хийфстааг бе успял да заличи предимството на Беорг.

Най-после знаменосецът свърши и прекоси отново залата, за да отвори шатрата пред краля си. Хийфстааг влезе гордо изправен и застана пред Беорг.

Ако многобройните му подвизи и титли бяха впечатлили хората, то и външният му вид не ги разочарова. Червенобрадият крал беше висок почти седем фута и толкова едър, че дори Беорг изглеждаше дребен в сравнение с него. Освен това Хийфстааг гордо носеше върху себе си белезите от многобройни битки. Едното му око му бе избодено от рогата на северен елен, а при една битка с бялата мечка ръката му бе безвъзвратно осакатена. Кралят на лоса бе участвал в повече битки от всеки друг в тундрата и по всичко личеше, че с нетърпение очаква да се бие в още много други.

Двамата крале се взираха един в друг, без да отместват поглед или да премигват дори и за миг.

— Вълка или Лоса? — попита накрая Хийфстааг, очакван въпрос, след като предизвикателството на песента не бе излъчило победител.

— Добра среща и добра битка — подобаващо отвърна Беорг. — Нека острият слух на Темпос реши спора, макар че и самият бог ще се затрудни от такъв тежък избор!

След като формалностите приключиха, напрежението от лицето на Хийфстааг изчезна и той се усмихна широко на съперника си:

— Добра среща, Беорг, кралю на Вълчето племе. Радвам се, че мога да се изправя пред теб, без да виждам собствената си кръв на върха на смъртоносното ти копие.

Приятелските думи на Хийфстааг изненадаха русия крал. Не се бе и надявал на по-добро начало на военния съвет.

— Нито пък аз да се опитвам да избегна безпогрешния удар на жестоката ти секира — не пропусна да му върне похвалата той.

Внезапно Хийфстааг съзря чернокосия мъж, който стоеше до Беорг и усмивката изчезна от лицето му.

— С какво право, заради смелостта или може би заради кръвта си, стои този слаб южняк в свещената шатра на Темпос? Мястото му е при неговия народ или в най-добрия случай при жените!

— Успокой се, Хийфстааг — отвърна Вълчият крал. — Това е де Бернезан, ролята му в нашето начинание е много важна. Две зими е прекарал в Десетте града и ми донесе ценна информация.

— Каква роля играе тогава в нашето начинание? — настояваше едноокият крал.

— Донесе ни информация.

— Това е минало. Каква полза от него сега? Несъмнено той не може да се бори рамо до рамо с нашите воини!

Беорг хвърли поглед към де Бернезан, като се опитваше да потисне отвращението си към жалкото псе, което бе предало народа си, в опит да напълни собствените си джобове със злато:

— Защити се, южняко! И дано Темпос намери място и за твоите кости в славното си поле!

Де Бернезан се опита да издържи на железния поглед на Хийфстааг, но не успя. После прочисти гърлото си и отговори толкова високо и уверено, колкото му се удаде:

— Когато завземете градовете и си осигурите техните богатства, ще се нуждаете от човек, който познава южния пазар. Аз съм този човек.

— На каква цена? — изръмжа Хийфстааг.

— Охолен живот — отвърна южнякът. — И пост, на който ще ме уважават. Нищо повече.

— Ха! Щом е предал е хората си, ще предаде и нас! — и грамадният крал извади брадвата от пояса си и посегна към де Бернезан.

Беорг потръпна — знаеше, че успехът на целия му план зависи от този момент.

Със сакатата си ръка Хийфстааг сграбчи мазната черна коса на южняка и като издърпа главата му настрани, оголи врата му. После замахна с брадвата си, като в същото време не отделяше очи от лицето му. Ала Беорг, в разрез с ненарушимите традиции на народа си, го бе подготвил за този момент и съвсем недвусмислено го бе предупредил, че ако се опита да се бори, смъртта му със сигурност ставаше неизбежна. Но ако приемеше удара и ако Хийфстааг просто го изпитваше, най-вероятно щеше да спаси живота си. И като събра цялата сила на волята си, де Бернезан прикова поглед в едноокия крал и не потрепна пред приближаващата смърт.

В последния момент, когато острието бе само на косъм от гърлото на южняка, Хийфстааг отклони удара. После пусна дребния мъж на земята, макар и все още да не го изпускаше от погледа на единственото си око.

— Честният мъж трябва да приема безпрекословно всички решения на краля си — рече де Бернезан, опитвайки да говори колкото се може по-сигурно.

Бойците в Хенгорот нададоха одобрителен възглас и когато в залата отново се възцари тишина, Хийфстааг се обърна към Беорг и рязко попита:

— Кой ще води хората?

— А кой спечели предизвикателството на песента?

— Мъдър отговор, кралю на Вълка! — поздрави Хийфстааг съперника си. — Двамата ще водим хората и нека никой не оспорва властта ни!

— И нека смърт постигне всеки, който се опита да го направи! — отвърна Беорг.

Де Бернезан въздъхна с облекчение и нервно пристъпи на място. Ако Хийфстаг или дори Беорг забележеха малката локвичка между краката му, с него със сигурност бе свършено. Отново пристъпи неспокойно и пребледня като платно, когато погледът му срещна очите на младия знаменосец — сега вече унижението и смъртта бяха неизбежни. Вестоносецът обаче се извърна встрани и се усмихна развеселено, но не каза нищо — нещо невероятно за неговия народ, на когото милостта беше чужда.

Хийфстааг вдигна ръце над главата си, с поглед отправен към тавана и брадва, насочена нагоре. Беорг грабна своята секира и повтори движенията му.

— Темпос! — извикаха двамата в един глас.

После се спогледаха отново и забиха остриетата на брадвите в левите си ръце, оставяйки кръвта да оцвети остриетата им. След това едновременно запратиха двете оръжия в другия край на помещението, където те се забиха в една и съща бъчва с медовина. Тези, които бяха най-близо веднага грабнаха кани и се затичаха да уловят първите капки от медовината, която кръвта на кралете им бе осветила.

— Съставил съм план, който се нуждае от твоето одобрение — обърна се Беорг към Хийфстааг.

— Да го оставим за по-късно, благородни приятелю — отвърна едноокият крал. — Нека днес отпразнуваме с песен и пълни чаши предстоящата победа.

С тези думи Хийфстаг потупа краля на вълка по рамото и му намигна с единственото си око:

— Радвай се, че пристигнах, защото ти изобщо не си подготвен за толкова голямо събиране.

Беорг го погледна учудено, но Хийфстааг му намигна още веднъж, за да разсее подозренията му. После похотливият великан щракна с пръсти към един от лейтенантите си и смушка съперника си в ребрата, за да го включи в шегата си:

— Доведете жените!

4

Кристалният отломък

Наоколо имаше само мрак.

За щастие не помнеше нито какво се бе случило, нито къде се намираше сега. Съществуваше само мрак, успокояващ мрак.

После върху бузите му запламтя смразяващ огън и го изтръгна от покоя на безсъзнанието. Постепенно бе принуден да отвори очи, но дори и когато примижа, ослепителният блясък остана твърде силен.

Лежеше по лице в снега. От всички страни наоколо го заобграждаше планината, а острите, покрити със сняг върхове му напомняха къде точно се намира. Бяха го изхвърлили насред Гръбнака на света.

Бяха го оставили да умре.

Когато най-сетне успя да я повдигне, главата му туптеше от болка. Слънцето грееше ярко, но жестокият студ и свирепият вятър прогонваха и малкото топлина, която лъчите му носеха. По тези високи места винаги беше зима, а единственото, което предпазваше Кесел от ледените пръсти на студа, бяха тънките му дрехи.

Бяха го оставили да умре.

Кесел се изправи с усилие и се огледа наоколо, затънал до колене в сняг. В дълбоката клисура далеч под себе си, той ги видя да се отравят на север, обратно към тундрата и пътеките, които щяха да ги отведат отвъд заплашителната, непроходима планина — черните точки, които представляваха кервана на магьосниците, поели дългия път към дома в Лускан. Бяха го измамили. Сега разбираше, че бе само пионка в подлия им план да се отърват от Моркай Червения.

Елделук, Дендибар Шарения и останалите.

Никога не бяха имали намерение да го направят магьосник.

— Как можах да бъда толкова глупав! — изстена Кесел.

Образът на Моркай, единственият човек, който някога му бе показвал каквото и да било уважение, се появи в замаяното му, разяждано от угризения съзнание. Спомни си всички радости, до които магьосникът му бе дал възможност да се докосне. Един път, спомни си Кесел, Моркай го бе превърнал в птица, давайки му да почувства свободата на полета. Друг път го бе превърнал в риба, та да може да се гмурне в неясния свят на морските дълбини.

А той се бе отплатил на този прекрасен човек с нож в гърба.

Далеч долу, заминаващите магьосници чуха изтерзания вик на Кесел да отеква сред планинските склонове.

Елделук се засмя, доволен, че планът им бе сработил толкова успешно и пришпори коня си.

* * *

Кесел с мъка си пробиваше път през снега. Не знаеше защо изобщо продължава да върви — нямаше къде да отиде. Нямаше спасение за него. Елделук го бе изхвърлил в някаква кръгла и пълна със сняг падина, а пръстите му — безчувствени от сковаващия студ — не можеха да му помогнат да се изкатери по склоновете й.

Отново се опита да запали магически огън. Протегна длан, насочена към небето и с тракащи зъби се опита да изрече заклинанието.

Нищо.

Нито дори струйка дим.

И пак продължи напред. Краката го боляха и бе почти сигурен, че няколко от пръстите на левия му крак, бяха замръзнали, но не смееше да свали ботуша си, за да се убеди в страшното си предположение.

Отново започна да обикаля падината, следвайки дирята, която беше оставил първия път. Внезапно забеляза, че стъпките му се насочват към средата на долчинката. Нямаше представа защо, но помраченият му мозък дори и не се опита да разбере причината. Целият свят се бе превърнал в бяло петно. Замръзнало бяло петно. Кесел усети, че пада. Усети хапещия студ върху лицето си (допира на снега). Усети изтръпването, което означаваше, че животът се отдръпва от краката му.

Усети… топлина.

Едва доловима в началото, тя ставаше все по-силна и по-силна. Нещо го зовеше. Нещо, което се намираше под него, заровено дълбоко в снега, но чиято животворна топлина Кесел усещаше даже през ледената стена, която ги делеше.

Започна да копае. С безчувствени пръсти, които само погледът му ръководеше, Кесел копаеше, за да спаси живота си. Внезапно напипа нещо твърдо и усети как топлината се усилва. С последни усилия изчисти снега и най-накрая успя да го измъкне. Не можеше да разбере какво бе то, но го отдаде на помрачения си ум. В замръзналите си ръце Кесел държеше нещо, досущ прилично на квадратна ледена висулка. Топлината на неизвестния предмет се предаде и на него и той отново усети изтръпване в краката си, но този път то известяваше, че животът отново се завръща в тях.

Кесел нямаше никаква представа какво става, но не се и интересуваше особено. Бе открил надежда за спасение и засега това му бе напълно достатъчно. Притисна кристалния отломък към гърдите си и се насочи към стената на падината, търсейки най-защитеното от вятъра място.

И там, под надвисналото било, свит върху късчето земя, където кристалът бе успял да разтопи снега, Акар Кесел прекара първата си нощ в Гръбнака на света. Леглото си сподели с Креншинибон — древно творение, надарено със собствен разум, което бе чакало неизброими години някой като Кесел да се появи в падината. Събудено отново за живот, то вече обмисляше как да подчини слабохарактерния Акар на волята си. Това беше творение, създадено в зората на света и изгубено в продължение на векове, за ужас на злите властелини, жадуващи силата му.

Креншинибон беше загадка, най-тъмно зло, което черпеше сили от светлината на слънцето. Той носеше разруха, показваше бъдещето и се превръщаше в убежище и дом за тези, което го владееха. Но най-важна от всички бе властта, която Креншинибон даваше на господаря си.

Кесел спа спокойно, без изобщо да подозира какво го бе сполетяло. Единственото, което знаеше и което го интересуваше бе, че животът му е спасен. Твърде скоро щеше да научи и какво точно означава това. Съвсем скоро щеше да разбере, че никога вече нямаше да му се налага да става изкупителна жертва на такива превзети псета като Елделук, Дендибар Шарения и останалите.

Щеше да бъде такъв, какъвто се виждаше в мечтите си и всички щяха да се преклонят пред него.

— Почит — промърмори Кесел в съня си.

Сън, който Креншинибон му изпращаше — Акар Кесел, тиранин на Долината на мразовития вятър.

Кесел се събуди с пукването на новия ден, който не се бе надявал да доживее. Тази нощ кристалният отломък го бе спасил. Но той не само го бе избавил от замръзване. Когато се събуди сутринта, Кесел вече не бе същият. Единственото, за което мислеше предишната вечер, бе как да спаси живота си и колко ли дълго щеше да съумее да оцелее. Днес обаче мислеше за това какъв бе този живот, а оцеляването му изобщо не беше под съмнение — усещаше как във вените му се разлива мощ.

Далеч над него пробяга бяла кошута.

— Венисон! — прошепна Кесел и насочи пръст към жертвата си, а силата, която изпълваше цялото му тяло, го накара да потръпне от възбуда.

Изпепеляващ бял лъч излетя от ръката му и порази кошутата.

— Венисон! — повтори Кесел и мисълта му без никакво усилие вдигна трупа на животното във въздуха и го пренесе до него.

Това, че телекинезата не се бе удавала дори и на такъв могъщ магьосник като Моркай Червения (единственият учител, който Кесел бе имал) не го учуди ни най-малко. Макар че кристалът бездруго нямаше да му го позволи, алчният Кесел дори и за миг не се зачуди на внезапната поява на уменията, които, смяташе той, отдавна му се полагаха по право.

Кристалният отломък го бе стоплил и нахранил. Но всеки магьосник, мислеше си Кесел, трябва да си има замък. Място, където да може да се занимава с най-мрачните си тайни, без да го безпокоят. Търсейки помощ, той погледна към отломъка и видя, че до него лежи още един кристал — съвършено копие на Креншинибон. Инстинктивно (или поне така си помисли той, макар в действителност Креншинибон да му внушаваше как да постъпи) Кесел разбра какво трябва да направи, за да осъществи желанието си. Лесно му бе да различи истинския отломък по топлината и силата, които се излъчваха от него, но и копието, обградено от аурата на собствената си мощ, също предизвикваше интереса му. Кесел го взе и го положи върху дълбокия сняг в центъра на падината.

— Ибсум дал абдур — без да знае какво и защо го казва, измърмори той.

После рязко отскочи назад, усещайки как скритата във втория кристал сила започва да нараства. Отломъкът погълна слънчевите лъчи и ги заключи в сърцевината си, открадвайки светлината на деня и потапяйки местността около долчинката в тъма. После затуптя ритмично и заблестя със своя собствена, вътрешна светлина.

И тогава започна да расте.

Разшири се в основата си и изпълни почти цялата падина, та Кесел се побоя, че ще бъде смачкан в скалистите й склонове. Едновременно с това върхът на кристала се издигаше все по-нависоко и по-нависоко в утринното небе — така огромен, както и мощта, чиято рожба бе. Накрая всичко свърши: в долчинката се възправи съвършено копие на Креншинибон с гигантски размери.

Кристална кула. Така, както знаеше нещо за отломъка, Кесел узна и името на кулата.

Кришал Тирит.

* * *

Кесел би бил напълно доволен (поне за момента) просто да остане в кулата и да се храни с месото на животните, които минаваха оттам. Той идваше от обикновено семейство на селяни без особени амбиции и макар да твърдеше, че стремежите му далеч надхвърляха рамките, в които го затваряше простият му произход, властта всъщност го плашеше. Не разбираше как и защо някои хора успяваха да се издигнат над останалите и дори заблуждаваше сам себе си, като подценяваше уменията на останалите и липсата на качества у себе си и твърдеше, че всичко се дължи единствено на слепия избор на съдбата.

И сега, когато най-сетне притежаваше сила, той нямаше никаква представа какво да прави с нея.

Но Креншинибон бе чакал твърде дълго, за да позволи да се превърне в ловджийска хижа за някакъв жалък човечец. Всъщност за него слабият характер на Кесел беше повече от добре дошъл. Трябваше му само малко време — нощните му послания щяха да убедят Кесел да направи всичко, което поискаше от него.

А време Креншинибон имаше предостатъчно. Кристалът изгаряше от нетърпение отново да усети тръпката на завоеванието, но за някого, създаден в зората на света, няколко години в повече съвсем не бяха много. Много скоро щеше да превърне нескопосания Акар Кесел в прекрасно оръдие на собствената си мощ; слабият човек щеше да се превърне в железен юмрук, който да наложи разрушителната власт на Креншинибон. В зората на света, когато се водеха първите битки за надмощие, кристалът бе правил същото стотици пъти — създавал бе едни от най-силните и жестоки борци срещу установения порядък, които бяха обитавали Равнините на съществуванието.

И пак можеше да го направи.

Същата нощ, в удобното второ ниво на кулата, Кесел сънуваше сънища за завоевания. Това не бяха кръвопролитни нападения над градове като Лускан, нито дори над малки гранични поселища като Десетте града, а далеч по-скромно и много по-реалистично начало на неговото царство. В съня си Кесел подчини цяло гоблиново племе на волята си и ги превърна в свои слуги, които изпълняваха и най-малкото му желание. На другата сутрин той си спомни съня и разбра, че идеята много му допада.

По-късно през деня Кесел изследваше третото ниво на кулата — помещение направено, както и всички останали, от гладък, стоманено як кристал и пълно с всевъзможни уреди за разкриване на бъдещето и неговите тайни. Внезапно почувства порив, на който не можа да устои — вдигна ръка и изрече магически думи, които (реши той) трябва да бе чул от Моркай Червения. После смаяно видя как в глъбините на едно от огледалата се завихря сивкава мъгла, а когато тя се разпръсна и огледалото отново се проясни, Кесел съзря в него кристално ясен образ.

В него Акар разпозна една от долините, край които бяха минали, преди Елделук, Дендибар Шарения и останалите да го оставят да умре.

Цялата местност гъмжеше от гоблини, заети с построяването на бивак. Най-вероятно бяха чергари — жените и децата рядко придружаваха мъжете по време на военните им походи. В тази част на планината бяха издълбани стотици пещери, но дори те не стигаха, за да поберат всички гоблини, орки, зли духове и още по-могъщи чудовища. Борбата за леговища бе жестока и много често по-слабите племена биваха изтиквани на повърхността, поробвани или убивани.

„Колко удобно“, каза си Кесел и се зачуди дали сънят му бе просто съвпадение или пророчество. После, поддавайки се на нов порив, насочи волята си към гоблините. Резултатът го слиса.

Очевидно объркани, гоблините като един се обърнаха към невидимата мощ. Уплашени, воините извадиха тоягите и каменните хи брадви, а жените и децата се скупчиха зад тях.

Един по-едър гоблин, най-вероятно водачът им, пристъпи предпазливо напред, с тояга в ръка.

Кесел се почеса по брадичката, чудейки се докъде ли се простираше новооткритата му сила.

— Ела тук! — нареди той на гоблиновия вожд. — Не можеш да не се подчиниш.

* * *

Малко по-късно гоблините вече бяха в долчинката, макар и да страняха от кулата, докато не успеят да разберат какво точно бе това и откъде се бе появило. В началото Кесел ги остави да се дивят на великолепието на новия му дом, после отново повика вожда им, принуждавайки го да се приближи до Кришал Тирит.

Макар и против собствената си воля, едрият гоблин, напусна редиците на племето си и закрачи напред. Всяка крачка му струваше неимоверни усилия. Най-накрая спря пред основата на кулата. Не видя никаква врата, тъй като входът на Кришал Тирит оставаше скрит за очите на всички, освен обитателите на други Равнини и на онзи, комуто Креншинибон или неговият господар позволяха да влезе.

Кесел поведе ужасения гоблин през първото ниво на сградата. Когато се озова вътре, вождът сякаш се вцепени и само очите му се стрелкаха уплашено насам-натам, опитвайки се да открият някаква следа от непреодолимата мощ, която го бе призовала в тази постройка от искрящ кристал.

Магьосникът (титла, която се полагаше по право на всеки, който владееше Креншинибон, макар и Кесел досега да не бе успял да я заслужи с делата си) остави жалкото създание да почака известно време, усилвайки по този начин още повече страха му. После излезе през тайната врата, скрита зад едно от огледалата и застана на върха на стълбището. При вида на презряното същество в краката си, Кесел избухна в смях.

Когато го съзря, гоблинът видимо се разтрепери — усещаше как волята на магьосника отново го подчинява на себе си и го кара да коленичи.

— Кой съм аз? — запита Кесел създанието, което пълзеше в краката му и скимтеше.

Сила, на която вождът не можеше да се противопостави, изтръгна отговора от дълбините на съществото му:

— Господар!

5

Някой ден

С равномерна крачка Бруенор се катереше по скалистия склон, а ботушите му без никакво усилие намираха вдлъбнатините, които използваше винаги, когато се изкачваше към високия връх в южния край на долината на джуджетата. Хората от Десетте града, които често виждаха джуджето да стои замислено на възвишението, нарекоха високата каменна колона, която се издигаше на скалистия хребет Възвишение на Бруенор. На запад, точно под джуджето, се виждаха светлините на Термалайн, а отвъд тях тъмнееха водите на Маер Дуалдон и само тук-таме проблясваше светлинката от някоя рибарска лодка, чийто екипаж отказваше да се прибере преди да е уловил поне няколко едрокости пъстърви.

Тундрата, както и най-близките звезди, които искряха в нощта, вече бяха останали зад Бруенор. Пронизващият вятър, който духаше още от залез-слънце, сякаш бе изгладил и най-малката гънка от небето и Бруенор имаше чувството, че е напуснал пределите на земята.

Тук, на това място, той потъваше в блян, който неизменно го отвеждаше към древния му дом. Митрал Хол — домът на неговите предци, където се лееха реки от искрящ метал и където ковашките чукове на джуджетата вечно пееха в прослава на Морадин и Думатоин. Бруенор бе още голобрадо момче, когато народът му започна да копае твърде надълбоко и бе прогонен от тъмните твари, които обитаваха мрачните недра на земята. Сега той бе най-старият член на малобройното си племе и единственият, който бе виждал богатствата на Митрал Хол.

Бяха се установили в скалистата долина между двете най-северни езера много преди който и да било човек, освен варварите, да бе дошъл в Долината на мразовития вятър. Те бяха просто жалка останка от това, което някога бе процъфтяващо общество на джуджета; група бежанци, съсипани и смазани от загубата на родината и миналото си, чийто брой продължаваше да намалява — гинеха не само от старост, но и от скръб. Въпреки че мините в долината не бяха лоши, джуджетата сякаш бяха обречени бавно да потънат в забвение.

С появата на Десетте града, късметът най-сетне им се усмихна. Долината им се намираше на север от Брин Шандер, толкова близо до главния град, колкото и риболовните селища и хората, които постоянно воюваха както помежду си, така и срещу различни нашественици, бяха предоволни, че можеха да купуват превъзходните доспехи и оръжия, изковани от джуджетата.

Но дори и сега, когато животът им се бе подобрил значително, желанието да си възвърне древната слава на своите предци, все още изгаряше Бруенор. За него пристигането в Десетте града не бе нищо повече от временно отлагане на проблема, който нямаше да бъде напълно разрешен, докато отново не си възвърнеха Митрал Хол и не възродяха старата му слава.

— Доста е студеничка нощта, за да я прекарваме толкова нависоко, добри ми приятелю! — дочу се глас зад него.

Джуджето се обърна, за да погледне Дризт До’Урден, макар да знаеше, че мрачният елф ще е напълно невидим на тъмния фон на Грамадата на Келвин. Тук единствено тя нарушаваше монотонната линия на хоризонта. Наричаха я така, понеже приличаше на купчина камъни, струпани нарочно и наподобяваше погребална могила. Варварските предания разказваха, че някога Грамадата наистина бе служила за гроб. И наистина, долината, в която джуджетата живееха сега, ни най-малко не приличаше на естествено природно образувание. Наоколо й се простираше тундрата — равна и (макар и неплодородна) покрита с почва. Но из долината имаше съвсем малко пръст, разпръсната тук-там между натрошените скални блокове и каменните стени. Единствено в тази долина и в планината, която се издигаше в северната й част, се намираха по-големи количества скали — сякаш някое божество по погрешка ги бе сложило там преди много години, в зората на Съзиданието.

Дризт забеляза блуждаещия поглед на приятеля си:

— Отново търсиш гледки, които са живи само в спомените ти — рече елфът, който добре знаеше какво означава древното царство на предците му за Бруенор.

— Гледки, които очите ми някой ден отново ще съзрат — отвърна Бруенор. — Ще отидем там, елфе, ще видиш.

— Та ние дори не знаем пътя.

— Пътища се откриват. Но не и докато сам не ги потърсиш.

— Някой ден — пошегува се Дризт.

През няколкото години откакто се познаваха, Бруенор непрекъснато караше елфа да го придружи в опита му да открие Митрал Хол. Дризт намираше идеята за глупава — никой, с когото бе разговарял, нямаше и най-малка представа къде се намира древният дом на джуджетата, а единственото, което Бруенор си спомняше, бяха откъслечни образи от сребърните зали. Въпреки това Дризт, който знаеше колко силно Бруенор желае да се завърне в Митрал Хол, му съчувстваше и винаги отговаряше на молбите му с обещанието „някой ден“.

— Сега имаме по-важна работа — напомни му елфът.

По-рано през деня, по време на съвещанието в една от пещерите на джуджетата, Дризт им бе разказал какво беше открил.

— Значи си сигурен, че ще дойдат, така ли? — попита Бруенор.

— Нападението им ще разтърси даже камъните на Грамадата — отвърна Дризт и като излезе от сянката на планината, се присъедини към приятеля си. — И ако Десетте града не се обединят срещу тях, хората са обречени.

Бруенор приклекна и обърна поглед на юг, към светлините на Брин Шандер в далечината.

— Само че те няма да се обединят, упоритите му глупаци — промърмори той.

— Може и да го направят, ако отидете при тях.

— Не! — изръмжа джуджето. — Когат’ решат да се обединят, ние ще се бием рамо до рамо с тях и тежко на варварите тогава! Ти иди при тях, ако желаеш и наслука, ама нищо да не споменаваш за джуджетата. Пък нека да видим колко кураж им се намира на тез’ рибари!

Дризт се засмя горчиво. И двамата знаеха много добре, че в никое от поселищата (с изключение на Самотната кория, чийто представител бе Риджис) хората не му се доверяваха и дори не искаха да го виждат сред тях. Бруенор забеляза погледа на приятеля си и от него го заболя, също както недоверието на хората причиняваше болка на Дризт, макар той стоически да се опитваше да я скрие.

— Дължат ти много повече, отколкото някога ще разберат — отсече Бруенор и в погледа, който хвърли на приятеля си проблесна жал.

— Нищо не ми дължат!

— Защо те е грижа? — поклати глава джуджето. — Вечно бдиш над хора, дето хич не ги е грижа за теб. Какво им дължиш?

Дризт сви рамене — и сам той не можеше да отговори на този въпрос. Бруенор беше прав. Когато за първи път пристигна по тези земи, единственият, който му предложи приятелството си, беше Риджис. Той често придружаваше полуръста и го пазеше по време на опасните му пътувания от Самотната кория, през откритата тундра на север от Маер Дуалдон и надолу към Брин Шандер, където Риджис ходеше, за да търгува и за да присъства на съвещанията на съвета. Всъщност именно по време на едно такова пътуване те се бяха срещнали и Риджис, който бе чувал ужасяващите слухове, които се носеха за Дризт, се бе опитал да избяга от него. За щастие и на двамата, полуръстът обикновено подхождаше непредубедено към другите и предпочиташе сам да си създава мнения за тях. Не мина много време и двамата станаха близки приятели.

Но и до ден-днешен Риджис и джуджетата си оставаха единствените, които смятах елфа за приятел.

— Не знам защо ме е грижа — честно отвърна Дризт.

Мисълта му отново се насочи към родните земи, където верността бе просто средство, с което да надвиеш общия враг.

— Може би ме е грижа, защото се опитвам да бъда различен от своя народ — заговори той, колкото на Бруенор, толкова и на себе си. — А може би ме е грижа, защото съм различен от своя народ. Може би приличам повече на вас, които живеете на повърхността… или поне така се надявам. Тревожа се за тях, защото имам нужда от нещо, на което да държа. А и ти не си толкова различен, Боен чук. Безпокоим се, та да не се окаже, че животът ни няма никакъв смисъл.

Бруенор го погледна с любопитство.

— Можеш и да отричаш чувствата си към жителите на Десетте града пред мен, но не можеш да ги скриеш от самия себе си.

— Ха! — изсумтя Бруенор. — Естествено, че се тревожа — моят народ има нужда от търговията с тях.

— Инат си — промърмори елфът и се усмихна многозначително. — Ами Кати Бри? Какво ще кажеш за човешкото момиче, което остана сираче след онази битка в Термалайн? Изоставеното момиченце, което ти прибра и отгледа като собствено дете?

Бруенор бе благодарен, че нощният мрак скри издайническата червенина, която плъзна по лицето му.

— Тя все още живее с теб — продължи Дризт — макар че — това дори и ти не би могъл да отречеш — отдавна вече може да се върне при народа си. Да не би случайно да държиш на нея, резки ми приятелю?

— О! Я си затваряй устата — изръмжа джуджето. — Тя просто върши домакинската работа и прави живота ми малко по-лесен и хич недей да ставаш сантиментален!

— Инат си — повтори Дризт, този път малко по-силно.

Оставаше му още един коз:

— Ами аз? Джуджетата не обичат много даже и елфите на светлината, какво остава пък за мрачните. Как тогава ще ми обясниш приятелството си. Аз нямам нищо освен собственото си приятелство, което да ти предложа в замяна. Защо те е грижа за мен?

— Ами… ти ми носиш вести, когато… — Бруенор млъкна, съзнавайки, че Дризт го бе поставил натясно.

Ала елфът не настоя повече.

Обгърнати в тишина, двамата приятели седяха и гледаха как светлините в Брин Шандер гаснеха една след друга. Въпреки че си даваше вид на безчувствен, Бруенор не можеше да не признае пред себе си колко истина се съдържаше в думите на приятеля му — той наистина се бе привързал към хората, които се бяха заселили по бреговете на трите езера.

— Какво смяташ да правиш тогава? — запита джуджето най-накрая.

— Да ги предупредя — отвърна Дризт. — Ти подценяваш съседите си, Бруенор. Те са замесени от по-жилаво тесто, отколкото смяташ.

— Вярно е — съгласи се джуджето. — Само че аз повече се притеснявам за нрава им. Всеки ден ги виждаме как се бият и все зарад проклетата риба. Тез’ хора ги интересува само техния собствен град, пък останалите — гоблините ги взели. Сега трябва да ми докажат, на мен и на моя народ, че могат да се бият не само помежду си.

Дризт не можеше да отрече, че наблюденията на Бруенор бяха напълно верни. През последните няколко години, след като пъстървата започна да обитава по-дълбоките части на езерата и стана по-трудна за улавяне, съперничеството между рибарите стана още по-ожесточено. За сътрудничество между градовете не можеше да става и дума — всяко поселище се опитваше да вземе връх над съседите си.

— След два дни в Брин Шандер ще има съвет — продължи Дризт. — Вярвам, че все още можем да изпреварим варварите и макар да се боя от всяко забавяне, не мисля, че можем да съберем представителите на градовете по-рано. Точно толкова ще ми трябва и за да успея да обясня на Риджис какво трябва да направи, защото именно той ще съобщи на останалите от съвета за предстоящото нападение.

— Къркорещия корем? — изсумтя Бруенор (това беше името, което самият той бе измислил заради ненаситния апетит на полуръста). — Той присъства на съвещанията само, за да поддържа стомаха си пълен. В неговите думи ще се вслушат още по-малко, отколкото в твоите, елфе.

— Подценяваш полуръста — отвърна Дризт — и още повече — жителите на Десетте града. И недей забравя, че той притежава рубина!

— Ами! Това си е просто едно красиво камъче и нищо повече. Държал съм го с ей тези две ръце, пък никаква магия не видях.

— Магията е прекалено неуловима за очите на едно джудже — изсмя се Дризт — и навярно недостатъчно силна за дебелата ти глава. Но тя съществува — съвсем ясно я виждам, а и знам какво се говори за такива камъни. Риджис може и да повлияе на Съвета много повече, отколкото си мислиш и със сигурност повече, отколкото аз бих могъл. Нека се надяваме, че ще успее, макар и двамата да знаем, че някои от представителите в Съвета ще се противопоставят на всеки план, предвиждащ съвместни действия на градовете — дали поради надменното си желание за независимост на всяка цена или пък защото вярват, че едно варварско нападение над техните по-слабо защитени съперници в действителност би било добре дошло за собствените им амбиции. Брин Шандер си остава ключът към всичко, но единственият шанс да го накараме да се включи, са големите риболовни градове — и най-вече Таргос — също да се присъединят.

— Източен пристан ще помогне, т’ва е сигурно — рече Бруенор. — Те все приказват как поселищата трябва да се обединят.

— И Самотната кория ще се присъедини, нали Риджис им е представител. Обаче Кемп Таргоски със сигурност смята, че стените, които обграждат града му, ще съумеят да възпрат нападението на варварите, докато съперникът му Термалайн, много трудно ще устои на варварските орди.

— Хич не го виждам Кемп как би се присъединил към каквото и да било, в което участва и Термалайн. А пък без Таргос, Кьониг и Диневал също ще откажат да се включат.

— Именно тук е ролята на Риджис — обясни елфът. — Вярвай ми, рубинът е способен на невероятни неща.

— Пак говориш за силата на камъка — отвърна джуджето. — Обаче Къркорещия корем твърди, че старият му господар имал цяла дузина такива камъчета. Могъщата магия надали върви в комплекти по дванайсет.

— Риджис каза, че господарят му имал дванадесет подобни камъка — поправи го Дризт. — Всъщност, полуръстът няма как да знае дали всички останали или въобще някой от тях също притежава магическа сила.

— Че защо тогава онзи е дал на Къркорещия корем единствения си камък, надарен със сила?

Дризт не отговори, но мълчанието му скоро наведе Бруенор на единственото възможно обяснение. Риджис си имаше свои начини да получава неща, които не му принадлежаха и макар да бе обяснил, че камъкът му бе подарък…

6

Бран Шандер

Брин Шандер се различаваше от всички останали поселища в Десетте града. Неговият флаг се развяваше гордо на върха на един хълм сред сухата тундра между трите езера, малко под най-южната част на долината на джуджетата. Никакви кораби не плаваха под това знаме, градът не притежаваше нито едно пристанище на езерата и все пак нямаше и най-малко съмнение, че това бе не само географският, но и търговският център на областта.

Именно тук пристигаха повечето от търговските кервани от Лускан, тук идваха, за да търгуват джуджетата, тук живееха и повечето занаятчии, резбари и бижутери. Единственият по-важен фактор за процъфтяването на един град в близост до Брин Шандер, бе само количеството риба, което жителите му успяват да уловят. Ето защо, разположените на югоизточния бряг на Маер Дуалдон, Термалайн и Таргос, както и Каер Кьониг и Каер Диневал, заемащи западния бряг на езерото Диншиър — четири града, които се намираха на по-малко от ден път от Брин Шандер — бяха най-големите риболовни центрове.

Брин Шандер бе обграден от високи стени, които го предпазваха както от свирепите ветрове, така и от нападенията на варварите и гоблините. Ниските дървени къщи приличаха на тези в останалите поселища, само дето в Брин Шандер бяха разположени по-близо една до друга и често пъти бяха пригодени така, че в една сграда да могат да живеят няколко семейства. Макар и пренаселен, градът все пак предлагаше доста удобства и сигурност и беше най-близкото подобие на цивилизация, което човек можеше да открие из тези диви и пусти земи, простиращи се на повече от четиристотин мили.

Звуците и миризмите, които посрещаха Риджис всеки път, когато прекрачеше обкованите с желязо дървени порти на главния град, винаги го изпълваха с наслада. Макар и не толкова силни, колкото в големите южни градове, шумът и виковете, изпълващи пазарите на Брин Шандер, както и изобилието по уличните сергии, му напомняха за времето, когато живееше в Калимпорт. Точно като в Калимпорт и по улиците на Брин Шандер можеха да се срещнат представители на всички раси, които живееха в Царствата. Високите смугли обитатели на пустинята се смесваха със светлокожите пътешественици от Муншаес, а шумните истории за битки и любовни завоевания, с които мургавите южняци и яките планинци се хвалеха из многобройните пивници, можеха да се чуят на всеки ъгъл.

Риджис жадно поглъщаше всичко това — макар мястото да бе различно, шумовете бяха съвсем същите. Когато, вървейки по стръмните улички, затвореше очи, почти успяваше отново да почувства онова удоволствие от живота, което познаваше от годините, прекарани в Калимпорт.

Този път обаче работата на Риджис бе толкова сериозна, че угнетяваше дори и неговия винаги приповдигнат дух. Мрачните вести, които Дризт бе донесъл, го ужасяваха, а и мисълта, че именно той трябва да ги съобщи на Съвета го притесняваше.

Полуръстът мина покрай разкошната къща, в която живееше Касиус, говорителят на Брин Шандер. Разположена далеч от шумните пазарски улици, украсена с високи колони и изящен барелеф, това бе най-голямата и богата постройка в Десетте града. Първоначално сградата бе построена за събранията на Съвета, но когато интересът към тях постепенно замря, Касиус, къде с помощта на хитрост, къде с по-груби способи, бе успял да си присвои замъка и да го превърне в своя резиденция. Съветът трябваше да се премести в един празен склад, сгушен в покрайнините на града. Някои от останалите му членове се бяха възпротивили на тази промяна, но макар че когато ставаше дума за въпроси от обществено значение, риболовните градове можеха да оказват някакво влияние над главния град, когато се отнасяше до по-маловажни неща, те не можеха да направят кой знае какво. Касиус много добре разбираше какво искат неговите съграждани, а знаеше и как да накара повечето от останалите поселища да му се подчиняват. Армията на Брин Шандер можеше да разбие обединените войски на пет от останалите града, а пък връзките с големите южни пазари се държаха единствено от подчинени на Касиус хора. Останалите членове на Съвета можеха да си мърморят срещу новата сграда, но зависимостта им от главния град не им позволяваше да предприемат каквито и да било мерки срещу Касиус.

Риджис влезе в малката заличка последен. Погледна към деветимата мъже, седнали зад заседателната маса и си помисли колко не на място изглеждаше сред тях. Бяха го избрали за член на Съвета, защото никой друг в Самотната кория не се интересуваше от длъжността, докато останалите членове бяха спечелили мястото си благодарение на храбри и героични дела. Те бяха водачите на своите градове, хората, които се грижеха за организацията и сигурността им. Всеки от тях бе преживял десетки битки — гоблиновите и варварските нападения тук се срещаха по-често, отколкото слънчевите дни. В Долината имаше едно простичко правило — ако не можеш да се биеш, няма да оцелееш, а членовете на Съвета бяха едни от най-добрите воини на Десетте града.

Досега Риджис никога не бе чувствал притеснение от представителите на останалите градове, тъй като обикновено нямаше какво да каже на тези съвещания. Самотната кория беше усамотен градец, сгушен сред гъста, елова горичка, който не искаше нищо от никого. А и останалите три града, разположени на Маер Дуалдон, не се интересуваха особено от градчето и неколцината рибарски лодки, които представляваха целия му флот. Риджис никога не изказваше мнения, освен ако не се налагаше и винаги внимаваше да гласува заедно с мнозинството, а когато Съветът бе разделен на две, полуръстът просто подкрепяше искането на Касиус. В Десетте града нямаше как да сбъркаш, ако следваш Брин Шандер.

Днес обаче Риджис бе притеснен. Мрачните вести, които носеше, можеха да го превърнат в мишена за грубите им действия и гневните им избухвания. Той съсредоточи вниманието си върху двамата най-могъщи членове на Съвета — Касиус от Брин Шандер и Кемп Таргоски — които седяха начело на масата и говореха помежду си. Кемп беше здравеняк със свиреп вид, не особено висок, но як, с жилести, загрубели ръце и с твърдо държание, което стряскаше както враговете, така и приятелите му.

За разлика от него, Касиус изобщо не приличаше на воин. Той бе дребен, с добре подстригана сива коса и винаги гладко избръснат, а големите му ясносини очи бяха винаги спокойни. Но у никого, който видеше представителя на Брин Шандер да издига меча си в битка и да командва хората си на бойното си поле, не оставаше и капчица съмнение относно бойните умения и храбростта на Касиус. Риджис искрено го харесваше, но все пак винаги внимаваше да си няма много вземане-даване с него, тъй като той бе известен с това, че винаги получава нещата, които иска, дори и за сметка на другите.

— Тишина в залата! — нареди Касиус и потропа с чукчето си по масата.

По традиция, председателят на Съвета трябваше да открие заседанието, спазвайки Формалностите — набор от различни обръщения и официални предложения, първоначално предназначени да придадат на заседанията дух на значимост, който да впечатли и смути недодяланите представители, които някои от по-отдалечените общности понякога изпращаха. Но днес, когато ролята на Съвета бе започнала да запада, единственото, за което служеха Формалностите, бе да протакат края на заседанията — за всеобщо неудоволствие на всички, които взимаха участие в тях. Ето защо, списъкът с Формалностите постоянно намаляваше и дори се говореше, че може да бъде премахнат изцяло.

Когато най-сетне приключи с тях, Касиус насочи вниманието си към същината на заседанието.

— Първата точка в дневния ни ред — рече той, без дори да поглежда към бележките, които бяха разпръснати на масата пред него, — засяга спора между двата града на езерото Диншиър — Каер Кьониг и Каер Диневал. Както виждам, Дорим Лугар, представителят на Каер Кьониг, е донесъл документите, които ни обеща при предишното ни събрание и затова му давам думата. Представителю Лугар.

Дорим Лугар, мършав, смугъл мъж, чийто неспокоен поглед непрестанно шареше наоколо, почти подскочи, когато му дадоха думата.

— В ръката си държа — провикна се той, стиснал парче стар пергамент във вдигнатия си юмрук — оригиналното споразумение между Каер Кьониг и Каер Диневал, подписано от водачите на двата града, включително — тук той размаха обвинително пръст срещу представителя на Каер Диневал — и твоя собствен подпис, Йенсин Брент!

— Споразумение, подписано във време на приятелство и добронамереност — отвърна Брент, млад, русокос мъж, с невинно лице, което често му даваше превъзходство над хората, които го смятаха за наивен. — Отвори документа, представителю Лугар и нека останалите членове на Съвета го видят. Нека видят, че там изобщо не се споменава Източен пристан.

При тези си думи Брент се огледа наоколо:

— По времето, когато решихме да разделим езерото на две и подписахме това споразумение, Източен пристан трудно можеше да се нарече дори селце — за кой ли път започна да обяснява той. — Та те нямаха дори и една рибарска лодка!

— Представители! — извика Дорим Лугар, изваждайки някои от хората от дрямката, която бе започнала да ги наляга.

Този спор се водеше вече четири заседания, без някакъв особен напредък, а въпросът, за който ставаше дума, представляваше интерес единствено за представителите на Каер Кьониг, Каер Диневал и Източен пристан.

— Очевидно е, че Каер Кьониг не може да носи отговорност за разрастването на град Източен пристан — продължи Лугар. — Кой можеше да предположи, че ще се появи Източния път? — запита той, говорейки за правия, гладък път до Брин Шандер, който жителите на Източен пристан бяха построили.

Това се бе оказало хитър ход и бе донесло големи печалби на малкия градец, разположен в югоизточния край на брега. Съчетанието от приятна усамотеност и бърз достъп до главния град, бе превърнало Източен пристан в най-бързо развиващото се поселище на Десетте града, а броят на риболовните му лодки почти бе достигнал флота на Каер Диневал.

— Кой наистина? — възкликна Брент, а спокойният му вид за първи път отстъпи място на леко раздразнение. — Очевидно е, че разрастването на Източен пристан води до все по-свирепа борба за водите в южната част на езерото, докато Каер Кьониг необезпокоявано продължава да плава из северните му части. И въпреки това, Каер Кьониг не желае да води преговори за нова подялба на езерото, която да премахне тази несправедливост. Ние не можем да се развиваме, когато сме поставени в такива условия.

Риджис знаеше, че трябва да предприеме нещо преди разпрата между двамата да излезе извън контрол. Две от предишните заседания на Съвета бяха прекратени поради яростните спорове между тях, а Риджис не можеше да си позволи заседанието да свърши преди да им е казал за надвисналата заплаха.

Поколеба се за миг, но бързо си припомни, че няма друг избор и трябва да изпълни мисията си — ако си замълчеше, със сигурното му убежище бе свършено. Въпреки че Дризт бе напълно сигурен в силата, на която полуръстът бе господар, Риджис не можеше току-така да се отърве от съмненията си относно магията, която неговият камък притежаваше. И все пак именно поради несигурността си (тази така характерна за неговата раса черта) полуръстът сляпо се довери на преценката на приятеля си. Елфът несъмнено бе по-мъдър от всеки, когото Риджис бе срещал през живота си и бе преживял неща, които надминаваха всичко, което полуръстът някога бе чувал. Сега бе моментът да действа и той бе решен да направи всичко по силите си, за да осъществи плана на Дризт.

Пръстите му се сключиха около малкото дървено чукче, което лежеше на масата пред него. Непознатият досег го накара да осъзнае, че това беше първият път, когато му се налагаше да използва малкия предмет. Той почука леко пред себе си, но останалите бяха прекалено погълнати от шумната караница, която бе избухнала между Брент и Лумар. Риджис отново си напомни колко важна бе новината на елфа и смело стовари чукчето върху масата.

Изумени, останалите членове на Съвета незабавно се извърнаха към него. Полуръстът рядко говореше на събранията и то само, когато му задаваха директен въпрос.

Касиус удари по масата с председателското чукче:

— Съветът дава думата на Представител… ъъ… на представителя на Самотната кория — изрече той, опитвайки се да приеме искането на Риджис насериозно.

— Уважаеми представители, — неуверено започна той — при цялото ми уважение към почитаемите представители на Каер Кьониг и Каер Диневал и макар да осъзнавам сериозността на техния спор, твърдо вярвам, че сега имаме да обсъждаме един много по-належащ въпрос.

Прекъсването вбеси Брент и Лумар, но останалите гледаха към него с любопитство.

„Не е зле като за начало“, помисли си Риджис, „успях да им прикова вниманието.“

После прочисти гърлото си, опитвайки се да говори по-спокойно и убедително:

— Научих извън всякакво съмнение, че варварските племена се готвят за голямо нападение срещу Десетте града!

Това трябваше да прозвучи драматично, ала пред себе си Риджис видя само деветима равнодушни и леко объркани мъже.

— Освен ако не се обединим — все така настоятелно продължи той, — ордите ще опустошат градовете ни един по един, погубвайки всеки, който се осмели да им се противопостави.

— Несъмнено, представителю Риджис — обади се Касиус с глас, който трябваше да бъде успокоителен, но всъщност прозвуча снизходително — и друг път сме устоявали на варварските набези. Не виждам причина…

— Не и този път — прекъсна го полуръстът. — Досега не е имало такова нападение. Всички племена са се обединили. Всички набези досега изправяха едно варварско племе срещу цял град и ние лесно се справяхме с тях. Но как би могъл Термалайн или Каер Кьониг, или дори Брин Шандер да устои на мощта на обединените племена от Долината на мразовития вятър?

Някои от членовете на Съвета се облегнаха назад, размишлявайки върху думите на полуръста, докато останалите заприказваха помежду си — някои с притеснение, други — с гняв и недоверие. Най-накрая Касиус призова всички към тишина.

Тогава, с характерния си наперен вид, Кемп Таргоски бавно се надигна от своето място:

— Мога ли да взема думата, приятелю Касиус — подчертано учтиво запита той. — Може би ще успея да представя това мрачно изказване в подходяща светлина.

Когато планираха действията на полуръста пред Съвета, Риджис и Дризт бяха обсъждали различните възможности за съюзяване между отделните градове. Знаеха, че Източен пристан — град, основан и процъфтяващ на принципа на братството между отделните поселища на Десетте града — горещо ще приветства идеята за обща защита срещу варварските орди. Термалайн и Самотната кория — двата най-лесно достъпни и поради тази причина, най-често нападани града — с готовност щяха да приемат всяко предложение за помощ.

Въпреки това дори Агорвал, представителят на Термалайн, който можеше само да спечели от един такъв съюз, щеше да си замълчи, ако Кемп Таргоски откажеше да приеме плана. Таргос бе най-големият и най-могъщият измежду деветте риболовни града, а флотът му бе два пъти по-многоброен от тези на останалите градове.

— Почитаеми представители — започна Кемп, навеждайки се напред така, че да изглежда още по-едър в очите на останалите. — Нека чуем повече за това нападение, преди да започнем да се притесняваме. Достатъчно пъти сме отблъсквали варварски (а и още по-страшни) нашественици, за да знаем, че защитата и на най-малкия от градовете ни е напълно сигурна.

Риджис усети как притеснението му нараства с всяка дума, която Кемп изричаше и която целеше да подкопае достоверността на разказа му. Още в началото Дризт бе разбрал, че Кемп Таргоски бе ключът към успеха на плана им, но Риджис го познаваше по-добре от елфа и много добре знаеше, че таргосецът нямаше да се остави да бъде убеден толкова лесно. Той самият сякаш олицетворяваше грубите методи, които градът му използваше — беше едър и заплашителен и често го обземаха внезапни пристъпи на сляпа ярост, които стряскаха дори и Касиус. Риджис се бе опитал да откаже Дризт от намеренията му, но елфът беше непреклонен:

— Ако Таргос реши да се съюзи със Самотната кория — обясняваше той — Термалайн с готовност ще се присъедини и Бремен, последният от четирите града на това езеро, няма да има друг избор, освен да тръгне с тях. Брин Шандер със сигурност няма да се противопостави на съюза на четирите града на най-голямото и богато езеро, а с Източен пристан ще станете шест и ще имате мнозинство.

Останалите нямаше да имат друга възможност, освен да се присъединят към съюза. Дризт вярваше, че Каер Кьониг и Каер Диневал, опасявайки се, че по този начин Източен пристан може да получи специални привилегии в Съвета, щяха да разиграят същинско представление, за да покажат лоялността си и да си спечелят благоразположението на Касиус. Добра медовина и Дуганова бърлога (двата града, разположени на Езерото на алените води) макар да бяха в относителна безопасност, нямаше да посмеят да се противопоставят на останалите осем поселища.

Но всичко това си оставаше само едно многообещаващо предположение, осъзна Риджис, когато видя Кемп Таргоски да се взира яростно в него от другата страна на масата. Дризт бе напълно прав в предположението си, че най-голямата пречка за съюза щеше да бъде таргосецът. В дързостта си силният град може би даже вярваше, че може да устои на всяко нападение на варварите. А ако наистина съумееше да оцелее, унищожаването на някои от основните му съперници можеше да се окаже много печелившо.

— Казваш само, че си научил за предстоящо нападение — обърна се Кемп към него. — Откъде ли би могъл да се добереш до тази толкова важна и, без съмнение, трудна за намиране информация?

Риджис усети как по челото му изби пот. Много добре знаеше накъде бие Кемп, но нямаше как да скрие истината.

— Научих я от един приятел, който често пътува из тундрата — честно отвърна той.

— Елфът на мрака?

Изпънал врат към Кемп, извисяващ се над главата му, Риджис скоро усети, че заема отбранително положение. Веднъж баща му го бе предупредил, че общуването с хората винаги ще го поставя в неизгодно положение, тъй като те буквално щяха да го гледат отвисоко, точно както правеха с децата си. В мигове като този, Риджис болезнено силно усещаше колко прав бе той. Полуръстът избърса потта, която се стичаше по лицето му, а в това време Кемп продължаваше:

— Не знам за вас, но лично аз — той се засмя, за да покаже колко абсурдно бе предупреждението на полуръста — имам твърде много работа за вършене, та да търся някоя дупка, където да се скрия, само заради думите на някакъв си елф на мрака.

После отново се разсмя и този път не беше единственият.

Арговал от Термалайн се опита да окаже неочаквана подкрепа на Риджис:

— Може би трябва да оставим представителя на Самотната кория да продължи. Ако думите му са верни…

— Думите му са ехо на лъжите на един елф на мрака! — изръмжа таргосецът. — Не ги слушайте! Много пъти досега сме отблъсквали нападенията на варварите и…

На свой ред и Кемп бе прекъснат от Риджис, който внезапно скочи върху заседателната маса. Това бе най-опасната част от плана на Дризт. Елфът бе напълно уверен в успеха й и я бе описал съвсем спокойно, сякаш това беше най-лесното нещо на този свят. Ала Риджис през цялото време усещаше, че всичко виси на косъм. Той сключи ръце зад гърба си и се опита да изглежда така, сякаш държи положението под контрол, та Касиус да не успее да реагира на необичайните му действия.

Докато Арговал говореше, Риджис бе нахлузил верижката с рубина на врата си сега камъкът блестеше на гърдите му, докато той се разхождаше напред-назад върху масата сякаш тя бе личната му сцена.

— Какво знаете вие за елфа, та да му се подигравате по този начин? — обърна се той към тях и най-вече към Кемп. — Може ли някой от вас да ми посочи макар и един човек, когото елфът е наранил? Не може! Вие го наказвате заради греховете на народа му, а замисляли ли сте се, че Дризт До’Урден живее между нас именно, защото е отхвърлил нравите на народа си?

Тишината в залата означаваше, че речта му бе или впечатляваща, или абсурдна. Което и да беше вярно, Риджис със сигурност не беше толкова дързък, да си въобразява, че една малка реч е достатъчна, за да изпълни задачата си.

Той направи няколко крачки и застана пред Кемп. Сега той беше този, който гледаше отвисоко, но таргосецът изглеждаше така, сякаш всеки момент ще избухне в смях.

Полуръстът трябваше да действа бързо. Приведе се напред и повдигна ръка към лицето си, сякаш за да се почеше, но истинската му цел бе да разлюлее верижката с висящия на гърдите му рубин. После замълча и търпеливо отброи миговете — точно както Дризт му бе казал. Минаха десет секунди, а Кемп все така не мигваше. Според Дризт това трябваше да е достатъчно, но Риджис, учуден и дори малко обезпокоен от лекотата, с която изпълни задачата си, почака още десет секунди преди да се осмели да провери дали Дризт щеше да се окаже прав.

— Не може да не разбирате колко мъдро би било да се приготвим да отблъснем нападението им — спокойно изрече той.

После прошепна, така че само Кемп да може да го чуе:

— Тези хора очакват да ги поведеш, велики Кемп. Един такъв съюз само ще затвърди положението и славата ти.

Резултатът беше поразителен.

— Може би в думите на полуръста се крие повече истина, отколкото си мислехме в началото — механично отвърна таргосецът, а втренченият му поглед не се отделяше от рубина.

Изумен, Риджис се изправи и бързо мушна камъка обратно под жилетката си. Кемп поклати глава, сякаш искаше да се отърси от някакъв странен сън и потърка сухите си очи. Не можеше да си спомни какво се бе случило през последните няколко мига, но думите на полуръста вече се бяха запечатали дълбоко в съзнанието му. За своя изненада, Кемп откри, че мнението му се бе променило.

— Нека се вслушаме в думите на Риджис — заяви той високо. — Един такъв съюз не може да ни навреди по никакъв начин, а последиците от бездействието ни могат да се окажат пагубни.

Бързайки да се възползва от положението, Йенсин Брент скочи от мястото си.

— В думите на представителя Кемп има много мъдрост — рече той. — И знайте, че народът на Каер Диневал, който винаги е поддържал обединените усилия на всички жители на Десетте града, ще бъде горд да е част от армията, която ще отблъсне варварските орди!

Точно както Дризт бе предвидил, останалите членове на Съвета побързаха да се присъединят към Кемп, а Дорим Лугар разигра още по-голямо представление и от Брент, в желанието си да демонстрира своята лоялност.

Имаше с какво да се гордее Риджис, когато по-късно същия ден напусна Съвета, а надеждата, че Десетте града ще оцелеят, отново се завърна. Въпреки това, мислите му бяха изцяло обсебени от мощта, която се криеше в рубина му и последиците от нея. Полуръстът се опитваше да открие най-сигурния начин, по който да използва новооткритата си сила, за да се сдобие с печалба и удобства.

„Колко мило от страна на Пук паша да ми даде точно този камък“, рече си той, докато излизаше през главната порта на Брин Шандер и се насочваше към мястото, където трябваше да го чакат Бруенор и Дризт.

7

Бурята се задава

Тръгнаха призори и всички птици и зверове по пътя, дори и свирепите снежни хора побягнаха пред яростния им устрем. Замръзналата земя пращеше под тежките им стъпки, а неспирният шепот на вятъра бе удавен от мощната им песен — песента на бога на битките.

Дълго след като падна нощта крачиха те и потеглиха още преди първите утринни лъчи — повече от две хиляди варварски воини, жадни за кръв и победа.

* * *

Високо в северната част на Грамадата на Келвин, плътно увит в наметалото си, в опит да се предпази от свирепия вятър, който свиреше из каменните блокове, седеше Дризт До’Урден. Елфът бе прекарал всички нощи след заседанието на Съвета в Брин Шандер тук, а лавандуловите му очи се взираха в тъмната степ, търсейки първите признаци на приближаващата буря. По настояване на Дризт, Бруенор бе уредил Риджис да стои на пост заедно с него. И сега, свит между два скални къса, полуръстът се опитваше да избяга от хапещия вятър.

Ако имаше избор, Риджис хиляди пъти би предпочел да лежи сгушен в топлото си легло в Самотната кория, заслушан в тихото шумолене на клонките, полюлявани от вятъра. Той обаче разбираше, че като представител от него се очакваше да помогне за осъществяването на плана, който бе предложил пред Съвета.

Представителите на останалите градове, както и Бруенор, който също участваше във военните съвещания като говорител на джуджетата, много скоро разбраха, че полуръстът нямаше да им бъде от особена полза при организирането на защитата и съставянето на бойните планове. Ето защо, когато Дризт каза на Бруенор, че има нужда от пратеник, който да стои на пост с него, джуджето побърза да предложи Риджис за доброволец.

И сега полуръстът бе напълно нещастен. Ръцете и краката му се бяха вкочанили от студа, а от седенето сред твърдите камъни го болеше гърбът. Това беше третата му нощ на пост и той не спираше да мърмори, като от време на време разнообразяваше вайканията си с някоя и друга кихавица. През цялото време Дризт стоеше неподвижен и сякаш не забелязваше студа и вятъра — за него дългът стоеше преди всяко неудобство, което тялото му би могло да изпитва.

— Колко още трябва да чакаме? — мрънкаше Риджис. — Някоя сутрин, може би още утре, ще ни открият в проклетата планина, мъртви и вкочанени!

— Не бой се, малки приятелю! — засмя се елфът. — Чуй вятъра — зимата идва. И варварите ще дойдат скоро, опитвайки се да изпреварят първите снегове.

Още докато говореше, Дризт съзря с крайчеца на окото си едва-едва забележима светлинка. Той скочи от мястото си така внезапно, че полуръстът се сепна и се обърна натам, откъдето идваше светлинката. Всеки негов мускул бе нащрек, а очите му се взираха в мрака, търсейки потвърждение на подозрението му.

— Какво… — започна Риджис, но елфът му даде знак да мълчи.

Ново пламъче трепна на хоризонта.

— Желанието ти се сбъдна — убедено рече той.

— Тук ли са вече? — прошепна полуръстът, чието зрение в тъмното изобщо не можеше да се мери с това на Дризт.

Дризт постоя още няколко минути, опитвайки се да прецени какво разстояние го дели от лагерните огньове и да пресметне за колко време варварите щяха да достигнат целта си.

— Върви при Бруенор и Касиус, малки приятелю — рече той накрая, — и им кажи, че ордата ще бъде в Бременския проход утре по пладне.

— Ела с мен — каза му Риджис. — Те няма да те изхвърлят, когато носиш такава важна вест.

— Трябва да свърша нещо по-належащо — отвърна елфът. — Върви сега! И предай на Бруенор — запомни добре, само на Бруенор! — че ще го чакам при Бременския проход по изгрев.

С тези думи Дризт потъна в мрака. Чакаше го дълъг път.

— Къде отиваш? — провикна се Риджис след него.

— Да намеря хоризонта! — долетя от тъмата на нощта.

След него остана само шепотът на вятъра.

* * *

Когато Дризт достигна стана им, варварите току-що се бяха настанили. Толкова близо до Десетте града воините бяха нащрек — първото нещо, което елфът забеляза, бе многобройната стража. Само че огньовете им вече догаряха и нощта бе настъпила. А нощта принадлежеше на Дризт. Въпреки уменията си, постовете не можеха да се мерят с елфа, израснал в един свят без светлина и чиято магия можеше да сътвори непрогледна тъма, която обгръща като мантия и която и най-зорките очи не могат да пробият. Невидим като сянка в нощта и с тихи котешки стъпки, Дризт мина покрай стражата и навлезе във вътрешността на бивака.

Само преди час в лагера ечаха песните на варварите, обсъждаше се предстоящата битка, но дори възбудата и жаждата за кръв, които туптяха във вените им, не можеха да надвият умората от дългия поход. Повечето мъже бяха дълбоко заспали и равномерното им дишане успокояваше елфа, докато се прокрадваше между тях, опитвайки се да открие вождовете, които несъмнено обсъждаха последните подробности от бойните си планове.

В лагера бяха опънати няколко палатки, но само пред една от тях имаше стражи. Тя беше затворена, но Дризт виждаше светлината на свещите, които горяха вътре и чуваше грубите, гневни гласове, които се носеха от вътрешността й. Елфът се промъкна крадешком зад нея. За щастие, никому не бе разрешено да легне близо до тази палатка, така че наоколо нямаше никой. Като предпазна мярка, Дризт извади статуетката на пантерата от раницата си. След това с тънката си кама проби малка дупка в кожената палатка и надникна вътре.

Там имаше осмина мъже — седемте варварски вожда и един дребен, тъмнокос човек, за когото Дризт бе сигурен, че не идва от Севера. Насядали в полукръг около южняка, вождовете го разпитваха за местността и силите, срещу които щяха да се изправят на другия ден.

— Първо трябва да унищожим града в гората — настояваше най-едрият от вождовете, който носеше знака на Лоса и навярно бе най-огромният човек, когото Дризт някога бе срещал. — После може да се придържаме към твоя план и да се насочим към града, наречен Брин Шандер.

Дребният южняк изглеждаше бесен, но дори и Дризт виждаше, че страхът му от едрия вожд укроти отговора му:

— Велики кралю Хийфстааг — внимателно започна той, — ако рибарските лодки забележат опасността и успеят да стигнат до сушата преди да се доберем до Брин Шандер, зад яките стени на града ще ни посрещне войска, която превъзхожда по многочисленост нашите воини.

— Войска от слабовати южняци! — презрително изсумтя Хийфстааг, гордо излъчвайки огромните си гърди.

— Могъщи кралю, уверявам те, че моят план напълно ще задоволи жаждата ти за южна кръв — отвърна тъмнокосият мъж.

— Говори тогава, де Бернезан от Десетте града. Покажи пред хората ми колко струваш.

Дризт успя да забележи, че последните думи стреснаха онзи, когото наричаха де Бернезан — в тона на варварския крал ясно се долавяше презрението, което изпитваше към южняка. Като знаеше какво бе отношението на варварите към чужденците, Дризт осъзна, че и най-малката грешка по време на битката, щеше да струва живота на дребния човек.

Де Бернезан извади един свитък от ботуша си и го разви пред очите на варварските крале. Това бе карта — не особено добра и начертана доста грубовато — но въпреки треперенето на ръката, която я държеше, елфът успя да различи, че няколкото точици върху нея без всякакво съмнение изобразяваха Десетте града.

— На запад от Грамадата на Келвин — обясняваше де Бернезан, прокарвайки пръст по западния бряг на най-голямото езеро — се простира висок проход, който отива на юг между Маер Дуалдон и планината. Оттам, където се намираме ние, това е най-прекият път към Брин Шандер. И именно това е пътят, по който трябва да поемем според мен.

— Тогава първият град, който ще превземем, трябва да бъде градът на езерото — заяви Хийфстааг.

— Това е Термалайн, риболовен град — отвърна де Бернезан. — Когато минем оттам, всички ще бъдат в езерото и в града няма да има никой. Няма да има с кого да се бием.

— Жив враг няма да остане след нас! — провикна се Хийфстааг и неколцина от останалите вождове се присъединиха към него.

— Разбира се, че не — рече южнякът. — Но да се превземе Термалайн докато мъжете са излезли в езерото, няма да бъде особено трудно. Нека крал Хаалфдейн и воините на Мечката опустошат града, а останалите бойци, водени от теб и крал Беорг, да продължат към Брин Шандер. Заревото на горящия град бързо ще привлече целия флот на Термалайн, пък и на останалите градове на Маер Дуалдон, към пристанището, където крал Хаалфдейн с лекота ще ги разбие. Жизненоважно е да ги държим далеч от укрепения Таргос. Жителите на Брин Шандер няма да успеят да получат помощ от останалите езерни градове навреме и ще трябва да поемат нашия удар сами. Племето на Лоса ще изпрати своите воини към подножието на хълма, върху който се намира градът, за да отреже пътя им за бягство и да им попречи да получат подкрепления в последния момент.

Дризт внимателно следеше южняка, докато той чертаеше пътя на варварите върху картата и в бързия му ум се зараждаше план за защита. Хълмът на Брин Шандер не бе особено висок, но пък за сметка на това бе твърде широк, което означаваше, че варварите, които щяха да го заобиколят, щяха да се окажат на доста голямо разстояние от основната част на войската си.

И от възможността да получат подкрепления.

— Градът ще бъде наш още преди залез-слънце! — победоносно завърши де Бернезан. — И воините ще пируват с най-богатата плячка, която може да се намери в Десетте града.

Насядалите на земята крале приветстваха думите на южняка с победен вик.

Дризт се облегна на палатката и се замисли върху това, което бе чул. Тъмнокосият мъж, когото наричаха де Бернезан, познаваше добре градовете с техните силни и слаби страни. Ако Брин Шандер паднеше, умираше и възможността за каквато и да било организирана съпротива, която да отблъсне нашествениците. Веднъж завладели укрепения град, варварите можеха да нападнат всеки друг от останалите градове… и да ги покорят.

— Още веднъж доказа на какво си способен — чу Дризт Хийфстааг да се обръща към южняка и от последвалия разговор разбра, че планът най-после бе приет. Тогава елфът се огледа наоколо, търсейки начин да избяга от лагера и в същия миг забеляза двама стражи, които разговаряха помежду си и се насочваха към него.

Макар че бяха твърде далеч, за да го виждат като нещо друго освен сянка зад палатката, Дризт знаеше, че и най-малкото му движение, ще ги разтревожи.

Елфът незабавно пусна малката статуетка на земята и прошепна:

— Гуенивар! Ела при мен, сянко моя!

* * *

В един далечен край на огромната Звездна равнина пантерата пристъпваше тихо и внимателно, дебнейки кошутата. Зверовете в този естествен свят бяха разигравали сценария безброй пъти, следвайки хармоничния порядък, който ръководеше живота им, както бе ръководил и живота на предците им. Пантерата се приведе ниско, преди да направи последния скок, и вече предвкусваше сладостта на успешния лов. Това бе в хармония с естествения порядък, целта на нейното съществуване, а месото бе наградата й.

Внезапно звярът спря, дочул да зоват истинското му име — зов, по-силен от всичко друго, зовът на господаря му.

Духът на голямата котка се втурна през огромния тъмен проход, който се простираше в Бездната между отделните Равнини, търсейки малкото светло петънце, което представляваше животът му в Материалната равнина. В следващия миг вече стоеше в сянката, хвърляна от някакви кожи, служещи за подслон на хората, където елфът на мрака — негова сродна душа и господар — го чакаше.

Гуенивар бързо разбра сериозността на положението и отвори съзнанието си за заповедите на елфа.

Двамата варвари се приближаваха предпазливо, опитвайки се да разберат какво се крие в тъмните сенки, спотаени зад палатката на вождовете им. Внезапно Гуенивар се хвърли срещу тях и с мощен скок прелетя над извадените им мечове. Пазачите замахнаха безсилно и се втурнаха след нея, вдигайки на крак целия лагер.

Дризт се възползва от настъпилата бъркотия и внимателно тръгна в обратната посока. Във въздуха се носеха уплашени викове и той не можа да сдържи усмивката си при вида на племето на Тигъра. Когато зърнаха Гуенивар, която се движеше с такава лекота и грация, че приличаше повече на дух, отколкото на жива котка, воините на Тигъра, вместо да се впуснат в преследване, паднаха на колене и вдигнаха ръце към небето, прославяйки Темпос.

И понеже всички постове се бяха втурнали към мястото, откъдето идваше врявата, Дризт не срещна никакви трудности да напусне лагера. Когато навлезе в откритата тундра, елфът се насочи на юг към Грамадата на Келвин, но дори докато тичаше с цялата скорост, на която бе способен, продължаваше да обмисля смъртоносния си план за защита. Според звездите до пукването на зората оставаха само три часа, а той не биваше да закъснява за срещата с Бруенор, ако искаше да успее да заложи засадата, която планираше.

Шумът откъм стана на варварите скоро затихна, с изключение на молитвите на тигровите воини, които щяха да продължат до зори. Няколко минути по-късно, Гуенивар вече тичаше до господаря си.

— Стотици пъти си ми спасявал живота, верни приятелю! — рече Дризт и потупа силния врат на животното. — Стотици пъти!

* * *

— Вече два дни как се карат и спорят помежду си — с отвращение рече Бруенор. — Истинско щастие е, че по-големият враг най-после пристигна.

— Странна дума за варварското нападение — отвърна Дризт, макар по устните му да играеше усмивка.

Елфът знаеше, че планът му беше добър и че тази вечер Десетте града щяха да празнуват победата си.

— Иди и заложи капана си — продължи той, — не ти остава много време.

— Започнахме да товарим жените и децата в лодките, още щом Къркорещия корем донесе твоите вести — обясни джуджето. — Ще прогоним тая напаст от границите си преди да е паднала нощта.

Той се разкрачи широко, както правеше по време на битка и удари щита си с брадвата, за да подчертае думите си.

— Бива си те в бойните планове, елфе — продължи той. — Сега не ние, а варварите ще бъдат изненадани, пък и слава ще има за всички, които се нуждаят от нея.

— Даже и Кемп Таргоски ще бъде доволен — съгласи се Дризт.

Бруенор потупа приятеля си по рамото и се приготви да тръгва:

— Ще се бием рамо до рамо, нали? — попита той докато се отдалечаваше, макар да знаеше какъв щеше да бъде отговорът.

— Както и трябва да бъде — увери го Дризт.

— А котката?

— Гуенивар вече изигра ролята си в тази война — отвърна елфът. — Съвсем скоро ще я изпратя у дома й.

Този отговор се понрави на джуджето — то никак нямаше вяра на странния звяр.

— Туй животно не е естествено — промърмори си той, докато поемаше към Десетте града през Бременския проход.

Дризт бе твърде далеч, за да чуе последните думи на Бруенор, но го познаваше достатъчно добре, за да може да се досети какво си мърмори джуджето. Той много добре разбираше колко неловко се чувства не само Бруенор, но и много други, в присъствието на загадъчната котка. В подземния свят на неговия народ магията играеше важна роля, тя бе неотделима част от всекидневието им, но тук, на повърхността, обикновените хора разбираха по-малко от нея и я използваха много по-рядко. Особено джуджетата никак не обичаха да си имат вземане-даване с магии, като се изключат вълшебните оръжия и доспехи, които често и сами създаваха.

Дризт обаче никога не бе изпитвал никакво притеснение от Гуенивар, още от мига, в който я срещна. Първоначално статуетката принадлежеше на Масой Хюнет, високопоставен елф, произхождащ от заможно семейство от великия град Мензоберанзан. Той, от своя страна, я бе получил от един демон в знак на благодарност за оказаната му помощ във връзка с някакви гноми, които го бяха притеснявали. В града на мрака пътищата на Дризт и Гуенивар се бяха пресичали нееднократно и много често тези срещи съвсем не бяха случайни. Свързваше ги нещо много по-силно от връзката на пантерата с тогавашния й повелител.

Веднъж пантерата бе спасила живота на Дризт без той да я беше повикал, сякаш още тогава — преди елфът да стане неин господар — Гуенивар бдеше над него. На път за някакъв съседен град, Дризт бе станал жертва на един от пещерните ловци — ракоподобни същества, които обикновено се заселваха в нишите, високо над тавана на тунелите и оттам спускаха своите невидими лепкави мрежи. Пещерният ловец бе заложил мрежата си и, досущ като някоя наивна риба, Дризт се бе уловил в нея. Лепкавите нишки го бяха омотали напълно и докато го изтегляха нагоре по стената на пещерата, елфът не можеше да помръдне даже малкия си пръст.

Нямаше никаква надежда за спасение, а ужасната смърт, която го очакваше, пулсираше с ярки цветове пред очите му.

Точно тогава се бе появила Гуенивар, прескачайки пукнатините и ръбовете по стените. Без да мисли за собствената си безопасност и без да се подчинява на ничия заповед, пантерата се бе хвърлила право върху пещерния ловец и го бе съборила от тавана. Ловецът, мислейки единствено как да се спаси, бе побягнал, но Гуенивар яростно се бе нахвърлила върху него, сякаш да му отмъсти, задето се е осмелил да нападне Дризт.

И елфът, и котката разбраха, че им е писано да са заедно. Само че Гуенивар не можеше да отхвърли волята на господаря си, а Дризт нямаше право да поиска статуетката от Масой, особено като се имаше предвид, че семейство Хюнет бе много по-влиятелно в подземната йерархия, отколкото семейството на Дризт.

Така че всичко между елфа и пантерата си остана постарому и те продължиха да се срещат рядко, като далечни приятели.

Скоро след това обаче, се случи нещо, което Дризт не можеше да пренебрегне току-така. Гуенивар често участваше в нападенията на Масой над враговете му — елфи или други обитатели на подземния свят. Обикновено пантерата послушно изпълняваше заповедите на господаря си, щастлива, че може да му помогне в битките. Веднъж обаче злобата на Масой стигна твърде далеч.

Нападението бе срещу клан гноми — скромни, занимаващи се с добив на руда същества, които често имаха нещастието да се изпречат на пътя на елфите, с които деляха едни и същи земи. След първоначалната атака оцелелите гноми се бяха разпръснали из многобройните разклонения на подземните си мини. Нападението бе успешно, съкровищата, станали причина за него, бяха завладени, а кланът бе разпръснат и беше очевидно, че никога вече няма да притеснява Хюнет. Но Масой жадуваше още кръв.

И превърна Гуенивар — гордия, величествен ловец — в свой убиец. Изпрати пантерата след побягналите гномове и й нареди да ги избие до крак.

Дризт, заедно с още няколко елфа, наблюдаваше зрелището. Останалите, с обичайната си жестокост, бяха приели всичко като забавна игра, но Дризт бе потресен. Освен това, той ясно видя оскърблението, изписано в очите на гордото животно. Гуенивар бе ловец, не убиец и да бъде използвана по подобен начин за нея бе жестоко унижение, да не говорим за безсмисленото насилие над беззащитните гноми.

Всъщност това беше последното от дългата поредица злодеяния на Масой — злодеяния, които Дризт вече не можеше да търпи. Той винаги бе знаел, че в много отношения е различен от своята раса, но често го бе обземал страх да не би да се окаже, че прилича на тях повече, отколкото му се щеше да вярва. И все пак — за разлика от повечето елфи на мрака — Дризт не беше безстрастен убиец, за когото да отнема живот е просто забавление. Той не знаеше как да го нарече, понеже никога не бе открил дума от езика на народа си, която да описва такава черта, но когато дойде на повърхността, разбра, че това се нарича съвест.

Още на другата седмица Дризт успя да издебне Масой насаме, извън многолюдните улици на Мензоберанзан. Много добре разбираше, че веднъж нанесъл фаталния удар, връщане назад няма да има, но дори за миг не се поколеба докато ятаганът му посичаше тялото на нищо неподозиращата му жертва. Това бе първият и последен път, когато елфът уби някого от своята раса — насилие, което го отврати до дъното на душата му, въпреки чувствата, които изпитваше към своя народ.

После взе статуетката и избяга, възнамерявайки да намери някоя дупка в обширния подземен свят и да я превърне в свой дом. В крайна сметка обаче, се озова на повърхността. Там, отхвърлян и преследван от град на град заради расата си, той се насочваше все по на север и по на север, докато накрая се озова в Десетте града — място, събрало най-различни изгнаници от обществото; последна крепост на цивилизацията, преди тя да отстъпи пред пустошта; място, където хората, ако не друго, поне понасяха присъствието му.

Не че той се притесняваше особено от това, че дори и тук хората страняха от него. Тук, в лицето на полуръста, на джуджетата и на осиновената дъщеря на Бруенор, Дризт най-сетне откри приятелството.

Освен това, до него беше и Гуенивар.

Той отново потупа силния врат на пантерата и напусна Бременския проход, за да потърси някоя тъмна дупка, в която да си почине преди утрешната битка.

8

Кървави поля

Ордата навлезе в Бременския проход малко преди пладне. Воините копнееха да оповестят величественото си пристигане с бойна песен, но разбираха, че ако искат плана на де Бернезан да успее, щеше да им се наложи да действат тихо и предпазливо.

Познатата гледка на лодките, плаващи из Маер Дуалдон, успокои де Бернезан, който вървеше редом с крал Хаалфдейн. Изненадата щеше да бъде пълна, убеден бе той, и с насмешка отбеляза, че на някои мачти вече се издигаше червеният флаг — знакът за успешен улов.

— Още плячка за победителите — прошепна той.

Варварите все още пазеха тишина, когато воините на Мечката се отделиха от основната група и се насочиха към Термалайн, макар гъстият облак прах, който се вдигна след тях да бе достатъчен знак, че ставаше нещо необичайно. Те закрачиха към Брин Шандер и нададоха победоносен вик, когато зърнаха знамето на главния град.

Обединените сили на четирите града на Маер Дуалдон лежаха скрити в Термалайн. Целта им бе да нанесат светкавичен и яростен удар на малкото племе, което нападаше поселището, да го победят, колкото се може по-бързо и да се притекат на помощ на Брин Шандер. Така останалите варвари щяха да се окажат хванати в капан между двете войски. Водач на тази операция бе Кемп Таргоски, но първия удар щеше да нанесе Агорвал, представителят на Термалайн.

Армията на Хаалфдейн нахлу в града и започна да пали къщите по пътя си. Макар сред риболовните градове Термалайн да отстъпваше по броя на населението си единствено на Таргос, той бе просторен град, с големи къщи и широки улици. Жителите му бяха успели да запазят уединението си, което придаваше на града усещане за усамотеност и подвеждаше страничния наблюдател за броя на обитателите му. Въпреки това, де Бернезан усети, че улиците бяха необичайно празни и се опита да привлече вниманието на Хаалфдейн към този факт. Кралят обаче го увери, че плъховете просто са се скрили при приближаването на Мечката:

— Изкарайте ги от дупките им и изгорете домовете им! — изрева варварският крал. — Нека рибарите в езерото чуят писъците на жените си и видят дима от горящия си град!

В този момент една стрела изсвистя и се заби в гърдите му, разкъсвайки плътта му. Потресеният вожд сведе поглед към потрепващата дръжка, стърчаща от гърдите му, но не успя дори да извика, преди тъмата на смъртта да се спусне над него.

С ясеновия си лък Агорвал Термалайнски бе накарал краля на Мечото племе да замълчи завинаги. И тогава, по негов сигнал, четирите армии на Маер Дуалдон се впуснаха в битка.

Те изскачаха от покрива на всяка сграда, от всяка уличка, от всеки двор. Изумените варвари много скоро разбраха, че са безсилни срещу яростното нападение на това множество. Много от тях паднаха мъртви още преди да успеят да извадят оръжията си.

Някои от по-опитните варварски бойци успяха да заемат отбранителна позиция, но жителите на Десетте града, борещи се за домовете си и за живота на обичните си същества и въоръжени с превъзходните оръжия, изковани от джуджетата, безстрашно се нахвърлиха върху им и ги разпръснаха.

В една малка уличка в покрайнините на града, Риджис се бе скрил зад някаква каруца, когато двама варвари, обърнати в бяг от съюзниците, изтичаха покрай него. Полуръстът беше изправен пред дилема — не му се щеше съгражданите му да го вземат за страхливец, но нямаше никакво намерение да се хвърля в битката наравно с големите хора. Когато опасността отмина, той се показа иззад каруцата и се опита да реши как да постъпи по-нататък.

Внезапно насреща му се показа тъмнокос мъж, боец, както предположи Риджис, от войската на Десетте града. Мъжът го забеляза и полуръстът разбра, че с криеницата е свършено — дошло бе време да се действа.

— Двама от ония боклуци току-що минаха оттук — храбро се провикна той. — Хайде, ако побързаме все още можем да ги настигнем!

Само че де Бернезан имаше други планове. В отчаян опит да спаси живота си, той бе решил да се мушне в някоя странична уличка и да се появи от друго място, представяйки се за воин от войската на Десетте града.

И нямаше никакво намерение да оставя живи свидетели на предателството си. С меч в ръката южнякът се приближаваше към Риджис.

Полуръстът бързо усети, че нещо в поведението на тъмнокосия мъж не бе наред.

— Кой си ти? — попита той, макар всъщност да не очакваше отговор.

Мислеше си, че познава почти всички в града, но никога досега не бе виждал този човек и сега усети как го изпълва грозно подозрение — това трябва да беше предателят, онзи де Бернезан, когото Дризт бе описал на Бруенор.

— Защо не те видях с другите по-ра…

Де Бернезан замахна с меча си към главата на полуръста. Риджис — пъргав и вечно нащрек — успя да избегне удара, но острието все пак го одраска, а рязкото движение го запрати на земята. Съвсем спокойно, с хладнокръвие, което плашеше, тъмнокосият мъж отново вдигна меча си.

В последния момент Риджис успя да се изправи и бавно заотстъпва назад, докато не се блъсна в малката каруца, зад която се бе скрил преди. Де Бернезан неумолимо се приближаваше. Полуръстът нямаше къде да избяга.

Отчаян, Риджис извади рубина, който висеше под жилетката му.

— Не ме убивай — умоляваше той, докато камъкът се полюляваше примамливо на верижката си. — Ако ми подариш живота, ще ти дам този рубин и ще ти покажа откъде можеш да се сдобиеш с още много такива.

И като усети лекото поколебаване на де Берензан при вида на рубина, продължи:

— Изработката е прекрасна. Струва повече от драконово съкровище!

Мечът на южняка все още бе насочен към него, но Риджис виждаше, че секундите отминават, а тъмнокосият мъж не примигва. Полуръстът усети как ръката, с която държеше камъка, спира да трепери. В същото време зад гърба му пръстите на дясната му ръка се сключиха върху дръжката на малкия, но майсторски изработен боздуган, който лично Бруенор му бе направил.

— Ела, погледни го отблизо — меко се обади той и де Бернезан, напълно запленен, се наведе, за да усети по-добре магията на искрящия камък.

— Ама това наистина не е честно — оплака се полуръстът на висок глас, сигурен, че де Бернезан не чува нищо от това, което казваше в момента.

След това стовари боздугана върху тила на приведения мъж.

Полуръстът погледна резултата от мръсната си работа и с безразличие сви рамене — направил бе това, което трябваше.

Звуците от битката се чуха наблизо и бързо прекъснаха размислите му. Риджис отново направи онова, което инстинктът му подсказваше — бързо пропълзя под тялото на мъртвия си враг и се обърна така, сякаш бе паднал под тежестта на по-едрия си противник.

Когато попипа раната, която де Бернезан му бе нанесъл в началото, Риджис благодари, че не бе загубил ухото си. Надяваше се, че тя е достатъчно сериозна, за да придаде достоверност на историята му за драматична борба на живот и смърт.

* * *

Основната част на варварската армия достигна дългия, нисък хълм, който водеше към Брин Шандер, без да подозира какво бе сполетяло другарите им в Термалайн. Тук те отново се разделиха на две — Хийфстааг поведе Племето на лоса към източната страна на възвишението, докато Беорг, заедно с останалата част от войската, се насочи право към стените на града. Сега вече воините пееха, надявайки се по този начин да всеят още по-голям ужас в сърцата на и без това ужасените жители на Десетте града.

Ала гледката зад стените на Брин Шандер бе съвсем различна от тази, която очакваха. Воините на града, заедно с бойците на Каер Кьониг и Каер Диневал стояха на пост, приготвили лъкове, копия и ведра с вряла мазнина.

И (каква черна ирония!) когато племето на Лоса — вече далеч напред — чу първите ужасени викове да се издигат във въздуха, от гърдите на всички се изтръгна победоносен рев. Те не знаеха, че викаха не ужасените жители на Десеттте града… Само няколко мига по-късно, когато завиха зад източния склон на възвишението, крал Хийфстааг и воините му също се изправиха очи в очи с гибелта си. Обединените войски на Добра медовина и Дуганова бърлога се бяха окопали и ги очакваха, в първите минути варварите дори не успяха да разберат какво ги бе сполетяло.

След първоначалното объркване обаче, Хийфстааг успя да си възвърне контрола над положението. Безброй пъти бе водил воините си в битка — това бяха калени бойци, които не знаеха що е страх. Дори и след \загубите, които понесоха по време на първоначалното нападение, варварите пак не бяха по-малко от противниците си и Хийфстааг бе сигурен, че бързо ще успее да прегази рибарите и да разположи бойците си.

Ала в този момент, с боен вик на уста пристигнаха воините от Източен пристан и притиснаха племето на Лоса по левия фланг. И отново Хийфстааг не се поколеба нито миг, а нареди на воините си да заемат такава позиция, че да се защитят от новия враг. Тогава се появиха джуджетата — деветдесет калени в битки и въоръжени до зъби воини, които се вклиниха в сърцето на варварската войска, а начело, като смъртоносно острие, се биеше Бруенор. Те се врязаха сред воините на Лоса, покосявайки варварите с лекотата, с която свистящата коса поваля крехката пролетна трева.

Варварите се биеха храбро и много рибари загинаха в този ден по източните склонове на Брин Шандер. Ала воините на Лоса бяха по-малобройни и враговете им ги бяха обградили отвсякъде — кръвта им се лееше по-силно от кръвта на жителите на Десетте града. Не помагаха и неуморните усилия на Хийфстааг да въведе някакъв ред — всичко около него се разпадаше. За негов най-голям позор и ужас, той разбра, че ако не иска всичките му воини да загинат в този ден, ще трябва да разкъса обръча, който ги обгражда и да потърси спасение в тундрата.

Сам едноокият крал — той, който никога не бе отстъпвал в битка — събра воините си и поведе отчаяното бягство, търсейки пролука между бойците на Бруенор и армията от Източен пристан. Повечето от хората му паднаха, посечени от остриетата на джуджетата, ала някои успяха да разкъсат обръча на враговете си и се втурнаха към Грамадата на Келвин.

Хийфстааг също успя да избяга, убивайки две джуджета по пътя си, но в следващия миг се оказа погълнат от облак непрогледна тъма. Едноокият крал се хвърли с главата напред в него, само за да се озове отново сред дневната светлина — очи в очи с един елф на мрака.

* * *

Седем резки издяла Бруенор върху дръжката на брадвата си и се насочи към „осмата“ — висок, едър младеж, толкова млад, че дори и брадата му още не бе набола по загорялото лице, ала въпреки това носеше знамето на племето си със спокойствието на опитен воин. Бруенор любопитно се вгледа в откритите очи и спокойното лице на младия варварин, докато се приближаваше към него. Изненада го наблюдателната, съчувствена дълбина на погледа, така различна от свирепата жажда за кръв, която разкривяваше чертите на останалите варвари. Джуджето установи, че изпитва съжаление, задето трябва да погуби някой толкова млад и така необикновен и когато двамата се изправиха един срещу друг, Бруенор се поколеба за миг.

Ала варваринът, безстрашен и безжалостен в битка, както повеляваха обичаите на народа му, не пропусна да се възползва от моментното колебание на джуджето и замахна. С убийствена точност той стовари дръжката на знамето върху врага си и ударът бе толкова силен, че дървото се счупи в ръцете му и нащърби шлема на джуджето, а него самото едва не повали на земята. Як като скалите, които дълбаеше, Бруенор постави ръце на хълбоците си и се втренчи яростно във варварина, който замалко не изпусна оръжието си, смаян, че врагът му още се държи на краката си.

— Глупав хлапак — изръмжа джуджето докато замахваше. — Никога ли не са ти казвали да не удряш джудже по главата!

Младият варварин отчаяно се опитваше да се задържи на краката си, но Бруенор стовари железния си щит върху лицето му.

— Осем! — изрева той и тръгна да търси номер девет.

Ала докато се отдалечаваше, джуджето хвърли още един поглед към падналия младеж и поклати глава, натъжен от загубата на някой толкова висок и силен и с толкова мъдри очи — невероятна смесица от сила и ум, която рядко се срещаше сред дивите и свирепи обитатели на Долината.

* * *

Яростта на Хийфстааг се удвои, когато видя, че новият му противник бе елф на мрака.

— Подло псе! — изрева той и вдигна огромната си брадва.

Още преди да бе свършил, противникът му вдигна ръка и в миг алени пламъци обгърнаха грамадния варварин от глава до пети. Едноокият крал изрева от ужас при вида на магическия огън, макар че пламъците не нараняваха кожата му. Дризт се нахвърли върху него, а двата му ятагана свистяха във въздуха — ту високо, ту съвсем ниско долу и с такава бързина, че Хийфстааг не смогваше да отбива ударите им.

Многобройни малки рани покриха тялото на варварина, ала те само го раздразниха, без да му причинят истинска болка. Той замахна с огромната си брадва и макар че Дризт успя да отмести главата си, страховитият удар скова рамото му. Хийфстааг пак вдигна брадва, но този път елфът успя да се дръпне и, повлечен от мощния си замах, едноокият крал залитна. Дризт не се поколеба и заби един от ятаганите си дълбоко в гърдите на краля.

Агонизиращ, варваринът изкрещя и замахна с оръжието си. Елфът, сигурен, че с последния удар бе убил врага си, бе изумен, когато почувства тъпата страна на брадвата да се стоварва в ребрата му и да го запраща във въздуха. Варваринът отново вдигна оръжието си, с намерение да довърши врага си преди да се е съвзел.

Ала Дризт бе пъргав като котка. Той се претърколи и посрещна удара на Хийфстааг с изваден ятаган. С високо вдигната брадва Хийфстааг не можа да спре навреме и се наниза на острието. Кралят на Лоса замахна отново, втренчил яростен поглед в елфа. Този път обаче Дризт (видял вече свръхчовешката му сила) бе нащрек — второто му острие се заби в тялото на Хийфстааг, разпаряйки корема му от край до край.

Варваринът изпусна брадвата и се вкопчи в корема си, в отчаян опит да задържи вътрешностите си. Огромната му глава се люлееше, целият свят се въртеше около него, струваше му се, че пропада в огромна бездна.

В този момент се появиха неколцина от воините му — бягащи от джуджетата, които ги следваха плътно по петите — и го уловиха преди да падне на земята. Толкова голяма бе верността им към техния крал, че двама от тях го вдигнаха и го отнесоха в тундрата, докато останалите се обърнаха и се приготвиха да посрещнат преследвачите си. Знаеха, че няма да избегнат смъртта, но се надяваха да задържат джуджетата достатъчно дълго, за да могат другарите им да го занесат на сигурно място.

Дризт се претърколи настрани и скочи на крака с намерението да тръгне след двамата воини, които носеха тялото на Хийфстааг. Имаше ужасното подозрение, че страховитият крал ще се оправи дори и след двете чудовищни рани, които му бе нанесъл и бе решен на всяка цена да довърши започнатото. Ала когато се изправи, светът около него се завъртя. Наметката му бе изцапана със собствената му кръв и той изведнъж усети, че му е трудно да си поеме дъх. Изгарящото обедно слънце заслепяваше привикналите му с нощта очи, обля го пот.

В следващия миг Дризт потъна в пълен мрак.

* * *

Трите войски, скрити зад стените на Брин Шандер бързо се разправиха с челния отряд на варварската армия, след което изтласкаха останалите нашественици назад. Непоколебими и уверени, че времето е техен съюзник, свирепите воини се прегрупираха около крал Беорг и отново поеха към града — бавно и предпазливо.

Когато чуха виковете, идващи от източния склон, варварите решиха, че Хийфстааг е приключил битката там и, научил за съпротивата, която те бяха срещнали, се връща, за да им помогне да смажат града. В този момент Беорг съзря няколко варвари да бягат на север към Ледовития пролом (местност, която се намираше срещу Бременския проход и минаваше между езерото Диншиър и западния хребет на Грамадата на Келвин). Стана му ясно, че се е случило нещо лошо. Без никакви обяснения освен обещанието да промуши с копието си всеки, който откаже да му се подчини, Вълчият крал нареди на хората си да се отдалечат от града. Надяваше се да събере войската си с крал Хаалфдейн и Мечите воини и така да спаси колкото се може повече от хората си.

Ала още преди да бе успял да обърне хората си, зад него се появиха Кемп и четирите армии на Маер Дуалдон. Клането в Термалайн почти не бе разредило гъстите им редици. От града излязоха воините на Брин Шандер, Каер Кьониг и Каер Диневал, а иззад хълма се зададе Бруенор със своите джуджета и войските на останалите три града.

Беорг подреди бойците си в тесен кръг и се провикна:

— Воини! Темпос ни гледа. Накарайте го да се гордее с хората си!

Там имаше почти осемстотин варварски бойци. Те се биха повече от час — убедени в благословията на своя бог — и умираха с песен на уста, докато редиците им бяха разбити и настъпи хаос.

Едва петдесетина човека успяха да се спасят.

* * *

След като бе нанесен и последният удар, изтощените воини на Десетте града се заеха с тежката задача да преброят убитите си. Повече от петстотин души бяха паднали и още двеста щяха да умрат по-късно от раните си. И все пак това не бе висока цена — две хиляди варвари лежаха мъртви из улиците на Термалайн и по склоновете на хълма.

Много герои създаде този ден и Бруенор, макар да бързаше да се върне на източния хребет, за да търси изчезналите си другари, поспря, когато видя да носят последния от тях към Брин Шандер с почести.

— Къркорещ корем? — възкликна джуджето.

— Казвам се Риджис — отвърна полуръстът от високото си място и гордо скръсти ръце на гърдите си.

— Имай повече уважение, добри ми Бруенор — обърна се към него един от мъжете, които носеха приятеля му. — В двубой Риджис, представител на Самотната кория, погуби предателя, който поведе ордите срещу нас. Ала бе тежко ранен.

Развеселен, Бруенор проследи с очи отминаващата процесия и се изсмя:

— Бас ловя, че тука има нещо, което още не съм чул — обърна се той към другарите си, които също се смееха.

— Или аз съм брадат гном!

* * *

Кемп Таргоски и един от воините му бяха първите, които се натъкнаха на тялото на падналия елф. Кемп го побутна с върха на окървавения си ботуш и в отговор долетя приглушен стон.

— Още е жив — със злобна усмивка рече той. — Колко жалко!

И отново подритна ранения елф, този път по-силно. Другият мъж се изсмя одобрително и на свой ред вдигна крак, готвейки се да ритне падналото тяло.

Внезапно Кемп усети един железен юмрук да се забива в бъбреците му и да го запраща презглава надолу по хълма. Воинът до него рязко се обърна и бързо се наведе, но така само улесни джуджето още повече и получи удара му право в лицето.

— На ти и на теб! — бесен, изръмжа Бруенор и усети как носът на мъжа се счупи под пестника му.

Виждайки случилото се, Касиус нададе яростен вик и се завтече към джуджето:

— Някой трябва да те научи какво значи дипломация! — сопна се той.

— Стой, където си, ти, сине на блатно прасе! Само на елфа дължите жалкия си живот и домовете си — изрева той, така че всички наоколо да го чуят, — а се държите с него, сякаш носи зараза!

— Мери си думите, джудже! — отвърна му Касиус и се хвана за меча си.

Джуджетата оформиха кръг около водача си; същото сториха и хората на Касиус.

Внезапно се намеси още някой:

— Ти си мери приказките, Касиус — чу се ясният глас на Агорвал Термалайнски. — И аз щях да постъпя по същия начин, стига да притежавах храбростта на джуджето!

После посочи на север и продължи:

— Небето е чисто! — провикна се той. — Ала ако не беше елфът, сега там щеше да се издига димът от горящите ни домове!

И с тези думи Агорвал и хората му застанаха зад джуджето. Двама от мъжете внимателно повдигнаха тялото на Дризт от земята.

— Не бой се за приятеля си, храбри Бруенор! — обърна се Агорвал към джуджето. — В града ще се погрижим добре за него. И никога вече хората от Термалайн няма да затварят вратите си пред лицето му заради цвета на кожата му и лошата слава на неговия народ!

Касиус беше бесен.

— Изтегли хората си от земята на Брин Шандер! — изкрещя той на Агорвал, но заплахата му беше безсмислена — мъжете на Термалайн вече си тръгваха.

Спокойни, че елфът бе в сигурни ръце, Бруенор и другарите му продължиха да претърсват бойното поле.

— Няма да забравя това! — провикна се Кемп от подножието на хълма.

Бруенор се изплю в посоката, откъдето идваше гласът на таргосеца и спокойно продължи работата си.

И така, съюзът между жителите на десетте града издържа точно толкова, колкото и общият им враг.

Епилог

По целия хълм рибарите от Десетте града вървяха между труповете на враговете си, ограбвайки и малкото, което варварските воини имаха у себе си и доубивайки онези нещастници, у които все още тлееше искрица живот.

Но дори и насред кървавата сеч имаше място за милост. Някакъв човек от Добра медовина претърколи отпуснатото тяло на млад варварски воин в безсъзнание и се приготви да го довърши с камата си. В този момент се появи Бруенор и като разпозна младия знаменосец, който бе пробил шлема му, спря ръката на рибаря и рече:

— Не го убивай. Още е само момче, даже не е знаел какво вършат той и народа му.

— Ха! — изсумтя рибарят. — Да не мислиш, че тия кучета щяха да пожалят нашите деца. Пък и без това си е с единия крак в гроба.

— И все пак те моля да го оставиш жив — изръмжа Бруенор, а брадвата нетърпеливо подскачаше на рамото му. — Всъщност настоявам!

Рибарят отвърна на смръщения поглед на джуджето, но понеже го бе виждал как се бие, реши, че не би искал да го предизвиква, затова само изсумтя и отиде да си търси по-лесна плячка от другата страна на хълма.

Младежът на земята простена и се размърда.

— А! Май ти е останал още малко животец — рече Бруенор и като приклекна, повдигна главата му за косата и го погледна в очите. — Чуй ме добре, момче. Току-що ти спасих живота — макар и сам да не знам защо, ама хич и не си мисли, че хората от Десетте града са ти простили. Искам да видиш нещастието, което причинихте. Да убиваш може и да ти е в кръвта и ако е така, нека ножът на рибаря те довърши още сега. Ама все ми се чини, че у теб се крие нещо повече, та ще ти дам възможност да ми го докажеш. Пет години и един ден ще служиш на мен и на моя народ в мините, та да видим дали си достоен да получиш живота и свободата си.

Бруенор видя, че младежът отново бе изпаднал в безсъзнание.

— Е, няма значение — рече си той. — Ще има време да ме чуеш, бъди сигурен!

После понечи да пусне главата му на земята, но размисли и внимателно я положи върху тревата.

Голяма бе изненадата на онези, които видяха грубоватото джудже да проявява неочаквана грижа за младия варварин, но никой не знаеше какво щеше да последва от това. Даже самият Бруенор, въпреки това, което мислеше за характера на младежа, не можеше да предположи, че това момче, Уолфгар, ще се превърне в мъжа, който щеше да промени облика на суровата тундра.

* * *

Далеч на юг, в един широк проход между високите върхове на Гръбнака на света, Акар Кесел се наслаждаваше на сладкия живот, който Креншинибон му осигуряваше. Гоблините, които му прислужваха, бяха уловили още една жена от някакъв керван, за да може да се позабавлява. Само че сега вниманието му бе привлечено от нещо друго — дим. В небето над Десетте града се издигаше дим.

„Варварите“ предположи Кесел. Още докато беше в Източен пристан, заедно с другите магьосници от Лускан, Кесел бе чул слуховете, че варварите се събират и подготвят нападение. Само че това изобщо не го интересуваше. А и защо да го интересува? Тук, в Кришал Тирит, той имаше всичко, от което се нуждаеше и не изпитваше никакво желание да ходи, където и да било.

Той не изпитваше такова желание.

Креншинибон обаче бе жив със своята магия и част от този живот бе желанието да завзема и да властва.

Кристалният отломък нямаше никакво намерение да се задоволи със съществуването си в някаква далечна планина, където единствените му слуги бяха низши гоблини. Той искаше повече. Искаше власт.

Подсъзнателните спомени на Кесел за Десетте града, раздвижени от стълба дим в небето, бяха разбудили глада на кристала и сега той използваше силата на внушението си върху него.

Внезапно, в най-съкровената част на сърцето си, магьосникът видя странна картина. Видя себе си, седнал на трон в Брин Шандер, невероятно богат и почитан от всички. Представи си какво биха казали в Домовата кула на мистиците — и най-вече Елделук и Дендибар — когато чуеха за Акар Кесел, повелител на Десетте града и владетел на Долината на мразовития вятър. Дали тогава щяха да му предложат мантия и място в жалкия си орден?

Въпреки че безгрижният живот, който водеше в момента му доставяше огромно удоволствие, тази мисъл много му допадна и той продължи да фантазира, обмисляйки начините, по които би могъл да постигне една толкова амбициозна цел.

Веднага изключи възможността да се опита да наложи волята си над рибарите, както бе направил с гоблините — дори и най-глупавият гоблин се бе опитал да се противопоставя на волята му, колкото се може по-дълго. А и всеки път, щом напуснеха кулата и местността непосредствено около нея, слугите му си възвръщаха способността сами да определят действията си и побягваха в планината. Не, обикновеното подчинение нямаше да му е от полза срещу хората.

Кесел се замисли дали да не използва силата, която усещаше да пулсира в сърцевината на Кришал Тирит — разрушителна мощ, многократно надвишаваща всичко, за което бе чувал дори и в Домовата кула в Лускан. Това щеше да помогне, ала нямаше да бъде достатъчно. Дори и силата на Креншинибон не беше неограничена и имаше нужда от много слънце, за да се сдобие с нова енергия. Освен това в Десетте града имаше твърде много хора, разпръснати на твърде голяма площ, за да бъдат държани в подчинение, а пък на Кесел не му се искаше да убива всички. Гоблините бяха удобни, но магьосникът мечтаеше за хора, които да се прекланят пред него. Истински хора, като онези, които цял живот го бяха унижавали.

За Кесел кристалният отломък бе обезщетение за всичко, което бе преживял преди.

Всичките му размишления неминуемо водеха до един и същ извод — щеше да му трябва войска.

Той се замисли за гоблините, които бяха под негова власт. Фанатично верни и готови да изпълнят всяко негово желание, те с готовност щяха да умрат за него (всъщност, някои от тях вече го бяха направили). Въпреки това те не бяха достатъчно многобройни, за да покорят обширната местност около трите езера.

В съзнанието му, подсказан от кристалния отломък, се зароди пъклен план.

— Колко ли дупки и пещери — възкликна Кесел на глас — са скрити в обширната планина! И колко ли гоблини, зли духове, а може би дори тролове и великани, се крият там!

В мислите му започна да се оформя дяволска картина. Той видя себе си начело на огромна армия от гоблини и великани — те се носеха през равнината и никой не можеше да ги спре или да им устои.

И всички хора щяха да треперят пред него!

Кесел се облегна на меката възглавница и нареди да му доведат новата наложница. Мислеше си за една друга игра — игра, която също му се бе явила в един странен сън и в която момичето плачеше и се молеше. И умираше. Кесел реши, че непременно трябва да обмисли възможностите за превземане на Десетте града, които се откриваха пред него. Нямаше защо да бърза, разполагаше с предостатъчно време. Гоблините винаги можеха да му намерят нова играчка.

Креншинибон сякаш също бе в покой. Бе успял да засади семето в съзнанието на Кесел. Семе, което — в това кристалният отломък бе сигурен — щеше да избуи в завоевателен план. Ала, също като Кесел, и той не бързаше.

Кристалният отломък беше чакал десетки хиляди години, за да се завърне към живот и отново да получи възможност да властва. Можеше да почака още малко.

Книга 2

Уолфгар

Традиция

Самата дума събужда усещане за сериозна тържественост. Традиция. Сууз’чок на езика на народа ми и тук, както и във всички други езици, където съм я чувал, думата сякаш се отронва от устата с невероятна сила.

Традиция. Това са нашите корени, връзката ни с миналото и напомняне за бъдещето, в което — макар и нас самите вече да ни няма — народът ни все още ще съществува. За много народи и общества именно традицията е началото на всяка организация и всеки закон; онази трайна идентичност, която отхвърля безвластието на отритнатите от обществото и беззаконията на престъпниците. Тя е онзи звук, който ехти дълбоко в сърцата, умовете и душите ни и като ни напомня кои сме били някога, ни казва кои сме сега. За мнозина тя е хиляди пъти по-важна от закона; тя е религия и ръководи вярата по същия начин, по който ръководи морала и обществото. За мнозина традицията е божество, древни ритуали и свещени текстове, написани върху пожълтели от времето свитъци или изсечени в някоя прастара скала.

За мнозина традицията е всичко.

Лично за мен, тя е меч с две остриета и болката, вредата, която този меч може да причини, често пъти е по-голяма от ползата.

В Мензоберанзан съм виждал на какво е способна тя. Още помня ритуалното принасяне в жертва на третия син (което замалко не се превърна и в моя съдба), помня и какво вършеха трите школи на Мрачните елфи. Традицията ръководеше действията на сестра ми, когато завършвахме Мелей Магтер и пак тя не ми позволи да се противопоставя на отвратителната церемония. Заради традицията, властта в моите родни земи все още е в ръцете на матриарси, а достъпът на мъжете до нея е ограничен. Дори жестоките войни, които се водят между различните семейства в Мензоберанзан се коренят в традицията — тя ги оправдава, защото „винаги е било така“.

Така е не само с моя народ. Често ми се случва да седя на някое високо място в Грамадата на Келвин и да наблюдавам пустата тундра и проблясващите светлинки на лагерните огньове, запалени в огромните биваци на варварите. Около тях се греят хора, чийто живот също е напълно обсебен от традицията. Хора, които са се вкопчили в древните си обичаи и закони без да разбират, че макар някога законите да са им помогнали да оцелеят в тези враждебни земи, сега същите тези закони им вредят много повече, отколкото им помагат. Варварите от Долината на мразовития вятър все още следват стадата на северните елени по пътя им на юг. В миналото това е бил единственият начин да оцелеят, ала колко по-лесно биха живели сега, ако разменяха месото и кожите на своите елени за здравите строителни материали от южните земи, с които биха могли да си построят постоянни жилища.

В миналото, много преди каквато и да било цивилизация да си пробие път толкова на север, варварите не са общували и дори не са приемали никой новодошъл в Долината и различните племена често се обединявали с единствената цел да прокудят всеки появил се натрапник. В онези години всеки нов жител на Долината се превръщал в техен съперник за оскъдната храна, която местността предлагала и такава ненавист към чужденците е била единствената им възможност да оцелеят.

Ала жителите от Десетте града (със своя опит в риболова и с оживената си търговия с Лускан) не са съперници на варварите — сигурен съм, че много от тях дори не са опитвали еленско месо. И въпреки това, традицията повелява, че варварите не бива да се сприятеляват с тези хора, а да воюват с тях.

Традиция.

Колко е сурова тази дума! Каква сила се крие в нея! Тя ни дава корени и твърда почва, на която да стъпим, дарява ни с надежда и познание за това кои сме и същевременно води до разруха и спира пътя на всяка промяна.

Никога не бих си въобразил, че познавам някой народ толкова добре, че да си позволя да им кажа да се откажат от традициите си и все пак колко глупаво ми се вижда да се придържаш здраво и неотстъпно към старите си правила и да не забелязваш колко много се е променил светът около теб.

Защото светът, в който живеем, се променя непрекъснато, движен от напредъка в познанието и магията, от непрестанните промени в населението, дори от смесването на расите, както в полуелфическите общности. Светът не е статичен и ако сърцевината на нашите възприятия и традиции остане статична, то тогава сме обречени да живеем в погубваща догма.

Тогава ще ни прониже тъмното острие на онзи меч!

Дризт До’Урден

9

Възмъжаване

Удобно облегнат на любимото си дърво, Риджис се протегна лениво, прозя се продължително и в трапчинките му заиграха ярките лъчи на слънцето, които бяха успели да пробият гъстия клонак над главата му. Въдицата му стоеше до него, макар че на кукичката отдавна вече нямаше стръв. Полуръстът рядко хващаше риба, но се гордееше с това, че никога не похабява повече от един червей.

Откакто се бе завърнал в Самотната кория, идваше тук всеки ден. Сега Риджис прекарваше зимите в Брин Шандер при своя добър приятел Касиус. Градът на хълма не можеше да се сравнява с Калимпорт, но палатът на Касиус беше най-близкото подобие на цивилизация, което можеше да се намери в Долината на мразовития вятър. Риджис бе много горд от хитростта, с която бе успял да убеди Касиус да го покани да прекарва суровите зимни месеци при него.

Откъм Маер Дуалдон полъхна хладен ветрец и полуръстът въздъхна доволно. Макар да бе вече средата на юни, това бе първият горещ ден от краткото лято и Риджис бе твърдо решен да получи колкото се може повече от него. За първи път от повече от година насам бе излязъл преди пладне и твърдо възнамеряваше да си лежи тук, захвърлил дрехите си и да усеща как топлината изпълва всяка частица на тялото му, докато не види и последният ален лъч на слънцето да се скрива зад хоризонта.

Яростен вик откъм езерото привлече вниманието му и Риджис привдигна глава, едва-едва отваряйки натежалите си клепачи. За негово огромно задоволство първото нещо, което забеляза бе, че коремът му значително е пораснал през последната зима и сега, както беше легнал по гръб, можеше да види само върховете на пръстите на краката си.

В средата на езерото четири лодки (две от Термалайн и две от Таргос) се опитваха да се доберат до някое по-хубаво местенце, като непрекъснато лавираха и обръщаха носовете си, а моряците ругаеха и плюеха срещу лодките на конкурентния град. Бяха изминали почти пет години от Битката при Брин Шандер, а двата града продължаваха да се намират в състояние на война. И макар битките да се водеха най-често с думи или юмруци, а не с истински оръжия, не един и два кораба бяха потопени, блъснати в крайбрежните скали или обърнати в плитчините край брега.

Риджис безпомощно сви рамене и отново облегна глава на жилетката си, която му служеше за възглавница. Нищо не се бе променило кой знае колко в Десетте града през последните четири години и половина, макар той и още неколцина от членовете на Съвета да се надяваха, че въпреки разпрата между Таргос и Термалайн заради ранения елф, поселищата ще заживеят в съюз.

Даже по бреговете на Диншиър примирието между отдавнашните съперници се бе оказало твърде кратко и бе продължило само до първия път, когато лодка на Каер Диневал улови рядка и ценна осемметрова пъстърва във водите, отстъпени им от Каер Кьониг като компенсация за нарастващия флот на Източен пристан.

А пък Добра медовина и Дуганова бърлога — двете скромни и свободолюбиви градчета, разположени край Аленото езеро, които гледаха да си нямат много вземане-даване с останалите градове — бяха настояли да получат компенсация от Брин Шандер и Термалайн. Те бяха понесли огромни загуби в Битката при Брин Шандер, една война, която както смятаха, дори не ги засягаше и сега настояваха, че тези, които бяха спечелили най-много от съюза, трябва да платят. Северните градове, както можеше да се очаква, просто се изсмяха на това искане.

И така, никой не се поучи от урока за ползата от обединението и десетте поселища останаха все така разединени, както и преди.

Всъщност градът, който се бе облагодетелствал най-много от битката, беше Самотната кория. Като цяло, населението на Десетте града бе останало непроменено. Много авантюристи и разбойници продължиха да кръстосват областта, ала и много от тях бяха убити или пък, уплашени от суровите условия на живот, се отправиха към по-гостоприемни земи.

Самотната кория обаче се бе разраснала значително. Маер Дуалдон с изобилието си от едрокоста пъстърва си оставаше най-богатото от трите езера, ала непрестанните дрязги между Термалайн и Таргос, както и честите наводнения, които непредвидимата Шаенгарнска река причиняваше в Бремен, превръщаха Самотната кория в най-привлекателното от четирите селища. Жителите на малкия градец дори бяха измислили нов начин за привличане на посетители като наричаха града си „Дома на храбрия полуръст“ и подчертаваха, че той е единственото място в продължение на повече от сто мили, където човек можеше да се излегне под сянката на истински дървета.

Риджис се отказа от участие в Съвета малко след битката, решение, което бе изгодно както за него, така и за съгражданите му. Самотната кория се разрастваше и бързо се отърсваше от славата си на сборище на най-пропадналите типове и затова имаше нужда от по-деен представител в Съвета. А пък и на Риджис вече не му се занимаваше с такава отговорност.

Естествено, Риджис бе намерил начин да спечели пари от славата си. Всеки, който искаше да се засели тук, трябваше да плати известна сума в замяна на правото да плава под флага на Самотната кория и полуръстът, като убеди новия представител и останалите големци от града, че отчасти и славата на името му бе помогнала за привличането на тези хора в града, си осигури дял от тези такси.

Широка усмивка се появяваше върху лицето на Риджис всеки път, когато си помислеше как щастието му се бе усмихнало. Живееше си спокойно, правеше каквото иска, когато иска, а това най-често бе да лежи облегнат на любимото си, обрасло с мъх дърво, с въдица до себе си и да оставя денят да се изнизва безметежно.

Ето как, макар единственото, с което се занимаваше сега, да бе малко резба от време на време, полуръстът си живееше охолно и леко. Неговите работи се продаваха десет пъти по-скъпо отпреди не само заради славата му, но най-вече понеже бе успял да убеди южните познавачи, които идваха в Брин Шандер, че творенията му притежават особена естетическа стойност.

Той потупа рубинения медальон, който лежеше върху гърдите му. Тези дни можеше да „убеди“ всекиго в каквото си поискаше.

* * *

Чукът се стовари върху горещия метал. Сноп искри отхвръкнаха от наковалнята и се извиха в огнена дъга, осветявайки за миг каменната работилница. Тежкият чук летеше ту нагоре, ту надолу — детска играчка в яката, мускулеста ръка, която го въртеше без никакво усилие.

В малката гореща стая ковачът носеше само панталони и кожена престилка. Широките му рамене бяха покрити с черни сажди, а в червените отблясъци на пещта тялото му лъщеше от пот. Движенията му бяха така ритмични и леки, сякаш не бе обикновен смъртен, а божество, изпод чиито ръце се раждаше нов свят.

Доволна усмивка се изписа по лицето му, когато металът най-сетне поддаде под силата на ударите му. Никога досега не бе срещал толкова яко желязо — то сякаш го предизвикаше и когато най-накрая го победи, през тялото му премина онази тръпка, която усещаше в разгара на битките.

— Бруенор ще бъде доволен!

Уолфгар поспря за момент и се усмихна, като си спомни първите си дни в мините на джуджетата. Какъв упорит млад глупак беше тогава, изпълнен с гняв, че някакво си мърморещо джудже му бе отнело правото да умре с чест на бойното поле, оправдавайки нежеланата си милост с думите „бива го за работа“.

Това беше петата и последна пролет, през която щеше да чиракува в подземните мини на джуджетата, където му се налагаше да държи двуметровото си тяло приведено. Копнееше за свободата на тундрата, където можеше свободно да протегне огромните си ръце към сгряващите лъчи на слънцето или към загадъчния сърп на луната. Или пък да лежи по гръб, без да се налага да свива нозе, докато неспирният вятър хапе бузите му, а звездите изпълват ума му с тайнствени видения от незнайни хоризонти.

И все пак, въпреки всичките им неудобства, Уолфгар не можеше да отрече, че горещият въздух и непрестанната глъчка на мините щяха да му липсват. През първата година той се бе вкопчил в суровите закони на народа си, според които пленничеството бе най-страшният позор и бе пял песента на Темпос всяка сутрин като противоотрова срещу онази слабост, от която така се боеше, докато живееше сред меките, цивилизовани южняци.

И все пак, Бруенор бе як като желязото, което ковеше. Той не обичаше битките, ала брадвата му, никога не пропускаше целта си, а самият той спокойно посрещаше удари, които биха повалили и великан.

В началото джуджето бе истинска загадка за Уолфгар. Младият варварин изпитваше уважение към него — този, който го бе победил в битка. Ала още тогава, докато бойното поле издигаше непреодолимата преграда на враждата между тях, варваринът съзря в очите на джуджето истинска и дълбока симпатия, която го изненада и обърка. Той и народът му бяха дошли, за да опустошат Десетте града и все пак отношението на Бруенор напомняше повече загрижеността на строг баща, отколкото безжалостния поглед на господар. Въпреки това, Уолфгар никога не забравяше положението си в мината, тъй като Бруенор често бе рязък, даже груб и караше варварина да върши черна, понякога дори обидна работа.

Ала след известно време гневът на Уолфгар изчезна и той търпеливо понасяше положението си, изпълнявайки нарежданията на Бруенор, без да задава въпроси и да се оплаква. Постепенно, положението му се подобри.

Джуджето го бе научило да кове желязо, а по-късно и да го оформя в превъзходни оръжия и инструменти.

И най-накрая, един ден, който варваринът никога нямаше да забрави, той получи своя собствена работилница, където можеше да работи сам и без надзор, макар че Бруенор често се отбиваше, за да му направи забележка за някой неточен удар или да му даде съвет. Освен че до голяма степен му бе възвърнала свободата, малката работилничка му върна и гордостта. Още от мига, когато за първи път вдигна чука, който вече наричаше „свой“, методичното търпение, с което се бе трудил дотогава, бе заменено от истинско желание за работа и педантичната отдаденост на истинския творец. Варваринът се измъчваше и от най-малкото несъвършенство в изкованите от него вещи, а понякога преработваше цял предмет заради съвсем малка грешка. Тази промяна у него го радваше — мислеше си, че може да му е полезна за в бъдеще, макар и още да не знаеше как.

Бруенор я наричаше характер.

Работата се отразяваше добре и на тялото му. Каменоделството и коването на якото желязо, бе заякчило мускулите му и бе придало на бездруго едрото му тяло невероятна сила. А и бе придобил голяма издръжливост — желанието да не изостава и за миг от неуморните джуджета бе закалило сърцето и дробовете му.

Уолфгар прехапа устни от срам при спомена за първата си мисъл след битката при Брин Шандер. Тогава се бе заклел да си отмъсти жестоко на Бруенор веднага след като минеха петте години. Ала за своя почуда, варваринът разбра, че времето, прекарано под настойничеството на Бруенор, го бе превърнало в по-добър човек и сега самата мисъл да вдигне оръжие срещу джуджето го отвращаваше.

После — сякаш използвайки силата на чувствата си, за да я превърне в чисто физическа мощ — Уолфгар отново вдигна ковашкия чук и под ръцете му твърдото желязо започна да добива очертанията на острие. От него щеше да излезе превъзходен меч.

Бруенор щеше да бъде доволен.

10

Събират се облаци

Оркът Торга стоеше срещу гоблина Грок, а върху лицето му беше изписано явно презрение. Техните племена воюваха от много години, всъщност, откакто се помнеха. Живееха в една и съща долина в Гръбнака на света и се бореха за земя и храна с онази жестокост, която бе характерна за свирепата им раса.

А сега стояха един срещу друг без никакво оръжие в ръцете, подчинявайки се на нещо по-мощно и от омразата, която изпитваха един към друг. Навсякъде другаде щеше да бъде невъзможно да стоят толкова близо без между двете племена да избухне яростна битка. Ала сега трябваше да се задоволят само с празни заплахи и свирепи погледи — заповядано им бе да забравят всички различия.

Торга и Грок се обърнаха и тръгнаха към постройката, в която се намираше онзи, който щеше да стане техен повелител.

И така, рамо до рамо, двамата влязоха в Кришал Тирит и застанаха пред Акар Кесел.

* * *

Двете племена се присъединиха към бързо нарастващата му армия. Навсякъде около кулата можеха да се видят знамената на най-различни гоблинови племена. Тук бяха и Гоблините — копиеносци, и Изкормващите орки, и Змийското племе, и още много други, дошли да изпълнят волята на господаря си. Кесел бе повикал дори едно людоедско племе, няколко трола и четиридесет вербези, вярно, най-малките сред събратята си, но все пак великани.

Ала най-голямото му постижение бе една група ледени великани, които сами бяха дошли в долчинката му, водени единствено от желанието да служат на Повелителя на Креншинибон.

Кесел бе прекарал последните години, напълно доволен от живота си в Кришал Тирит. Гоблините, които бе подчинил още в началото, покорно изпълняваха всичките му прищевки и дори бяха успели да нападнат един лускански керван и да му доведат няколко жени, с които да се забавлява. Животът му бе лек и приятен, точно какъвто той искаше.

Ала Креншинибон, чийто глад за власт бе неутолим, не беше доволен. В началото щеше да се задоволява с дребни победи, но полека-лека щеше да накара Кесел да обръща поглед към все по-големи завоевания. Отломъкът не искаше открито да се противопоставя на Кесел, тъй като в непрестанната борба между двамата, магьосникът бе този, който винаги вземаше решенията. Малкият кристален отломък може и да бе надарен с огромна мощ, ала без повелител бе като меч без десницата, която да го извади от ножницата. Затова Креншинибон налагаше волята си тайно, като изпращаше в сънищата на Кесел видения за славни победи и завоевания и така изостряше глада му за власт и всичко останало, което тя даваше. Размахваше пред очите на магьосника онази примамка, на която Кесел не можеше да устои — почитта на другите.

Кесел, който за магьосниците от Лускан (а и за всички останали) никога не бе представлявал нещо повече от изтривалка за краката, стана лесна плячка за кристала. Той, който винаги беше смятан за по-долен от прахта под краката на големците, сега копнееше да размени тези роли.

И сега — както Креншинибон постоянно му напомняше — му се предоставяше блестяща възможност да превърне мечтите си в действителност. С отломъка в ръце, Кесел щеше да стане истински завоевател и да накара всички, дори и магьосниците от Домовата кула, да треперят щом чуят името му.

Трябваше обаче да бъде търпелив. Бе му отнело няколко години да се научи как да държи в подчинение първо едно, а след това и второ гоблиново племе. Но да събере десетки различни племена и да превърне естествената им злост в покорство, бе много по-трудно. В началото дори му се налагаше да ги призовава едно по едно и едва след като напълно бе подчинил някое племе, се осмеляваше да повика друго.

Ала постепенно бе станал по-силен и сега бе призовал две враждуващи племена едновременно. И този път неговата мощ се беше оказала по-голяма от тяхната омраза един към друг. Когато Торга и Грок влязоха в кулата, всеки от тях се опитваше да измисли как да убие другия без да си навлече гнева на Кесел. Когато отново излязоха навън, вече разговаряха помежду си като стари приятели и обсъждаха славата, която битките в армията на Акар Кесел щеше да им донесе.

Магьосникът се облегна на възглавниците си и се замисли за невероятния си късмет. Войската му ставаше все по-силна и по-силна. Имаше снежни великани за командири, людоеди за гвардейци, светкавични отряди от вербези и тролове — огромни, всяващи ужас тролове — за своя лична охрана. И десет хиляди фанатично предани гоблини, които да поведе към погром и разруха.

— Акар Кесел — провикна се той към наложницата (чиято воля Креншинибон отдавна бе покорил на своята), която пилеше дългите му нокти, докато той размишляваше. — Преклонете се пред Повелителя на Долината на мразовития вятър!

* * *

На юг, далеч от скованите от леда степи, в цивилизованите земи, където хората имаха повече време за забавления и размишления и където постъпките им не се ръководеха единствено от мисълта за това как да оцелеят, магията се срещаше много по-рядко. Истинските магьосници, посветили живота си на мистичните изкуства, винаги се отнасяха с огромно уважение към нея и внимаваха за понякога непредвидимите последици от заклинанията си.

Освен ако не бяха обсебени от желание за власт — най-опасното зло, което ги дебнеше — истинските вълшебници никога не стигаха до крайности в експериментите си и рядко причиняваха беди.

Магьосническите чираци обаче (хора, които се бяха сдобили с някакви умения, или като бяха намерили някой древен ръкопис или книга с магии, или пък някой магически предмет) често правеха огромни поразии.

Точно това се случваше тази нощ в една земя, отдалечена на стотици мили от Акар Кесел и Креншинибон. Ученикът на един магьосник, у когото учителят му бе открил големи заложби, намери диаграма на мощен магически кръг, а после и магия, с която да го отключи. Чиракът, подмамен от жаждата за власт, успя да открие истинското име на демона от записките на господаря си.

Магиите, които призоваваха същества от другите Равнини и ги поставяха под властта на онзи, който ги бе повикал, бяха особено интересни за младия ученик. Неговият господар му бе разрешавал, макар и под строго наблюдение, да използва магически портали и да се свързва със зли духове и мани. По този начин магьосникът се бе надявал да покаже на ученика си опасността, която криеше призоваващото изкуство и да го научи да бъде предпазлив, ала всъщност само бе засилил жаждата на младия чирак да овладее тази магия. Младежът горещо бе молил учителя си да му разреши да призове истински демон, но магьосникът знаеше, че ученикът му още не е готов за такова изпитание.

Ала младежът не беше съгласен.

Точно този ден той най-сетне завърши кръга. И толкова голяма бе самоувереността му, че дори не си даде труд да провери още веднъж символите и руните (нещо, за което някои магьосници биха отделили цяла седмица), нито пък да изпробва магията с някой по-малък зъл дух.

И сега, седнал в средата на кръга, вперил поглед в мангала, чийто пламък щеше да послужи като порта към Бездната и с устни, върху които играеше самоуверена, горделива усмивка, магьосническият чирак призова демона.

От далечната равнина името на Ерту едва-едва достигна до ушите на могъщия демон. Във всеки друг случай огромното чудовище би отминало толкова слаб зов — очевидно бе, че онзи, който го викаше не притежаваше способности, достатъчни, за да принудят демона да се подчини.

Ала сега Ерту се зарадва на съдбоносния призив. Няколко години по-рано, той бе усетил мощен прилив на енергия към Материалната равнина и бе убеден, че краят на търсенето му, продължило цяло хилядолетие, най-сетне наближаваше. През последните няколко години, демонът чакаше, изгарящ от нетърпение, някой магьосник да отвори вратата на Бездната, за да може да иде в далечната равнина и да види какво става.

Младият чирак усети, че хипнотичният танц на огъня го държи в плен. Сега в мангала имаше само един пламък — като пламъка на свещ, но много по-голям — и той се люлееше изкушаващо ту напред, ту назад, ту напред, ту назад.

Омаян, младежът дори не усети как силата на огъня започна нараства все повече и повече. Пламъкът се издигаше все по-нависоко и по-нависоко, затрептя още по-бързо и скоро заискри с изпепеляваща белота.

Напред-назад, напред-назад.

Все по-яростно трептеше пламъкът и все по-голяма ставаше силата му — тя му трябваше, за да преведе огромния звяр, който чакаше от другата страна.

Напред-назад, напред-назад.

Чиракът започна да се поти. Знаеше, че магията вече бе твърде могъща за неговите способности, знаеше, че тя го бе надвила и сега живееше свой собствен живот. Знаеше, че вече не може да я спре.

Напред-назад, напред-назад.

Изведнъж тъмна сянка изпълни пламъка, показаха се ръце с нокти на граблива птица и крила на прилеп. Съществото беше огромно! Великан даже и за своята чудовищна раса.

— Ерту! — извика младият мъж — магията бе изтръгнала думите от глъбините на самото му същество.

Малко бе научил той за звяра от записките на учителя, ала ясно виждаше, че бе могъщ демон, чудовище, чиято мощ отстъпваше само на силата на Демоничните властелини на Бездната.

Напред-назад, напред-назад.

Ето че се показа и уродливата маймунска глава с вълча муцуна и глигански бивни. Огромните кървавочервени очи бяха присвити; разяждащата слюнка, която капеше от отворената паст, едва не угаси пламъка.

Напред-назад, напред-назад.

Пламъкът се изви високо в последен изблик на енергия и Ерту прекрачи в Материалната равнина. Без дори да погледне ужасеното човешко същество, което го бе призовало в глупашката си самонадеяност, чудовището започна да обикаля магическия кръг, опитвайки се да разбере докъде се простират уменията на този магьосник.

Младежът най-сетне спря да трепери. Беше призовал демон! И то не какъв да е, а огромно, надарено със страховита мощ чудовище! Тази мисъл му помогна да възвърне увереността в магическите си способности.

— Поклони ми се! — заповяда той, знаейки, че за да командва това същество от долните хаотични равнини, ще му трябва силна ръка.

Ерту продължи да обикаля кръга без дори да вдигне глава.

Чиракът се ядоса.

— Подчини ми се! — изкрещя той. — Аз те повиках тук и държа в ръцете си ключа към твоето мъчение. Подчини ми се и тогава може и да се съжаля над теб и да те оставя да се върнеш в мръсния си свят. Поклони ми се!

Чиракът бе дързък. Чиракът бе горделив.

Ала Ерту бе открил грешка в една от руните, фатално несъвършенство там, където не можеш да си позволиш да бъдеш почти съвършен.

Чиракът бе мъртъв.

* * *

Вече в Материалната равнина, Ерту усети познатата сила още по-ясно и съвсем лесно разбра откъде точно идва. Разперил гигантските си крила, демонът се понесе над градовете на простосмъртните като всяваше паника по пътя си, но не спря дори за миг, за да се наслади на хаоса, който оставяше след себе си.

Изпънат като стрела и с цялата бързина, на която бе способен, летеше Ерту. Над езера и планини, над долини и пусти степи се носеше той, право към най-северната част на Царствата, към Гръбнака на света и древното творение, което бе търсил в продължение на векове.

* * *

Кесел усети приближаването на демона много преди войските му да се разбягат ужасени, търсейки къде да се скрият от връхлитащата черна сянка. Креншинибон го бе предупредил — живият кристал предусещаше движенията на могъщото същество от долните равнини, което векове наред го бе преследвало.

Кесел не се притесняваше особено. В своята изпълнена с магическа сила кула, той можеше да се справи дори и с ужаса на Ерту. Освен това магьосникът имаше едно голямо превъзходство над демона — той беше законният повелител на отломъка. Кристалът му принадлежеше и, както много други магически предмети, сътворени в зората на света, Креншинибон не можеше да бъде отнет от господаря си със сила. Ерту копнееше да притежава кристалния отломък и затова не можеше да се противопостави на Кесел от страх да не предизвика гнева на Креншинибон.

При вида на кулата — съвършено копие на отломъка — разяждащите лиги потекоха още по-силно от устата на чудовището и то нададе победоносен вик:

— Колко години!

Ерту, който не принадлежеше към Материалната равнина, ясно виждаше вратата на кулата и се насочи право към нея. Никой от гоблините, нито дори някой от великаните, се опита да го спре.

Заобиколен от троловете си, магьосникът стоеше в главната зала на Кришал Тирит и го чакаше. Кесел много добре разбираше, че троловете нямаше да му бъдат от никаква полза срещу един огнен демон, ала искаше те да присъстват, за да впечатлят чудовището при първата им среща. Знаеше, че съвсем лесно може да отпрати демона обратно в неговата равнина, ала му бе хрумнала (всъщност, Креншинибон му бе подсказал) по-добра мисъл.

Демонът можеше да му бъде много полезен.

Ерту рязко спря, когато влезе през тясната врата и видя магьосника, заобиколен от своите стражи. Поради отдалечеността на кулата, звярът бе очаквал да намери Креншинибон в ръцете на някой гоблин или великан. Бе се надявал да надхитри глупавия притежател на отломъка и да го накара да му го даде, ала гледката на човешко същество — облечено с мантия, може би дори истински магьосник — обърка плановете му.

— Добре дошъл, могъщи демоне! — обърна се Кесел към него и се поклони ниско. — Позволи ми да те приветствам в своя скромен дом.

Ерту изръмжа от ярост и скочи към него, забравяйки в омразата и завистта си към самодоволния простосмъртен, какво би могло да стане, ако унищожи притежателя на кристала.

Креншинибон му го припомни.

Стените на кулата внезапно затуптяха с ослепителна светлина и обгърнаха демона в болезнената яркост на десетки пустинни слънца. Звярът спря и закри чувствителните си очи. Светлината бързо се разсея, ала Ерту остана на мястото си.

Кесел се подсмихна подигравателно. Кристалният отломък го бе подкрепил. Изпълнен със самоувереност, магьосникът отново се обърна към демона, ала този път в гласа му се усещаше желязна нотка:

— Дойде, за да получиш това, нали? — рече той и извади отломъка от гънките на мантията си.

Ерту присви очи и погледна предмета, който бе търсил толкова дълго.

— Не можеш да го имаш — отсече Кесел и отново прибра кристала. — Той е мой, аз го намерих и той никога няма да приеме теб за свой повелител.

Глупашката гордост на Кесел, този ужасен недостатък в характера му, който неизменно го тласкаше към горчив край, го караше да продължава да дразни безпомощния демон.

— Достатъчно! — предупреди го нещо у него, онзи беззвучен глас, който, подозираше Кесел, принадлежеше на самия кристал.

— Не е твоя работа! — прозвуча яростният отговор на Акар.

Ерту се озърна наоколо и се зачуди на кого ли говореше магьосникът. Очевидно не беше на троловете. За всеки случай, боейки се от невидими нападатели, демонът изрече няколко заклинания.

— Предизвикваш опасен враг — упорстваше кристалът. — Аз те предпазих от чудовището, ала ти държиш да превърнеш в противник този, който би могъл да ни бъде ценен съюзник!

Както винаги, когато Креншинибон му говореше, магьосникът скоро започна да вижда възможностите, които се откриваха пред него и се реши на компромис, споразумение, което щеше да задоволи както него, така и демона.

Ерту обмисляше затрудненото положение, в което бе изпаднал. Не можеше да погуби наглия простосмъртен, макар че това щеше да му достави огромна наслада. Ала да си тръгне без отломъка и отново да отложи това, което бе единствената му цел през последните векове, съвсем не бе приемливо решение.

— Имам предложение, сделка, която може да те заинтересува — съблазнително започна Кесел, избягвайки заплашителния поглед на демона. — Остани при мен и поведи войските ми! С теб начело и със силата на Креншинибон и Акар Кесел, която да ги подкрепя, те ще покорят северните земи!

— Да служа на теб? — изсмя се Ерту. — Ти нямаш никаква власт над мен, смъртни човече!

— Гледаш на нещата от погрешен ъгъл — отвърна магьосникът. — Мисли за това не като за служене, а като за възможност да се присъединиш към един поход, който обещава разруха и завоевания. Приеми най-дълбокото ми уважение, могъщи демоне и знай, че никога не бих посмял да те нарека мой слуга.

Креншинибон бе подучил Кесел добре.

Ерту зае по-малко заплашителна поза и магьосникът разбра, че го бе заинтригувал с предложението си.

— Помисли и за това, което ще спечелиш някой ден — продължи той. — Животът на хората не е толкова дълъг, особено за някой, който идва от земите, които не познават смъртта. Кой ще вземе отломъка, когато Акар Кесел вече няма да го има?

Върху устните на Ерту заигра зла усмивка и той се поклони на магьосника:

— Как бих могъл да откажа едно толкова щедро предложение? — изхриптя демонът със своя ужасяващ, нечовешки глас. — Покажи ми, магьоснико, славните завоевания, които ни чакат!

На Кесел му се прииска да затанцува от радост. Войската му най-сетне бе готова.

Беше се сдобил с пълководец.

11

Щитозъб

Пот течеше от ръката на Бруенор, докато пъхаше ключа в прашната ключалка на тежката дървена врата. На път бе да започне нещо, което щеше да подложи на изпитание цялото му умение и опитност — последното изпитание. Както всички майстори ковачи и той чакаше този миг с вълнение и безпокойство още от дните, когато бе неопитен калфа.

Натисна силно, за да отвори вратата, която водеше към малката стая. Дървото заскърца и застена в знак на протест — през дългите години, когато никой не я бе отварял, то се бе напукало и изкорубило. Това успокои джуджето, защото мисълта, че някой може да види най-скъпите му вещи, го ужасяваше. Огледа тъмните коридори на тази малко употребявана част от жилищата на джуджетата и като се увери, че никой не го бе последвал дотук, влезе в стаята, държейки свещта пред себе си, за да изгори многобройните паяжини, които висяха от тавана.

Тук имаше само една дървена ракла, обкована с желязо и заключена с огромен катинар. Паяжини покриваха всяка частица от сандъка, а върху капака имаше дебел слой прах. Още един добър знак, отбеляза Бруенор. После отново надникна в коридора и безшумно затвори дървената врата.

Джуджето коленичи пред сандъка и постави фенера на земята до себе си. Пламъчето близна няколко паяжини, те избухнаха в оранжеви искри и се стопиха. Бруенор извади парче дърво от кожената торбичка, която висеше на кръста му и свали сребърния ключ, който висеше на врата му. Вдигна парчето дърво пред себе си и, държейки пръстите на другата си ръка под катинара, внимателно пъхна ключа в ключалката.

Сега идваше трудната част. Джуджето бавно завъртя ключа и се заслуша. Когато чу езичето да щраква, той бързо отдръпна ръката си от ключалката, оставяйки катинарът да падне на земята и да освободи лоста, който бе закрепен между него и капака с помощта на пружина. Малката стреличка се заби право в парчето дърво и Бруенор въздъхна с облекчение. Макар че бе заложил капана преди почти един век, знаеше, че змийската отрова все още бе смъртоносна.

Тържеството на момента отстъпи място на силна възбуда, Бруенор захвърли веригите, които опасваха сандъка, настрани и издуха праха от него. После сграбчи капака и се накани да го отвори, ала внезапно си припомни колко важно бе всяко негово действие и отново си възвърна тържественото спокойствие.

Ако някой успееше да се добере до сандъка и да го отвори въпреки смъртоносната клопка, нямаше да остане разочарован от съкровищата, които се криеха в него. Сред многобройните вещи, които не биха привлекли интереса на никой крадец (нащърбен шлем, чифт стари ботуши и много други предмети без особена стойност, освен спомените, които собственикът им свързваше с тях), имаше и сребърен бокал, кесия пълна със злато и една кама, инкрустирана със скъпоценни камъни, макар и да не струваше като оръжие.

Но тези предмети служеха само за маскировка. Бруенор извади всичко от сандъка и го захвърли на прашния под.

Дъното на тежката ракла лежеше на пода и с нищо не подсказваше, че в него бе скрито още нещо. Ала Бруенор бе достатъчно хитър, за да издълбае пода и така умело бе наместил раклата, че и най-изпеченият крадец не би заподозрял нищо. Джуджето побутна малкия чеп, който стърчеше от дъното на сандъка и вкара пръст във внезапно появилата се цепнатина. Също като вратата и дървото се бе изкорубило от годините и Бруенор трябваше да дърпа с всичка сила, докато успее да го освободи. Най-сетне то изскочи навън със силен пукот и запрати джуджето на земята. Само след миг Бруенор отново бе на крака и предпазливо надзърна през ръба на сандъка, където лежаха най-големите му съкровища.

Къс най-чист митрал, малка кожена кесийка, златно ковчеже и сребърна калъфка за пергамент с диамантено капаче стояха пред него, точно както ги бе оставил в онзи далечен ден, когато ги прибра в раклата.

Ръцете на джуджето трепереха и на няколко пъти му се наложи да избърше овлажнелите си длани, докато изваждаше скъпоценностите и внимателно слагаше по-малките от тях в торбата си. Големият къс митрал Бруенор предпазливо положи върху парче плат. После бързо постави второто дъно обратно в раклата, внимателно нагласи механизма и сложи фалшивото съкровище на старото му място. След това отново заключи сандъка, ала този път не зареди отровната стреличка — от нея вече нямаше смисъл, а не му се щеше да рискува някой да пострада случайно.

Освен в подземните мини, Бруенор имаше и още една работилница. Тя бе сгушена в подножието на Грамадата на Келвин, в северната част на долината, там, където Бременският проход и Ледовитият пролом — съответно на запад и на изток — отстъпваха място на тундрата. За своя изненада, Бруенор откри, че скалите тук бяха чисти и здрави, пропити дълбоко със силата на земята — напълно подходящи за малкия му храм.

Както винаги джуджето се приближи към това свещено място с бавни, почтителни крачки. В ръцете си носеше съкровищата на своето минало и мислите му неволно се отправиха назад през годините към Митрал Хол, древния дом на народа му и към думите, които баща му бе изрекъл, когато младият Бруенор получи първия си ковашки чук.

— Ако те бива в този занаят и ако имаш щастието да живееш достатъчно дълго, та да се научиш да усещаш силата на земята, ще дойде и твоят ден. Един дар — макар някои да го наричат проклятие — е получил нашия народ. Веднъж в живота си — само веднъж — най-изкусните от нашите ковачи успяват да изковат оръжие — било то брадва, меч или боздуган. Оръжие, което по майсторство и сила надминава всичко, което са сътворили дотогава. Внимавай, когато дойде този ден, синко, защото в това оръжие ще вложиш голяма част от собствената си душа. Никога по-късно няма да успееш отново да постигнеш такова съвършенство и мисълта за това може да ти отнеме онази неутолима страст, която вечно гори в душата на ковача и го кара да размахва чука от сутрин до вечер. Животът може да ти се стори пуст, когато този ден отмине. Ала ако майсторската кръв на предците ти тече чиста във вените ти, ти ще създадеш легендарно оръжие, чието име ще живее дълго след като ти самият си се превърнал в прах.

Бащата на Бруенор падна, когато Мракът погълна Митрал хол, без да успее да доживее своя ден. Ако смъртта не го бе покосила, той щеше да вложи в своето оръжие някои от предметите, които синът му сега държеше в ръце. Ала Бруенор знаеше, че не проявява неуважение като ги взима — знаеше, че ще изкове оръжие, с което духът на баща му да се гордее.

Денят на Бруенор бе настъпил.

* * *

Образът на двуглавия чук, скрит в къса митрал, се бе явил в съня на джуджето преди няколко нощи. То веднага видя знака и разбра, че трябва да действа бързо, за да приготви всичко за своята нощ, а тя бързо приближаваше. Лунният сърп светеше все по-ярко в небето и много скоро щеше да се изпълни съвсем. Това щеше да стане в нощта на слънцестоенето, онези мигове на границата между сезоните, когато във въздуха трепти магия. Пълнолунието щеше да усили още повече вълшебството на онази нощ и Бруенор бе сигурен, че могъщите думи, които се канеше да изрече тогава, ще сътворят невероятно силна магия.

Ала ако искаше да бъде готов за тази нощ, трябваше да свърши още много неща. Първо построи малката работилничка. Това беше лесната част и Бруенор бе работил непрестанно над нея, опитвайки се да мисли единствено за непосредствената си работа и да победи нетърпението, с което очакваше да дойде Денят.

И сега времето, което бе чакал толкова дълго, най-сетне бе дошло. Той извади тежкия митрален къс от раницата си и прокара пръсти по него, дивейки се на чистотата и здравината му. Бруенор и преди бе държал подобни късове и притеснено се вгледа в скъпоценния метал.

В продължение на един дълъг миг митралът си остана обикновено квадратно парче руда. Внезапно страните му започнаха да се окръглят и джуджето съвсем ясно видя образа на великолепен боен чук. Сърцето на Бруенор подскочи, дишането му се учести.

Видението бе истинско.

Джуджето запали огнището в малката ковачница и веднага се залови за работа. Работи през цялата нощ, докато най-сетне първите лъчи на зората разпръснаха омаята, която го бе завладяла. Върна се у дома си, само за да вземе елмазената дръжка, която отдавна бе приготвил за чука и отново отиде в планината, където поспа, а после неспокойно закрачи напред-назад, в очакване да се спусне нощта.

Щом слънцето угасна, Бруенор нетърпеливо се захвана за работа. Металът послушно приемаше формата, която му придаваха изкусните ръце на ковача — преди зората да успее го прекъсне, главата на чука щеше да бъде готова. Макар че му предстояха още няколко часа работа, в този миг Бруенор усети как го изпълва гордост — щеше да успее да завърши творението си навреме. На следващата вечер щеше да прикрепи елмазената дръжка и тогава всичко щеше да бъде готово за заклинанието в нощта на слънцестоенето.

* * *

Совата безшумно се спусна върху малкия заек, водена от безпогрешните си сетива. Това щеше да бъде най-обикновен лов, нещастното животно дори нямаше да усети връхлитащия хищник… не и преди да бе станало твърде късно. Но този път совата бе странно напрегната и в последния момент отклони вниманието си. Рядко изпускаше плячката си хищната птица, ала тази нощ се върна в гнездото си в Грамадата на Келвин без да е уловила нищо.

Далеч в сърцето на тундрата, неспокоен и в същото време търпелив, неподвижен като статуя, стоеше самотен вълк и гледаше как сребърният диск на огромната лятна луна бавно изплува над хоризонта. Животното почака докато омагьосващото кълбо се издигна високо в небето и тогава нададе древния вой на своя народ. В отговор се разнесоха протяжните гласове на събратята му, смесвайки се със зова на останалите обитатели на нощта — всички те зовяха небесните сили.

Нощта на лятното слънцестоене, когато във въздуха витаеше магия и събуждаше трескава възбуда у всички, освен у онези „разумни“ същества, за които това бяха само „низки инстинкти“, бе настъпила.

В състоянието, в което се намираше, Бруенор особено силно усещаше магията, която се носеше из въздуха. Ала работата му, която вече приближаваше своята кулминация, го бе погълнала напълно и нищо не можеше да го откъсне от нея. Ръцете му не трепнаха и за миг, докато повдигаше златния капак на малкото ковчеже.

Грамадният боен чук лежеше върху наковалнята до джуджето. Той беше най-изкусното творение на Бруенор, могъщ и прекрасен дори и сега, когато все още очакваше изящните руни, които щяха да го надарят с магическа мощ.

Джуджето с благоговение извади малкото сребърно чукче и длетото от ковчежето и се приближи към своето творение. Без да се поколебае и за миг (знаеше, че разполага със съвсем малко време за тази фина работа), той опря длетото о митрала и вдигна сребърното чукче. Кристалночистият метал пропя ясно и високо и по тялото на Бруенор премина тръпка. Дълбоко в себе си той знаеше, че условията бяха идеални и мисълта за това, което щеше да се роди изпод ръцете му тази нощ, отново го накара да настръхне.

И дори не забеляза тъмните очи, които го наблюдаваха от близкото било.

Джуджето не се нуждаеше от модел за символите, които гравираше върху творението си — те бяха запечатани в самото му сърце. Тържествено, той издяла чука и наковалнята на Морадин Душековец от едната страна на двуглавия меч. Точно на същото място, но върху другата страна, изписа кръстосаните брадви на Клангедон, своя Бог на битките. После взе сребърната калъфка и внимателно повдигна диамантеното капаче. При вида на недокоснатия от годините пергамент, от устните му се откъсна въздишка на облекчение. Като изтри потта от ръцете си, джуджето внимателно извади свитъка и го разстла върху наковалнята. В началото страницата изглеждаше празна, ала лъчите на пълната луна постепенно извикаха могъщите руни на повърхността.

Бруенор бе наследил тези надарени със сила символи от предците си и макар никога преди да не ги бе виждал, загадъчните им линии и извивки му изглеждаха близки и познати. С нетрепваща ръка джуджето постави върха на длетото между руните на двете божества, които току-що беше гравирал и скоро изпод малкия сребърен предмет се показаха тайни знаци. Бруенор усещаше как силата, която извира от свитъка, се предава на него и после на оръжието и с изумление виждаше, как щом издяла някоя руна върху чука, тя незабавно изчезва от списъка. Докато пропадаше все по-дълбоко в омаята на работата, джуджето изгуби представата си за време, ала когато най-сетне издяла всички руни, то видя, че луната вече бе превалила пътя си и отново се спуска към хоризонта.

Дойде и мигът за първото истинско изпитание на умението му. Бруенор покри руните, които бе вплел в меча, с камъка от сърцето на планинския символ на Думатоин, Пазителя на тайните. Линиите на божествения символ се сляха напълно с руните и за миг покриха тънките линии на силата.

Бруенор разбра, че работата му бе почти завършена. Вдигна тежкия боен чук от наковалнята и извади малката кожена кесийка. После пое дълбоко дъх и се опита да се успокои — това бе последното, решаващото, изпитание. Развърза шнурчето, което пристягаше малката торбичка и възхитен се вгледа в нежното блещукане на диамантения прашец под меките лунни лъчи.

Скрит зад билото, като внимаваше да не наруши пълната концентрация на приятеля си, Дризт До’Урден тръпнеше от вълнение.

Внезапно Бруенор рязко вдигна ръка във въздуха и финият диамантен прашец полетя високо в нощното небе. После захвърли празната торбичка настрани, грабна чука с две ръце и го издигна над главата си. Усещаше как някой като че ли изсмуква силата от самите глъбини на съществото му, докато изричаше магическите думи, ала щеше да разбере как се бе справил, едва когато всичко свършеше. Успехът на заклинанието му зависеше от това как бе изписал руните върху оръжието — тяхната сила се вливаше в него. И именно тази сила притегляше сега диамантения прашец, а от това колко прашинки ще успее да привлече върху себе си, щеше да проличи колко могъщ бе бойният чук.

Черно було се спусна върху джуджето. Главата му се завъртя, не знаеше какво го задържа да не се строполи на земята. Ала всепоглъщащата мощ на магическите слова вече живееше свой живот. Макар че не разбираше какво точно казва, думите продължиха да се леят от устата му като поток, който вече нищо не можеше да спре и който изцеждаше и последната капчица сила от тялото му. Най-накрая усети, че пропада, милостивата празнота на безсъзнанието го обви и той се свлече на земята.

Дризт се обърна и се отпусна върху твърдата скала, изтощен от самата гледка, почти колкото и джуджето. Елфът не знаеше дали приятелят му щеше да оживее след това изпитание, но въпреки всичко се радваше за него. Беше присъствал на най-великия миг в живота на джуджето и макар че то не бе успяло да я види, пред очите на Дризт още искреше гледката на мощния чук: засияло с магически живот, могъщото оръжие бе привлякло върху си диамантения порой.

Нито една прашинка не бе убягнала от призива на Бруенор.

12

Дарът

Уолфгар седеше високо в северната част на Възвишението на Бруенор, а зорките му очи внимателно следяха всяко движение, което би могло да предизвести пристигането на джуджето. Младият варварин често идваше тук, когато искаше да остане сам с мислите си и печалното стенание на вятъра. Точно срещу него, от другата страна на долината на джуджетата, се намираха Грамадата на Келвин и северните брегове на езерото Диншиър. Между тях се простираше равна земя, известна като Ледовития пролом, която отиваше на североизток и водеше към откритата тундра.

За него този пролом водеше към дома.

Бруенор бе казал, че ще отсъства няколко дни и в началото Уолфгар се бе зарадвал. Сега щеше да си почине от постоянното мърморене и вечните забележки на джуджето. Ала радостта му бе кратка.

— Тревожиш се за него, нали? — дочу се глас зад гърба му.

И без да се обръща, знаеше — беше Кати-Бри.

Варваринът не отговори на въпроса — ясно бе, че тя не очакваше отговор, пък и надали би му повярвала, ако й кажеше, че не се тревожи.

— Ще се върне — сви рамене тя. — Бруенор е як като планинските камъни и в тундрата няма нищо, което да го спре.

Този път младият варварин се обърна да я погледне. Много отдавна, когато между него и джуджето се бе възцарило истинско доверие, Бруенор го бе запознал с „дъщеря си“ — човешко момиче на годините на Уолфгар.

Отстрани тя изглеждаше кротка и уравновесена, ала у нея се криеше такъв огнен дух, какъвто Уолфгар не бе срещал у никоя жена. Варварските девойки от малки бяха приучавани да не говорят много-много — мнението им без друго не бе от никакво значение за мъжете. Досущ като своя настойник и Кати-Бри винаги казваше това, което мислеше и никога не оставяше и капчица съмнение за това на какво мнение е. Уолфгар и тя непрекъснато спореха, често много разгорещено, но варваринът бе щастлив да има до себе си другар на своята възраст, някой, който да не го гледа от висотата на годините и опита си.

Кати-Бри му бе помогнала много през първата му година при джуджетата и макар често да не бе съгласна с него, винаги се отнасяше с уважение към Уолфгар в моменти, когато сам той бе изгубил уважението към себе си. Уолфгар дори подозираше, че тя имаше нещо общо с решението на Бруенор да го направи свой ученик.

Макар на години да бе колкото него, в много отношения Кати-Бри изглеждаше много по-възрастна, а обективният й поглед върху живота обуздаваше темперамента й. В други отношения обаче (както когато прескачаше пукнатините между камъните или взимаше по две стъпала наведнъж), Кати-Бри винаги щеше да си остане малко момиченце. Тази необикновена смесица от плам и уравновесеност, от кротост и бликаща жизнерадост, интригуваха Уолфгар и винаги го изненадваха, когато говореше с нея.

Имаше и друго, което го поставяше в неизгодно положение, когато бе с Кати-Бри. Не можеше да отрече, че бе красива: с гъста кестенява коса, която се спускаше на вълни по раменете й и невероятни, тъмносини очи, чийто проницателен поглед би накарал всеки ухажор да се изчерви. Ала имаше и нещо отвъд красотата й, което привличаше Уолфгар. За него тя бе нещо ново и необичайно, млада жена, която не се вместваше в рамките, които народът на тундрата бе отредил на жените и варваринът не бе съвсем сигурен дали тази независимост му харесва или не. Ала не можеше да отрече влечението, което изпитваше към нея.

— Май често идваш тук, нали? — попита Кати-Бри. — Какво се опитваш да откриеш?

Уолфгар сви рамене — и той самият не бе сигурен.

— Дома си?

— И него, и много други неща, които една жена не би могла да разбере.

Кати-Бри отмина неволната обида с усмивка.

— Опитай все пак — настоя тя, с едва доловим сарказъм в гласа. — Може пък невежеството да ти покаже нов ъгъл, от който да погледнеш това, което те тревожи.

Тя скочи от скалата, заобиколи го и седна на камъка до него.

Уолфгар още веднъж се възхити на изящните й движения. Също като характера й и външният й вид бе вълнуваща смесица от противоположности. Висока, стройна и крехка на вид, тя се бе превърнала в жена в подземията на джуджетата и бе свикнала с тежката физическа работа.

— Мисля за приключения и за една неизпълнена клетва — загадъчно отвърна Уолфгар, отчасти, за да я впечатли, но най-вече, за да й припомни какво според него беше и какво — не работа на една жена.

— Клетва, която се каниш да изпълниш, веднага щом ти се удаде такава възможност.

Уолфгар кимна сериозно.

— Това е моето наследство от народа ми, товар, който остана да тежи на моите плещи, когато баща ми падна в бой. Ще дойде денят, когато… — варваринът не довърши и с копнеж се загледа към тундрата, която лежеше отвъд Грамадата на Келвин.

Кати-Бри тръсна къдриците си. Тя прозираше през загадъчните думи на Уолфгар и много добре разбираше, че в името на честта, той възнамеряваше да предприеме нещо, което можеше да се окаже много опасно, дори пагубно за него.

— Желая ти късмет в твоето приключение — рече тя, — макар да не зная какво те подтиква да тръгнеш на него. Ала едно ще ти кажа — ако нямаш по-сериозна причина от тази, която ми каза, то тогава си погубваш живота напразно.

— Какво ли разбира една жена от чест! — ядоса се Уолфгар.

Кати-Бри не се уплаши и не отстъпи:

— Какво ли наистина! Да не си мислиш, че вие, мъжете, я държите в огромните си ръце, само заради онова, което имате в гащите си!

Лицето на варварина пламна и той се извърна настрани — такава дързост у една жена бе нещо, което той не можеше да приеме.

— Освен това — продължи момичето, — може да си говориш каквото щеш, ала аз знам, че дойде тук, защото се тревожиш за Бруенор. Не можеш да го отречеш.

— Знаеш само това, което искаш да знаеш!

Без да обръща внимание на думите му, Кати-Бри смени темата:

— Досущ като него си! Приличаш на джуджето много повече, отколкото искаш да си признаеш — засмя се тя. — И двамата сте толкова упорити и горди, че никой не иска да признае какво изпитва към другия. Е, прави, каквото знаеш, Уолфгар от Долината на мразовития вятър. Мен може и да излъжеш, ала себе си…

С тези думи момичето скочи от мястото си и се затича към пещерите на джуджетата.

Уолфгар я проследи с поглед, възхищавайки се на стройното й тяло и изящните й движения, въпреки гнева, който изпитваше. Дори и не се опита да разбере защо й бе толкова ядосан.

Отлично знаеше, че ако го направи, ще открие (както обикновено), че е ядосан, защото Кати-Бри бе съвсем права.

* * *

Два дни прекара Дризт До’Урден над тялото на изпадналия си в безсъзнание приятел. Ала въпреки тревогата си за Бруенор и за могъщия боен чук, елфът нито веднъж не прекрачи прага на тайната работилница.

Най-сетне, когато настъпи утрото на третия ден, джуджето се размърда и се протегна. Дризт безшумно се отдалечи по пътя, по който щеше да поеме приятелят му и щом намери подходящо място, побърза да издигне малък бивак.

В началото Бруенор виждаше слънчевата светлина само като ярко петно и му трябваха няколко минути, за да разбере къде се намира. После погледът му се проясни и очите му се спряха върху искрящото великолепие на бойния чук, който лежеше до него.

Джуджето бързо се огледа наоколо, търсейки следи от скъпоценните прашинки. Ала такива нямаше и нетърпението му нарасна още повече. Разтреперан, той вдигна великолепното оръжие и го завъртя в ръцете си, усещайки съвършения му баланс и невероятната му сила. А когато видя символите на трите божества, издялани в митрала и ситния диамантен прашец, който бе запълнил и най-малката резчица, почувства, че сърцето му сякаш спира. Омагьосан от очевидното съвършенство на своето творение, Бруенор внезапно почувства онази празнота, за която му бе говорил баща му. Знаеше, че никога вече няма да успее да създаде нещо толкова съвършено и се зачуди дали като знае това, някога отново ще може да вдигне ковашкия си чук.

Объркан, Бруенор прибра сребърното чукче и длетото в златното ковчеже и върна свитъка в калъфчето му, макар че пергаментът бе празен и магическите руни никога нямаше да се появят отново. Усети, че не е ял от няколко дни и че силата, която магията бе изсмукала от него, още не се бе завърнала напълно в тялото му. Бруенор събра тези от вещите си, които можеше да носи, нарами бойния чук и бавно се запъти към дома.

Внезапно пред него изникна лагерът на Дризт До’Урден, откъдето се носеше апетитният аромат на печен заек.

— Завърнал си се от своите скитания, а? — провикна се джуджето.

Елфът го погледна в лицето, опитвайки се да не издаде огромното любопитство, което като магнит привличаше погледа му към бойния чук на рамото на джуджето.

— На твоите услуги, добри ми Бруенор — отвърна той и се поклони ниско. — Доста хора беше изпратил да ме търсят, та завръщането ми надали ще да е толкова неочаквано за теб.

Бруенор не отрече, ала единственото обяснение, което даде на приятеля си в този момент, бе:

— Трябваше ми.

Сега обаче имаше много по-належаща нужда и видът на печеното месо му го напомни особено силно.

Дризт се усмихна с разбиране. Той вече се бе нахранил. Това зайче бе уловил и изпекъл единствено за приятеля си.

— Ще хапнеш ли с мен? — попита и преди да бе успял да довърши, Бруенор вече посягаше към месото.

Внезапно джуджето спря и хвърли подозрителен поглед на елфа:

— Откога си тук? — нервно попита то.

— Пристигнах едва тази сутрин — излъга Дризт, който не искаше да се натрапва в тайния обред на приятеля си.

При тези думи Бруенор се усмихна доволно и заби зъби в месото, докато елфът слагаше нов заек на огъня.

Дризт изчака да види, че джуджето е погълнато от яденето и грабна бойния чук. Преди Бруенор да успее да помръдне, елфът вече бе вдигнал оръжието.

— Доста е големичък за джудже — небрежно подхвърли той. — А и за моите ръце ще е тежък.

И като погледна Бруенор, който се бе изправил и нервно потропваше с крак по земята, кръстосал ръце пред гърдите си, продължи:

— За кого е тогава?

— Много те бива да си завираш носа там, дето не му е работата, елфе — сърдито отговори джуджето.

В отговор Дризт се засмя:

— За момчето? За Уолфгар? — с пресилено недоверие попита той.

Елфът много добре знаеше, че приятелят му изпитва силни чувства към младия варварин, ала също така знаеше, че Бруенор не би го признал пред никого.

— Твърде хубаво оръжие, та да го даваш на варварин — продължи Дризт. — Ти ли го направи?

Въпреки шеговития тон, елфът наистина бе изпълнен с почит към умението на приятеля си. Въпреки че чукът бе твърде тежък, за да се бие с него, Дризт ясно усещаше колко съвършено точно бе балансиран.

— Ами, нищо и никакъв стар чук, нищо повече — измърмори Бруенор. — Момчето си загуби тоягата. Пък нали ще го освобождавам, не мога да го оставя да се скита из тия диви места без оръжие.

— А как се нарича?

— Щитозъб — отвърна Бруенор без да се замисля, името излетя от устата му преди дори да успее да разбере какво точно казва.

Всъщност, макар да не си спомняше, Бруенор сам бе избрал това име, докато изричаше заклинанията по време на обреда.

— Разбирам — рече Дризт и върна меча на приятеля си. — Старичък чук, ама става за момчето. Митрал, елмаз и диаманти. Е, няма как, ще трябва да мине само с тях.

— О! Я си затваряй устата! — сопна се Бруенор, а лицето му пламна от смущение.

Дризт се извини и като му се поклони ниско, смени темата.

— Защо ме повика, приятелю?

Бруенор прочисти гърлото си и тихо измърмори:

— Момчето…

Дризт ясно видя буцата, която стягаше гърлото на приятеля му и спря преди да бе изрекъл следващата се закачка.

— Още преди да дойде зимата, ще е свободен — продължи джуджето, — пък не е обучен както си му е редът. Не съм виждал по-силен човек от него, а и се движи с плавността на бягащ елен, ама в битките не го бива много.

— Искаш да го обуча? — не повярва на ушите си елфът.

— Ами аз не мога — сопна се Бруенор. — Два метра е висок и ниските удари на едно джудже няма да са му от голяма полза.

Дризт с любопитство погледна ядосания си приятел. Както всички, които познаваха Бруенор малко по-добре, и той знаеше, че между джуджето и младия варварин се бе зародила истинска привързаност, ала досега не си бе давал сметка колко дълбока е тя.

— Не съм се грижил за него през тия пет години, само за да стане плячка на някой смрадлив снежен човек — нетърпеливо избъбри Бруенор, уплашен, че приятелят му се бе досетил за повече неща, отколкото му се щеше.

— Е, ще го направиш ли? — продължи той, като видя колебанието на Дризт.

Елфът отново се усмихна, ала този път не за да го подразни. Спомни си за онзи ден преди почти пет години, когато снежните хора го бяха нападнали в тундрата. Тогава Бруенор му бе спасил живота и нито за първи, нито за последен път, елфът се бе оказал негов длъжник.

— Небесата са ми свидетел, че ти дължа много повече от това, приятелю. Разбира се, че ще го обуча.

Бруенор само изсумтя и посегна към следващия заек.

* * *

Звънтенето на ковашкия чук на Уолфгар огласи мините на джуджетата. Разгневен от това, което Кати-Бри го бе накарала да види въпреки нежеланието му, младият варварин се захвана за работа с удвоена жар.

— Стига си чукал, момче — чу се грубоват глас зад него и Уолфгар се обърна.

Толкова бе погълнат от работата си, че не бе чул Бруенор да влиза. Неволна усмивка на облекчение се разля по лицето му, ала после, уплашен, че е показал слабост, отново нахлузи суровата маска, която носеше винаги.

Джуджето погледна високия, як варварин и русата брада, набола по светлото му лице и рече:

— Май вече не мога да те наричам момче.

— Можеш да ме наричаш, както поискаш — отвърна Уолфгар. — Аз съм ти роб.

— Необуздан си кат’ самата тундра — засмя се Бруенор. — Никога не си бил и никога няма да бъдеш роб. Било то на джудже или на човек.

Похвалата — така необичайна за джуджето — завари младия варварин неподготвен. Той се опита да каже нещо, но не намери думи.

— Никога не съм гледал на теб като на роб, момче — продължи Бруенор. — Служеше ми, за да изкупиш греховете на своя народ, а в замяна те научих на много неща. Остави сега чука настрани.

Джуджето спря за малко и погледна към изкусно изкованото парче желязо на наковалнята.

— Бива те с чука, пък и душата на камъка усещаш, ама не ти е мястото в пещера. Дойде време отново да почувстваш слънцето върху лицето си.

— Свобода? — прошепна Уолфгар.

— Избий си тая мисъл от главата! — сопна се Бруенор и като размаха дебелия си пръст пред лицето на младежа, изръмжа заплашително:

— Принадлежиш ми докат’ не отминат и последните дни на есента, недей го забравя.

Уолфгар прехапа устни, за да не се разсмее. Както винаги, чудатата смесица от състрадание и грубоватост, които джуджето показваше, го бе объркала. Тя обаче отдавна вече не го стряскаше. Четирите години, прекарани до Бруенор, го бяха научили да очаква и да не обръща внимание на внезапните му резки изблици.

— Довърши, каквото имаш за довършване — нареди му джуджето. — Утре сутринта ще те заведа при твоя учител. Дал си клетва и трябва да го слушаш така, като слушаш мен.

Уолфгар изкриви лице при мисълта, че трябва да служи на още някого, ала след като се бе заклел на Бруенор да му служи пет години, не можеше да си навлече позора да не изпълни клетвата си, затова кимна в знак на съгласие.

— Вече няма да те виждам много често — продължи джуджето, — затова искам да ми се закълнеш, че никога повече няма да вдигнеш оръжие срещу жителите на Десетте града.

Уолфгар се изпъна.

— Няма да го направя! — смело отвърна той. — Когато минат петте години и изпълня условията, за които се разбрахме, ще си тръгна оттук като свободен човек!

— Така е честно — съгласи се Бруенор, а упоритата гордост на варварина още повече засили уважението му към него.

Джуджето се вгледа в младия мъж и остана доволно като видя колко много бе пораснал.

— Нали помниш, че тогава счупи оназ’ твоя гадна тояга в главата ми? — предпазливо започна той.

Това последно изпитание го изнервяше. Не бе съвсем сигурен как да го направи, без да изглежда сантиментален или глупав. Прочисти гърлото си и продължи:

— Зимата здраво ще те стегне, веднага щом ти върна свободата. Не мога да те пусна в тундрата без оръжие — и като посегна зад себе си, грабна бойния чук.

— Щитозъб — рече той бързо и го подхвърли на Уолфгар. — Не ти нареждам какво да правиш, но те моля — за успокоение на собствената ми съвест — да се закълнеш, че никога няма да вдигнеш това оръжие срещу жителите на Десетте града.

Още щом ръцете му обхванаха елмазената дръжка, Уолфгар усети колко бе ценен магическият чук. Изпълнените с диамантен прашец руни уловиха пламъка на огнището и в миг по стените на стаичката затанцуваха безброй отблясъци. Хората от неговото племе винаги се гордееха с великолепните оръжия, които притежаваха и дори съдеха за мъжа по качеството на меча или копието му, ала Уолфгар никога не бе виждал нещо, което да може да се сравни с красотата на Щитозъб и невероятната му мощ. Той прилягаше като излят в огромната му ръка, а големината и теглото му така добре пасваха на собствената му сила, сякаш бе роден да върти това оръжие. Каза си, че много нощи ще трябва да благодари на боговете на Съдбата, задето му изпращаха такъв дар. Те наистина заслужаваха благодарността му.

Както и Бруенор.

— Имаш думата ми — заекна Уолфгар, великолепието на подаръка го бе развълнувало толкова, че му бе трудно да говори.

Опита се да се успокои и да каже още нещо, ала когато най-сетне успя да отмести поглед от изключителното оръжие, Бруенор бе излязъл.

Джуджето тръгна по дългите коридори, които водеха към стаята му, като тихо проклинаше слабостта си и се надяваше да не срещне някое от другите джуджета. Като хвърли предпазлив поглед наоколо, Бруенор вдигна ръка и избърса овлажнелите си очи.

13

По волята на Властелина

— Събери хората си и тръгвайте, Едноусти! — нареди магьосникът на огромния леден великан, който стоеше пред него в тронната зала на Кришал Тирит. — И не забравяй, че представляваш армията на Акар Кесел! Вие сте първият отряд, който отива там и ако искаме да успеем, трябва да пазим всичко в пълна тайна. Ще следя всяка твоя стъпка. Не ме разочаровай!

— Имай доверие в нас, господарю — отвърна великанът. — Пещерата ще е напълно готова и ще чака пристигането ви.

— Вярвам ти — увери Кесел огромния командир. — Тръгвай сега!

Ледения великан взе завитото с одеяло огледало, което Кесел му бе дал, поклони се ниско и излезе.

— Не трябваше да изпращаш тях — изсъска Ерту, който през целия разговор бе стоял скрит зад трона на магьосника. — Вербезите и огромният им водач веднага ще се набият в очи в онова място, пълно с джуджета и хора.

— Едноустият е мъдър пълководец — сопна се Кесел, вбесен от дързостта на демона. — Достатъчно е умен, за да държи войските далеч от очите на хората.

— И все пак хора щяха да са много по-подходящи тук. Точно както те посъветва и Креншинибон.

— Аз съм предводителят! — изкрещя Кесел и като извади кристала от дрехите си, се приведе към демона и заплашително размаха отломъка пред очите му. — Креншинибон дава съвети, но аз взимам решенията. Недей забравя къде ти е мястото, могъщи демоне! Аз съм Повелителят на кристалния отломък и няма да позволя да поставяш под съмнение всеки мой ход.

Червените очи на Ерту застрашително се присвиха и Кесел се дръпна назад, внезапно осъзнал колко неразумно бе да заплашва демона. Ала чудовището бързо се успокои — щеше да се примири с дребните неудобства, които гневните изблици на Кесел му причиняваха. В сравнение с това, което щеше да спечели в крайна сметка, можеше да си позволи да потърпи малко.

— Креншинибон съществува още от зората на света — рече той с грубия си глас. — Ръководил е хиляди войни, много по-големи от тази, която се каниш да водиш. Може би ще е по-разумно по-често да се вслушваш в съветите му.

Кесел нервно потръпна. Креншинибон наистина го бе посъветвал да използва за първия си отряд в онази местност хората, които скоро щеше да командва. Беше измислил десетки причини, с които да оправдае изпращането на великани, ала истината бе, че изпрати хората на Едноустия, воден не толкова от стратегически съображения, колкото от желанието да докаже на себе си, на отломъка и на дръзкия демон, кой беше господарят.

— Ще се вслушвам в съветите на Креншинибон, когато сметна за необходимо! — отсече Кесел.

После извади от мантията си друг кристал, досущ като Креншинибон и кристала, който лежеше в основата на Кришал Тирит и нареди на Ерту:

— Занеси го на подходящото място и изпълни обреда на издигането, а когато всичко е готово, аз ще се присъединя към теб през някоя огледална порта.

— Ще издигнеш още една кула, докато първата е още на мястото си! — възкликна Ерту. — Това ще изтощи мощта на отломъка неимоверно!

— Мълчи! — Кесел вече видимо трепереше. — Иди и направи, каквото ти наредих. Остави на мен да се тревожа за кристала!

Демонът взе копието на Креншинибон, поклони се ниско и излезе без да проговори. Той много добре разбираше, че по най-глупашки начин, за сметка на това, което бе разумно, магьосникът демонстрираше властта си над отломъка. Кесел нямаше необходимите умения, за да ръководи тази война, ала кристалният отломък продължаваше да го подкрепя.

Ерту тайно бе предложил на Креншинибон да го отърве от Кесел и да стане негов повелител, ала кристалът бе отказал. Отломъкът предпочиташе демонстрациите, които неувереността на магьосника изискваше от него, пред непрестанната борба за надмощие, която щеше да му се наложи да води с могъщия демон.

* * *

Варварският крал вървеше с гордо вдигната глава между огромните тролове и великани. Дързък и горделив, той влезе през тежката желязна врата на черната кула и заплашително изръмжа, когато мина покрай троловете, които стояха на пост. Мразеше това място на магии и бе твърдо решен да отхвърли зова, който почувства в мига, в който зърна високия й връх да се издига на хоризонта като вледеняващ пръст. Ала призивът на господаря на Кришал Тирит бе твърде силен.

Хийфстааг мразеше магьосника. В очите на всеки варварин Кесел щеше да изглежда слаб страхливец, който използва магии и демони, за да свърши онова, за което не му достига физическа сила. А това, че не може да отхвърли мощта, която Кесел владееше, го караше да го мрази още повече.

Варварският крал отметна обшитата с мъниста завеса, която водеше към личните покои на магьосника — там, където той приемаше посетителите си. Кесел седеше на пода, облегнат на голяма, пухена възглавница и нетърпеливо потропваше с пръсти, чиито нокти бяха добре оформени и грижливо лакирани. Няколко голи робини, чиято воля Креншинибон отдавна бе пречупил и подчинил, се въртяха наоколо, готови да изпълнят всяка прищявка на Повелителя на отломъка.

Хийфстааг се изпълни с ярост, виждайки жени да се подчиняват безропотно на такова отвратително, жалко подобие на мъж. Зачуди се (и не за първи път) какво би станало, ако се нахвърли върху магьосника и разбие черепа му с брадвата си. Ала стаята бе пълна с паравани и колони и Хийфстааг — макар да отказваше да повярва, че волята на магьосника може да пречупи неговата ярост — знаеше, че демонът на Кесел вероятно не бе далеч от господаря си.

— Радвам се, че успя да се присъединиш към мен, благородни Хийфстааг — спокойно и обезоръжаващо започна Кесел.

Знаеше, че Ерту и Креншинибон са наблизо и се чувстваше сигурен, дори и в присъствието на грубия варварин. Погали едно от момичетата, демонстрирайки абсолютната си власт над тях и меко продължи:

— Ала трябваше да дойдеш по-рано. Войските ми са почти готови, първите разузнавачи вече потеглиха — тук той се наведе, за да подчертае думите си и зла усмивка заигра по устните му, — ако не намеря място за хората ти в плановете си, те изобщо няма да ми трябват и тогава…

Нито един мускул не трепна по лицето на Хийфстааг.

— Е, хайде, могъщи кралю — тихо рече Кесел, ела и сподели с мен трапезата ми.

Горделивият варварин все така не помръдваше.

— Отлично! — изсъска магьосникът и като сви юмрук, прошепна някаква магическа дума.

После властно запита:

— Кому служиш?

Хийфстааг усети как тялото му се напряга и за свой ужас се чу да казва:

— На Акар Кесел!

— А кому служи народът на тундрата?

— Те служат на мен — отвърна Хийфстааг, — а аз служа на Акар Кесел. Акар Кесел заповядва на племената на тундрата.

Магьосникът отпусна юмрука си и напрежението от тялото на едноокия крал изчезна.

— Не обичам да ти причинявам това — рече Кесел и изчисти някакво петънце от грижливо оформените си нокти. — Не ме принуждавай да го правя отново.

После извади един свитък иззад възглавницата, на която се бе облегнал и го хвърли на пода:

— Седни пред мен — нареди магьосникът — и ми разкажи още веднъж за поражението си.

Хийфстааг седна на пода пред своя господар и взе пергамента.

Беше карта на Десетте града.

14

Лавандулови очи

Когато отиде при Уолфгар на следващата сутрин, Бруенор вече бе успял да си възвърне суровия вид. Ала гледката на Щитозъб, небрежно метнат на рамото на младежа, сякаш винаги бе стоял там, го развълнува дълбоко, макар да успя да го прикрие.

Уолфгар също бе надянал смръщена маска. Твърдеше, че просто е ядосан, задето трябва да служи на нов господар, но ако се вгледаше малко по-внимателно в себе си, щеше да разбере, че го натъжава предстоящата раздяла с джуджето.

Кати-Бри ги чакаше в последния коридор, който извеждаше навън.

— Колко сте вкиснати и двамата в това прекрасно утро — каза тя, когато двамата наближиха. — Ама не се бойте, слънцето бързо ще ви накара да се усмихнете.

— Тази раздяла май те радва — смутено рече Уолфгар, макар искриците в очите му да издаваха, че всъщност не беше истински сърдит. — Ти, разбира се, знаеш, че днес напускам долината на джуджетата?

Кати-Бри безгрижно махна с ръка:

— Много скоро пак ще се върнеш — усмихна се тя. — Радвай се, че заминаваш. Това, което ти предстои да научиш, със сигурност ще ти помогне, за да постигнеш онова, към което се стремиш.

Бруенор погледна към варварина. Уолфгар никога не бе говорил с него за това, което смяташе да прави, когато изтекат петте години и макар че възнамеряваше да го подготви колкото се може по-добре, джуджето така и не можеше да свикне с мисълта, че Уолфгар наистина ще си замине.

Уолфгар свъсено погледна към Кати-Бри — очевидно бе, че разговорът им за неизпълнената му клетва трябва да си остане между тях. Не че момичето се нуждаеше от това предупреждение — и без това не бе имала намерение да казва нещо повече по този въпрос. Просто искаше да подразни варварина и да го накара да издаде чувствата, които той всячески се стараеше да прикрие. Кати-Бри разпозна огъня, който гореше у младия варварин — виждала го бе във всеки поглед, който младежът отправяше към Бруенор, негов учител и настойник, независимо дали му се искаше да го признае или не. Виждаше го и всеки път, когато Уолфгар погледнеше към нея.

— Аз съм Уолфгар, син на Беорнегар — гордо изрече той и се изпъна. — Израснах сред воините на Лоса, най-добрите бойци в Долината на мразовития вятър. Не знам кой е този учител, ала трудно ще му бъде да ме научи нещо за битките, което да не знам!

Кати-Бри съучастнически се усмихна на Бруенор.

— Сбогом, Уолфгар, син на Беорнегар — провикна се тя, когато двамата се отправиха към изхода на пещерата. — С нетърпение ще чакам да се върнеш, та да видя дали си научил добре урока си по скромност.

Варваринът се обърна и смръщено я погледна, ала Кати-Бри се усмихваше все така широко.

Бруенор и Уолфгар излязоха от мрачните подземия малко след изгрев-слънце и се насочиха на юг, към мястото, където трябваше да се срещнат с Дризт. Беше ясен летен ден и в ранината на утрото небето изглеждаше бяло. Уолфгар се протегна и усети как в него се разлива свобода — нямаше ги вече ниските тавани, които да привеждат огромното му тяло. Неговият народ бе създаден да живее в откритата тундра и да напусне задушаващо — тесните пещери на джуджетата за него бе истинско облекчение.

Когато пристигнаха на уреченото място, Дризт До’Урден вече ги чакаше. Застанал в сянката на една голяма скала и нахлупил ниско качулката си, Елфът на мрака се опитваше да се скрие от ярките слънчеви лъчи. Това бе проклятието на неговата раса — колкото и дълго да живееше на повърхността, тялото му никога нямаше да свикне напълно със светлината.

Макар да ги видя да приближават, елфът остана напълно неподвижен. Реши да ги остави да направят първата крачка, за да види как ще реагира момчето в новата ситуация.

Любопитен да види онзи, който щеше да бъде новият му господар и учител, Уолфгар се насочи право към скалата и застана пред елфа. Изпод качулката си.

Дризт с възхищение следеше плавните движения на силното му тяло. Първоначално елфът възнамеряваше да зарадва приятеля си и да се захване с нелепата задача, която Бруенор му бе възложил. После щеше да си измисли някакво извинение и да си тръгне. Ала докато гледаше лекотата и грацията, с които се движеше младият варварин (лекота твърде необичайна за човек с неговия ръст), Дризт усети как у него се заражда силно желание да развие способностите на младежа. А те изглеждаха неограничени.

Елфът знаеше, че най-болезнената част от срещата му с този мъж, както и с всеки друг, ще бъде първоначалната реакция на варварина при вида на един Мрачен елф. Нетърпелив да свърши, колкото се може по-бързо с това, Дризт отметна качулката си и погледна Уолфгар в очите.

Очите на младежа се разшириха от изненада и отвращение:

— Мрачен елф! — невярващо възкликна той. — Подло псе!

После се обърна към Бруенор и го погледна, сякаш го бяха предали:

— Не може да искаш това от мен! Нямам нито желание, нито нужда да уча долните магии на проклетия му род!

— Той ще те научи да се биеш… нищо повече — отвърна Бруенор.

Джуджето бе очаквало това и изобщо не се притесни. И той като Кати-Бри бе сигурен, че Дризт ще научи прекалено гордия варварин на смиреност.

Уолфгар презрително изсумтя:

— Какво ли мога да науча за битките от някакъв си слабоват елф! Хората от моя народ израстват като истински бойци — той погледна Дризт с открита неприязън. — А не като слаби кучета, които не знаят да се бият!

Дризт спокойно погледна към Бруенор и мълчаливо поиска съгласието му да започне първия си урок. Джуджето се подсмихна и кимна — варваринът изобщо не знаеше с кого си има работа.

Двата ятагана светкавично изскочиха от ножниците си и предизвикаха варварина. Уолфгар инстинктивно вдигна бойния си чук и замахна.

Ала Дризт бе по-бърз. С тъпата страна на оръжията си той нанесе поредица бързи удари по лицето на противника. По бузите на варварина се стекоха тънки струйки кръв. Уолфгар още не бе успял да отвърне на ударите на елфа, когато Дризт замахна с ятагана си към крака му. Варваринът успя да избегне удара, ала рязкото движение, както елфът очакваше, наруши равновесието му и той залитна. Дризт спокойно прибра ятаганите в ножниците им, докато в същото време кракът му запрати Уолфгар на земята. В следващия миг младежът лежеше по лице в прахоляка, а магическият му чук бе изхвръкнал на няколко метра от него.

— Е, щом вече се разбирате — обади се Бруенор, опитвайки се да изглежда сериозен, за да пощади чувствата на младия варварин, — ще ви оставя.

Той въпросително погледна Дризт, за да се убеди, че елфът е съгласен.

— Дай ми няколко седмици — намигна му елфът и отвърна на усмивката му.

Бруенор се обърна към Уолфгар, който бе вдигнал Щитозъб и, застанал на едно коляно, слисано гледаше Дризт.

— Слушай какво ти казва, момче — даде му последен съвет джуджето, — иначе набързо ще те превърне в храна за лешоядите.

* * *

За първи път от почти пет години насам, Уолфгар погледна отвъд границите на Десетте града към Ледовития пролом, който се простираше пред него. През първия си ден заедно двамата с Дризт бяха прекосили долината на джуджетата, заобикаляйки източното било на Грамадата на Келвин. Тук, точно в подножието на северния й склон, се намираше недълбоката пещера, която елфът наричаше свой дом.

Вътре имаше само няколко кожи и две-три глинени гърнета — за удобства не можеше да става и дума. Ала оскъдната пещера бе достатъчно добра за скиталеца. Тя му осигуряваше уединението и спокойствието, които елфът предпочиташе пред обидите и заплахите на хората. За Уолфгар, чийто народ рядко прекарваше повече от една нощ на същото място, самата пещера бе истински разкош.

Когато над тундрата започна да се спуска здрач, Дризт, който спеше в най-тъмната част на пещерата, се размърда и се събуди. Уолфгар бе доволен, че още от първия им ден елфът му се доверяваше достатъчно, за да заспи съвсем спокойно, без да се притеснява, че през това време е напълно беззащитен. Това, заедно с начина, по който Дризт го бе победил сутринта, поразклати неприязънта, с която го бе посрещнал.

— Е, какво, ще започнем ли с уроците тази вечер? — попита го елфът.

— Ти си господарят — горчиво отвърна варваринът. — Аз съм просто роб.

— Не повече, отколкото аз! — отсече Дризт.

Уолфгар го погледна с любопитство.

— И двамата сме задължени на джуджето — обясни елфът. — Аз му дължа живота си — десетки пъти ме е спасявал от смърт. Затова и се съгласих да ти предам бойните си умения. А ти изпълняваш клетвата, която си му дал в замяна на живота си. Затова трябва да научиш нещата, които мога да ти покажа. Не съм господар на никого, нито някога искам да бъда.

Уолфгар се обърна към тундрата. Все още не смееше да се довери напълно на елфа, макар че не можеше да си представи какви задни мотиви би могъл да има Дризт, за да се опитва да се държи приятелски.

— Двамата заедно плащаме дълговете си към Бруенор — рече елфът.

Той много добре разбираше чувствата на младия мъж, който след толкова години отново виждаше родните си земи и му съчувстваше.

— Порадвай се на тази нощ, момче. Иди, където поискаш, почувствай отново полъха на вятъра върху лицето си. Ще започнем утре, когато се спусне нощта — и с тези думи Дризт се отдалечи, оставяйки младия варварин сам с мислите си.

Уолфгар не можеше да не оцени уважението, с което елфът се бе отнесъл към него.

* * *

През деня Дризт си почиваше в хладната тъма на пещерата, докато Уолфгар опознаваше новата местност и ловуваше.

Нощем те се биеха.

Дризт беше безмилостен боец и го удряше с тъпата страна на ятагана си всеки път, когато варваринът оставеше незащитено място. И понеже Уолфгар беше горд воин и превъзходството на елфа го дразнеше и гневеше, двубоите им често ставаха доста разгорещени. Това поставяше варварина в още по-неизгодно положение, защото гневът му прогонваше и малкото дисциплина, на която бе способен. А Дризт никога не пропускаше да се възползва от това и му нанасяше поредица бързи удари, които неизменно оставяха младежа проснат на земята.

Ала Дризт никога не дразнеше ученика си, нито му се подиграваше и това му правеше чест. Елфът сериозно се бе заел със задачата си, а най-важното сега бе да изостри рефлексите на младежа и да го научи да се защитава.

Невероятните заложби на варварина, макар и не докрай развити, смайваха Дризт. В началото елфът се боеше, че заради упоритата си гордост и горчивината, с която бе изпълнен, Уолфгар няма да се поддава на обучение, ала младежът не го бе разочаровал. Разбирайки на колко много неща можеше да го научи някой, толкова опитен с оръжията, колкото бе Дризт, варваринът винаги го слушаше най-внимателно. Гордостта му, вместо да го накара да повярва, че е велик воин, който няма какво повече да научи, го подтикваше да се възползва от всяка възможност, която можеше да му помогне да постигне целите, които си бе поставил. В края на първата седмица вече успяваше да отбие много от ударите на елфа, стига да не позволеше на гнева му да го заслепи.

През тези дни Дризт рядко говореше и само от време на време поздравяваше варварина за някой особено добър удар или пък за напредъка, който младежът постигаше. Скоро Уолфгар забеляза, че с нетърпение очаква одобрителните думи на елфа всеки път, когато изпълнеше някой особено труден удар. По същия начин с ужас чакаше неизбежния удар, който следваше всяка негова грешка.

Уважението на младежа към Дризт нарастваше. Нещо у елфа, който стоически понасяше самотата, в която живееше, без да се оплаква, се докосваше до съкровения му идеал за чест. Той все още не можеше да проумее какво бе накарало Дризт да избере такъв живот, ала от това, което знаеше за учителя си, бе сигурен, че става дума за принципи.

В средата на втората седмица, Уолфгар вече напълно бе овладял Щитозъб и не само, че умело отблъскваше двата ятагана, но често сам нанасяше добре премерени удари. Елфът ясно виждаше промяната, която постепенно настъпваше в ученика му. Младежът вече не просто отвръщаше на ударите, а като знаеше кои бяха слабите му страни, се опитваше да предусети нападенията и да се предпази.

Когато Дризт най-сетне сметна, че Уолфгар вече е научил как да се защитава, елфът започна да му показва тънкостите на нападението. Той разбираше, че начинът, по който се биеше, надали ще бъде най-добрият за младия варварин. Огромната сила на младежа щеше да му бъде много по-полезна от бързите, лъжливи ходове, които елфът често използваше. А и в бой бойците от тундрата бяха по-агресивни и предпочитаха да нападат, вместо да се защитават. С един добре премерен удар, якият варварин можеше да повали и великан.

Единственото, на което му оставаше да се научи, бе да чака.

* * *

Една тъмна, безлунна нощ, докато се подготвяше за поредния урок, Уолфгар съзря пламъка на лагерен огън далеч в равнината. Варваринът гледаше като омагьосан как на хоризонта припламват нови и нови светлинки и се зачуди дали не бяха хората от неговото племе.

Погълнат от трепкащите пламъчета, младежът дори не чу безшумните стъпки на Дризт. Зорките очи на елфа бяха забелязали раздвижването в далечния лагер много преди светлинките на хоризонта да привлекат вниманието на Уолфгар.

— Твоят народ оцеля — рече той, за да успокои младия мъж.

— Откъде знаеш? — попита Уолфгар, стреснат от внезапната поява на учителя си.

Дризт застана до него и се загледа в тундрата.

— Те понесоха големи загуби в Битката при Брин Шандер — най-сетне рече той. — А и лютата зима бе тежка за жените и децата, останали без мъже, които да ловуват. Тръгнаха на изток, по дирите на северния елен и по пътя се присъединиха към други племена, дано така станат по-силни. Хората все още използват имената на племената, към които принадлежаха преди битката, ала в действителност сега има само две — Племето на Лоса и Мечото племе.

Дризт помълча малко.

— Ти принадлежеше към Племето на Лоса, нали? — запита той най-сетне и Уолфгар кимна. — Те се справиха добре и сега са господари на равнината. Много години трябва да минат преди народът на тундрата да си възвърне загубената сила, ала младите воини вече възмъжават.

Огромно облекчение се разля по тялото на Уолфгар. Той се боеше, че Битката при Брин Шандер е покосила твърде много воини, за да може народът на тундрата да се възстанови. Зимата по тези места бе сурова и жестока и младият варварин с болка си мислеше, че внезапната загуба на толкова мъже (някои племена бяха изгубили всички) е обрекла оцелелите, на бавна смърт.

— Знаеш много неща за моя народ — отбеляза Уолфгар.

— Не един и два пъти съм ги наблюдавал — отвърна Дризт и се зачуди какво ли си мислеше младежът, — за да науча как живеят и оцеляват в тази негостоприемна земя.

Уолфгар тихичко се засмя и поклати глава, дълбоко впечатлен от искреното уважение, което звучеше в гласа на Дризт всеки път, когато елфът говореше за неговия народ. Познаваше Дризт До’Урден едва от две седмици, ала вече разбираше нрава му достатъчно добре, за да е сигурен, че следващите му думи са повече от предположение:

— Обзалагам се, че си ловувал в нощния мрак и си оставял месото така, че хората да го намират на другия ден. А те са били твърде гладни, за да се запитат кой ли може да е неизвестният им благодетел.

Дризт не отговори, дори не го погледна, ала Уолфгар знаеше, че е прав.

— Знаеш ли какво е станало с Хийфстааг? — попита варваринът след малко. — Той бе крал на моето племе. Белязан бе в многобройни битки, а славата на името му се носеше из цялата Долина на мразовития вятър.

Елфът прекрасно помнеше едноокия крал. Самото споменаване на името караше рамото му да изтръпва от тъпа болка — там го бе ранила тежката брадва на огромния варварин.

— Жив е — отвърна Дризт, опитвайки се да прикрие презрението си. — Сега той властва над целия Север. А вече няма никой, чиято кръв е достатъчно чиста, за да му се опълчи и да го възпре.

— Той е могъщ крал! — рече Уолфгар, без да забележи неприязънта в гласа на елфа.

— Той е свиреп воин — поправи го Дризт.

Лавандуловите му очи се впиха в Уолфгар и неочакваният гняв в тях слиса варварина. В тези виолетови кладенци той видя отразен невероятния характер на елфа, те блестяха с вътрешна сила, чиято чистота и наситеност биха накарали и най-благородния крал да му завиди.

— Превърна се в мъж в дома на едно джудже със забележителен характер! — скара му се Дризт. — Нима не си научил нищо от него!

Смаян, Уолфгар не знаеше какво да каже.

Елфът реши, че е настъпил моментът да научи варварина на нещо по-важно дори и от умението да се бие, да му изложи принципите си и да прецени дали наистина от обучението му щеше да има някаква полза.

— Кралят — обясни той, — е човек със силен характер и убеждения. Човек, който сам дава пример за добро и зло на поданиците си и наистина милее за тях. Не някой звяр, който управлява, само защото е най-силният. Мисля, че би трябвало да можеш да направиш разликата.

Дризт забеляза как по лицето на младежа се изписа смущение и разбра, че годините, прекарани сред джуджета, бяха разклатили из основи онова, което животът сред варварите бе насадил в сърцето му. Надяваше се, че вярата, която Бруенор имаше в съвестта и принципите на Уолфгар, щеше да се оправдае — и той, както и джуджето преди пет години, бе искрено впечатлен от обещаващия, интелигентен младеж и разбра, че наистина го е грижа за бъдещето на варварина. Елфът рязко се обърна и се отдалечи — искаше да остави ученика си сам да намери отговор на въпросите, които си задаваше.

— Ами урокът? — провикна се Уолфгар след него, все още объркан и смутен.

— Вече получи урока си за тази вечер — отвърна елфът, без да спира или да се обръща — Може би най-важният урок, който ще ти дам някога.

С тези думи Мрачният елф потъна в тъмата на нощта, ала погледът на лавандуловите му очи дълго не напусна мислите на Уолфгар.

Варваринът се обърна към далечния лагерен огън.

И се зачуди.

15

Гибелна бързина

Свирепата буря, която връхлетя Десетте града откъм изток, скри пристигането им. По някаква странна прищявка на съдбата следваха точно същия път покрай Грамадата на Келвин, по който Дризт и Уолфгар бяха минали само две седмици по-рано. Този отряд вербези обаче, се насочи на юг, към поселищата, а не на север към тундрата. Високи и слаби, макар да бяха най-дребни от своята раса, те също притежаваха страховита мощ.

Разузнавачите от армията на Акар Кесел се водеха от огромен леден великан. Смразяващият вой на вятъра заглушаваше стъпките им и те се движеха с цялата бързина, на която бяха способни. Отиваха към тайната пещера, която орките — съгледвачи бяха открили в скалистото било в южната част на планината. Отрядът едва наброяваше двадесетина великана, ала всеки от тях носеше огромен вързоп с оръжия и храна.

Водачът им, лукав и невероятно силен великан, наричан Едноустия, неспирно ги тласкаше все напред. Горната му устна бе откъсната от челюстите на огромен вълк и сега лицето му бе вечно разкривено в гротескна едноуста усмивка. Обезобразеното му лице и огромният му ръст всяваха ужас, който държеше в подчинение иначе непокорните войски. Акар Кесел лично бе избрал Едноустия за водач на съгледвачите си, макар и да го бяха съветвали да изпрати на тази деликатна мисия някой, който да не бие толкова на очи — например хората на Хийфстааг. Ала Кесел високо ценеше Едноустия и бе силно впечатлен от огромните количества припаси, които малкият отряд можеше да носи.

Преди полунощ вербезите вече се бяха настанили в пещерата и се заеха да приготвят спални помещения, складове и малка кухня. После зачакаха, готови всеки момент да нанесат първия, смъртоносен удар в славното нападение на Акар Кесел над Десетте града.

Веднъж на всеки два дена пристигаше орк — вестоносец и им носеше последните заповеди на магьосника. Освен това ги осведомяваше за напредването на следващия отряд, който идваше към пещерата с нови запаси. Всичко вървеше според плана на Кесел, ала Едноустият с безпокойство забеляза, че воините му ставаха все по-нетърпеливи и колчем пристигнеше новият вестоносец решаваха, че времето да потеглят в бой най-сетне бе дошло.

Ала заповедите бяха все едни и същи: крийте се и чакайте.

След по-малко от две седмици в напрегнатата атмосфера на малката, задушаващо тясна пещера, за другарско отношение между великаните не можеше да става и дума. Вербезите обичаха да действат, а не да размишляват и скуката неминуемо ги правеше раздразнителни и избухливи.

Разприте ставаха все по-чести и по-чести, а понякога прерастваха и в свирепи побоища. Едноустият винаги бе наблизо и обикновено успяваше да спре сбиванията преди някой да се нарани сериозно, ала знаеше, че няма да може да удържа жадните за битки вербези още дълго.

Петият вестоносец пристигна в една особено гореща и неприятна нощ. В мига, в който нещастният орк влезе в пещерата, недоволните вербези го наобиколиха.

— Какви вести носиш, а? — нетърпеливо попита един от великаните.

Убеден, че подкрепата на Кесел е достатъчна защита, оркът предизвикателно погледна вербега и му нареди:

— Доведи командира си, войнико!

В същия момент една огромна ръка го сграбчи за врата и грубо го разтърси.

— Зададоха ти въпрос, гадино! — обади се друг великан. — Какви вести носиш?

Оркът, видимо уплашен, яростно каза:

— Магьосникът жив ще те одере за това!

— Чух достатъчно — изръмжа първият великан и като го стисна за гърлото, го повдигна във въздуха с огромната си ръка.

Оркът махаше с крака, мъчейки се да се измъкне, ала ни най-малко не успя да разхлаби хватката на вербега.

— Извий му мръсното вратле — провикна се някой.

— Избоди му очите и го хвърли в някоя мрачна яма! — обади си друг.

В този момент влезе Едноустият и разбута насъбралите се великани, опитвайки се да разбере за какво е цялата врява. Леденият великан ни най-малко не се изненада, когато видя вербега да измъчва някакъв орк. В действителност гледката му бе забавна, ала твърде добре разбираше колко опасен бе избухливият нрав на Кесел. Едноустият бе виждал не един и двама гоблини да умират от жестока смърт, задето не се бяха подчинили на магьосника или просто, за да задоволят вкуса му към извратени удоволствия.

— Пуснете този нещастник на земята! — спокойно нареди Едноустият.

Вербезите нададоха гневни викове и започнаха да мърморят.

— Разбий му мутрата! — извика един.

— Отхапи му носа!

Оркът вече почти не се съпротивляваше, лицето му започваше да посинява. Вербегът, който го държеше, отвърна на заплашителния поглед на Едноустия, после захвърли безпомощната си жертва в краката му.

— Задръж си го! — озъби се той на Едноустия. — Ама ако пак вземе да ми се репчи, ще го разкъсам.

— Писна ми от тая дупка — обади се някакъв вербег от задните редици. — А из долината е пълно с гадни джуджета, дето само чакат да ги изядем.

Останалите също надигнаха гласове.

Едноустият погледна бойците си и видя, че гневът, който кипеше у тях, заплашва да разруши всичко само с един-единствен пристъп на сляпа ярост.

— От утре вечер започваме да излизаме да се поогледаме наоколо — рече в отговор леденият великан; това беше опасен ход и той отлично го знаеше, но ако не предприемеше нищо, катастрофата бе неизбежна. — Само по трима наведнъж… и никой да не знае.

Оркът, успял донякъде да възвърне самообладанието си, чу последните думи и се опита да протестира, ала Едноустият незабавно го накара да замълчи:

— Затваряй си устата, оркско псе! — заповяда той и със зла усмивка погледна вербега, който бе заплашвал вестоносеца. — Или искаш приятелят ми да си похапне?

Великаните завиха от радост и, станали отново другари, започнаха да се тупат по раменете — Едноустият им бе върнал надеждата за битки. Ала съмненията на ледения великан за решението, което бе взел току-що, съвсем не се уталожиха при вида на кръвожадния възторг, обзел вербезите. Отвсякъде долитаха думи като джуджешки пай или джуджешки дробчета по селски (все имена на различни ястия с месо от джуджета), посрещани с одобрителни възгласи.

Едноустият с ужас си мислеше какво може да се случи, ако вербезите се натъкнеха на някой от дребната раса.

* * *

Леденият великан разрешаваше на бойците си да излизат само нощем и не повече от трима наведнъж. Струваше му се малко вероятно някое джудже да дойде толкова на север в долината, ала все пак знаеше, че поема огромен риск. Всеки път, когато поредният отряд се завръщаше в пещерата без произшествия, Едноустият въздъхваше с облекчение.

Дори това, че можеха да напускат тясната пещера, бе повдигнало многократно бойния дух на вербезите. Напрежението в пещерата забележимо намаля, а вълнението от предстоящата война отново ги обзе. Далеч на юг често се виждаха светлините на Каер-Кьониг и Каер-Диневал, отвъд пътя проблясваше Термалайн, а понякога успяваха да зърнат дори далечния Брин Шандер. Гледайки градовете, великаните си представяха предстоящите победи и това ги поддържаше през дългите дни на чакане.

Отмина още една седмица и като че ли всичко вървеше добре. Виждайки колко добре се бе отразила дори тази малка свобода на бойците му, Едноустият започна да се успокоява за последиците от рискованото решение, което бе взел.

Ала точно тогава две джуджета, дочули от Бруенор, че в тази част на Грамадата има прекрасни камъни, дойдоха на север, за да проучат положението. Пристигнаха на южния склон късно един следобед и когато се спусна вечерният мрак, двамата се разположиха на лагер върху голяма скала, покрай която течеше бърз ручей.

Това бе тяхната долина и в последните години в нея не се бе случвало нищо лошо. Двете джуджета не взеха почти никакви предпазни мерки.

Ето как първият отряд вербези, който напусна пещерата тази вечер, веднага забеляза пламъка на лагерен огън и чу гласовете на омразните джуджета.

* * *

От другата страна на планината, Дризт До’Урден се събуди от дневния си сън. В спускащия се мрак елфът намери Уолфгар на обичайното му място, замислено облегнат на една висока канара и вперил поглед в откритата равнина, която се простираше пред него.

— Копнееш да се върнеш у дома си? — без да очаква отговор попита Дризт.

Уолфгар сви огромните си рамене и разсеяно отвърна:

— Навярно…

Откакто се бе научил да уважава елфа, варваринът бе започнал да си задава множество неприятни въпроси за своя народ и живота, който той водеше. За него Дризт бе загадка — невероятно добър боец, притежаващ същевременно поразителен самоконтрол. Всяка своя постъпка елфът преценяваше като се вслушваше не само в приключенския си дух, но и в повелите на съвестта и морала, които за него бяха по-важни от всичко друго.

Уолфгар хвърли изпитателен поглед на Дризт и неочаквано запита:

— А ти защо си тук?

Сега бе ред на Дризт да загледа замислено земите, които се простираха пред него. На небето вече проблясваха първите звезди и се отразяваха в дълбоките му тъмни очи, ала той не ги виждаше. В мислите си, елфът отново се разхождаше из отдавна напуснатите земи на своя народ, където никога не огряваше слънце и където той никога вече нямаше да се завърне.

— Помня — заговори Дризт, а страховитите мигове отново оживяха пред очите му, така ярки, както могат да бъдат само най-ужасните спомени, — деня, в който за първи път дойдох тук, в открития свят. Тогава бях много по-млад и излязох с още много други елфи, мои събратя, дошли тук, за да грабят. Излязохме през една тайна пещера и нападнахме малко елфическо селце.

При яркия спомен за ужасите, които бе видял тогава, Дризт потръпна.

— Убиха всички жители на селцето. Всички жени. Всички деца.

Уолфгар слушаше с нарастващ ужас. Насилието, което Дризт описваше, спокойно би могло да бъде дело и на свирепите воини на Лоса.

— Моят народ убива — мрачно продължаваше елфът. — Убива безмилостно.

Той прикова поглед в Уолфгар — искаше да е сигурен, че варваринът напълно разбира думите му:

— Убива безстрастно.

Той млъкна и остави ученика си да вникне в онова, което току-що бе казал. Това кратко, ала изчерпателно описание на хладнокръвните убийци, смути варварина. Той бе отраснал сред свирепи воини, чиято единствена цел в живота беше бойната слава, битките в прослава на Темпос. Младежът просто не можеше да разбере безстрастната жестокост, която Дризт бе описал. Тънка бе разликата, ала след набезите и на Мрачните елфи, и на варварите оставаха единствено смърт и разруха.

— За богинята — демон, на която служи моят народ, на света няма място за други раси — обясни Дризт. — И най-малко за други елфически племена.

— Ала тук хората никога няма да те приемат сред себе си — рече Уолфгар. — Винаги ще те избягват и ти го знаеш не по-зле от мен.

Дризт кимна:

— Повечето — съгласи се той. — Ала докато ги има неколцината, които мога да нарека свои приятели, съм щастлив. Защото запазих самоуважението си. Не ми се налага да живея с вечно чувство на вина, не ме разяждат угризения, не се срамувам от това, което съм.

С тези думи елфът се изправи.

— Ела! — повика той ученика си. — Нощта ни чака. Ти се биеш все по-добре и скоро тази част от обучението ти ще свърши. Нека се възползваме от нощта, която е пред нас.

Уолфгар поседя още малко, замислен над думите на учителя си. Елфът водеше тежък живот, не притежаваше почти нищо, ала бе по-богат от всички хора, които варваринът бе срещал през живота си. Дризт не се бе отказал от принципите си, въпреки огромните трудности и несгоди. И сам бе избрал да изостави дома си, света, който познаваше и комуто принадлежеше и да дойде тук, където винаги щеше да бъде отбягван и неразбран.

Варваринът се загледа в отдалечаващия се Дризт, който сега бе просто сянка в сгъстяващия се мрак и тихичко прошепна:

— А може би ние с теб не сме толкова различни…

* * *

— Шпиони! — просъска един от великаните.

— Глупци! Запалили са огън! — обади се друг.

— Да ги смачкаме! — рече първият и тръгна към пламъка на лагерния огън.

— Шефът каза не! — припомни третият. — Само гледаме, ама не може да се бием.

Те се заспускаха по стръмния път, който водеше към бивака на джуджетата с всичката предпазливост, на която бяха способни, което в случая означаваше, че не вдигаха повече шум от търкаляща се скала.

Двете джуджета веднага разбраха, че някой се приближава и извадиха оръжията си, макар да предполагаха, че Дризт и Уолфгар, или пък някой рибар от Каер-Кьониг бе видял светлината на огъня им и идваше да сподели тяхната вечеря.

Когато най-сетне стигнаха лагера им, вербезите видяха джуджетата да стоят широко разкрачени, стиснали оръжията си в ръце.

— Видели са ни! — възкликна един от тях и залегна в мрака.

— Затваряй си устата! — сопна се друг.

Третият великан, който, както и вторият, много добре знаеше, че джуджетата все още не подозираха кой се приближава, сбута другаря си и злобно му смигна:

— Ако са ни видели, нямаме избор, освен да ги смачкаме.

Вторият вербег тихичко се изхили, намести тежкото копие на рамото си и тръгна към лагера.

Когато видяха тримата великани да излизат иззад близките скали и да се нахвърлят върху тях, двете джуджета се вцепениха от смайване. Ала притиснатото в ъгъла джудже е по-кораво и от най-коравата скала, а пък тези принадлежаха към племето от Митрал Хол и през целия си живот бяха водили свирепи битки, за да оцелеят в безмилостната тундра. Битката съвсем нямаше да бъде толкова лесна, колкото си представяха трите чудовища.

Едно от джуджетата избегна тромавия удар на главатаря на вербезите и моментално стовари тежкия си чук върху стъпалото му. Великанът инстинктивно се хвана за ранените пръсти и заподскача на един крак. Каленото в десетки битки джудже не се поколеба нито миг и с мощен удар в коляното събори чудовището на земята.

Другото джудже също бе реагирало светкавично и с точен удар в окото на другия великан, го бе запратило към отсрещните скали.

Ала третият вербег, който бе по-хитър от другарите си, се бе въоръжил с голям скален къс и сега го запрати срещу джуджето с огромна сила.

Камъкът уцели джуджето право в слепоочието, а от мощния удар главата му отхвръкна настрани. С пречупен врат, то падна мъртво на земята.

Другарят му бързо щеше да довърши великана, когото бе повалил на земята, ако главатарят на малкия отряд не се бе нахвърлил върху му. Скоро джуджето като че ли успя да вземе надмощие над вербега, ала то трая само до мига, в който вторият великан успя да се съвземе от удара в окото дотолкова, че да се надигне и да се включи в боя.

Двете чудовища сипеха удар след удар върху джуджето. В началото то успяваше да ги избягва и отклонява, ала после един от тях го уцели в рамото и го запрати по гръб на земята. Джуджето, яко като камъните, върху които бе паднало, бързо се съвзе, ала преди да успее да се изправи, отгоре му се стовари тежък ботуш и го притисна към земята.

— Смачкайте го! — изскимтя от земята вербегът, когото джуджето бе ранило. — После ще го занесем на готвача.

— Никъде няма да го носим! — изръмжа великанът, който бе повалил джуджето, а огромният му крак натискаше все по-силно и по-силно и бавно изцеждаше живота на жертвата си. — Едноустият нас ще даде на готвача, ако надуши какво направихме!

При мисълта за яростта на жестокия им предводител, двамата му другари изпаднаха в ужас и безпомощно впериха очи в по-хитрия си другар.

— Ще ги сложим заедно със смрадливите им вещи в една тъмна дупка и няма да споменаваме нищо в пещерата.

* * *

Далеч на изток, Акар Кесел седеше в кулата си и чакаше вести. Наесен последният — най-големият — от керваните на търговците щеше да пристигне в Десетте града от Лускан, натоварен с богатства и припаси за дългата зима. Дотогава огромната му армия най-сетне щеше да бъде напълно готова и щеше да потегли победоносно към поселищата, за да покори презрените рибари. Мисълта за лесната победа и всички блага, които тя щеше да му донесе, караше Кесел да потръпва от удоволствие.

И дори не подозираше, че първият удар във войната му вече бе нанесен.

16

Плитки гробове

Уолфгар се събуди малко преди пладне, добре отпочинал след нощния урок и с изненада видя, че Дризт вече бе на крак и стягаше раницата си за дълъг път.

— От днес ще те уча на ново умение — обясни елфът. — Тръгваме веднага, щом хапнеш.

— Накъде?

— Първо към мините на джуджетата. Бруенор ще иска да те види, сам да прецени колко си напреднал — при тези думи Дризт се усмихна на младия мъж. — Няма да остане разочарован.

Уолфгар отвърна на усмивката му. Сигурен бе, че умението, с което вече въртеше чука, ще впечатли дори и вечно мърморещото джудже.

— А после?

— Към Термалайн, на брега на Маер Дуалдон. Там живее един мой приятел. Един от малкото — добави елфът и намигна на варварина, който не можа да сдържи смеха си. — Човек на име Агорвал. Искам да се срещнеш с обитателите на Десетте града, та дано по-добре ги разбереш тогава.

— Какво има да разбирам? — гневно попита Уолфгар.

Тъмните проницателни очи на Дризт се впиха в младия варварин. Младежът много добре разбираше какво си бе наумил учителят му. Елфът на мрака се опитваше да превърне онази маса, която за варварина бе просто „врагът“, в отделни хора; да му покаже всекидневния живот на онези, които лесно можеха да паднат под тежката му тояга, ако битката на хълма бе протекла по друг начин. Безстрашен в боя, Уолфгар изпитваше ужас при мисълта да се изправи пред тези хора. Младият варварин вече бе започнал да преосмисля идеалите на своя войнствен народ и невинните лица, които щеше да види в града, който неговите събратя така безгрижно бяха решили да опожарят, можеха окончателно да сринат основите на целия му свят.

Потеглиха малко по-късно. Заобиколиха Грамадата на Келвин по същия път, по който бяха дошли преди. От изток духаше прашен вятър и фините песъчинки, които запращаше по тях, издраскваха лицата им до кръв. Макар че яркото слънце изцеждаше силите на Дризт, елфът бързо крачеше напред, без да спира да си почива.

Когато късно следобед най-сетне оставиха най-южното било на Грамадата зад гърба си и двамата бяха изтощени, но доволни.

— Скрит под покрива на мините, трябва да съм забравил колко свиреп може да бъде вятърът на тундрата — засмя се Уолфгар.

— Навлезем ли веднъж във вътрешността на долината, ще намерим къде да се скрием от вятъра — рече Дризт и потупа кожената манерка, която висеше празна на кръста му. — Ела, знам къде можем да ги напълним преди да продължим.

С тези думи той поведе Уолфгар на запад, към подножието на южния склон. Съвсем наблизо течеше леденостуден ручей, чиито води идваха от заснежения връх на Грамадата и именно към него се отправи елфът.

Потокът криволичеше с весел ромон в каменното си легло. Чу се грак на птица, голям рис безшумно се отдалечи при приближаването на двамата пътници. Всичко изглеждаше наред, ала в мига, в който достигнаха голямата, равна скала, върху която често бивакуваха пътешественици, Дризт усети, че нещо не е наред. Стъпвайки предпазливо, той се опита да намери някакъв признак, който да потвърди нарастващото му подозрение.

В това време Уолфгар легна върху камъка и нетърпеливо потопи потното си, прашно лице в студената вода. Когато най-сетне се отърси от водата и се накани да се изправи, блясъкът в очите му се бе завърнал, сякаш ледената вода му бе върнала жизнеността и силите.

В този миг варваринът забеляза алени петна върху скалата. Той проследи кървавата им диря, докато стигна до парченце кожа, което се бе закачило на ръба на някакъв по-остър камък, точно над буйните води на потока.

И двамата бяха опитни в разчитането на следи и веднага разбраха, че съвсем наскоро тук се е водила битка. Твърдите косми, които покриваха парченцето кожа, несъмнено бяха откъснати от нечия брада, което бързо ги наведе на мисълта за джуджетата. Наблизо намериха следи от трима великани, които отиваха на юг. Дризт и Уолфгар ги проследиха и скоро стигнаха малка дюна, в която намериха плитките гробове.

— Не е Бруенор — мрачно каза елфът, докато оглеждаше двете тела. — По-млади са… като че ли са Бундо, син на Непобедимия чук и Дургас, син на Арго Свирепото острие.

— Трябва час по-скоро да отидем в мините!

— Ще идем — отвърна елфът, — ала трябва да научим още за онова, което се е случило тук и тази вечер може да е последният ни шанс да го сторим. Какви са били тези великани? Дали са обикновени разбойници, случайно минали оттук или пък са се заселили някъде наблизо? А кой знае дали са били сами или тук се навъртат още от долната им раса.

— Бруенор трябва да научи за това! — настояваше Уолфгар.

— Трябва и ще научи. Ала ако тези тримата са някъде наоколо, а аз вярвам, че е така, защото иначе нямаше да си правят труда да заравят жертвите си, може отново да се върнат да се позабавляват, когато падне нощта.

И като посочи на Уолфгар розовите облаци, които вече плуваха по небето далеч на запад — слънцето залязваше, попита:

— Готов ли си за битка, варварино?

Уолфгар с решителен вид свали Щитозъб от рамото си и като стисна елмазената дръжка отвърна:

— Да видим кой ще се позабавлява тази вечер!

Скриха се зад една стръмна скала, близо до плоския камък и зачакаха. Слънцето се скри зад хоризонта, запълзяха нощни сенки, мрак обви земята.

Не чакаха дълго. Същите вербези, които бяха убили джуджетата предишната вечер, отново бяха излезли навън, нетърпеливи да намерят нови жертви. Шумен, както и предишната вечер, малкият отряд превали южния склон на планината и се насочи към плоския камък.

Уолфгар незабавно се приготви за нападение, ала елфът го дръпна назад преди да е успял да ги издаде. Дризт имаше твърдото намерение да убие тримата великани, но искаше да види дали преди това няма да научи какво търсеха тук.

— Хиляди демони! — изсумтя едно от чудовищата. — И пукнато джудже няма!

— Ама че късмет! — додаде друг. — Че и тая ни е последната нощ тука, така си е.

Другарите му го погледнаха с интерес.

— Другата група пристига утре — обясни великанът.

— И нашите ще станат двойно повече, и разни людоеди, и гнусни орки ще се довлекат, та шефът няма да ни пуща да излизаме, докато нещата не се поуспокоят.

— Още една група в оня смрадлива дупка! — възропта един от другарите му. — Че то въздух няма да ни остане!

— Да се махаме оттук тогава — намеси се и третият вербег. — Няма да има плячка тука, пък нощта взе да напредва.

Зад скалата, Дризт и Уолфгар застанаха нащрек, като чуха великаните да говорят за тръгване.

— Ако успеем да се доберем до онази канара — започна Уолфгар и макар да не го знаеше, посочи същата скала, зад която се бяха скрили вербезите предишната нощ, — ще сме ги довършили преди даже да успеят да разберат какво ги е сполетяло!

И той нетърпеливо се обърна към елфа, ала при вида на Дризт думите замръзнаха на устните му. Лавандуловите очи горяха с огън, който Уолфгар не бе виждал никога преди в спокойния поглед на учителя си.

— Само трима са — рече елфът, а крехкото спокойствие в гласа му всеки миг заплашваше да се взриви на хиляди частици. — Не ни трябва изненада.

Варваринът не знаеше как да реагира на неочакваната промяна у Мрачния елф:

— Нали ме учеше да се възползвам от всяко преимущество, което ми се предостави… — предпазливо рече той.

— Когато се биеш — да — отговори Дризт. — Ала това е мъст. Нека ни видят, нека се загърчат пред ужаса на надвисналата гибел!

С ятагани в двете си ръце, елфът излезе иззад скалата и сигурната му крачка вещаеше неминуема смърт.

Един от вербезите извика от изненада и тримата замръзнаха по местата си, когато Елфът на мрака застана пред тях. Уплашени и объркани, чудовищата заеха отбранителна позиция. Великаните бяха чували преданията, които се носеха за Мрачните елфи, дори се бе случвало някои Мрачни елфи да се съюзят с вербези, ала внезапната поява на Дризт сред тях ги стресна.

Видът на уплашените великани изпълни Дризт с огромно удоволствие и той нарочно позабави крачка, за да може да се наслади по-дълго на ужаса, изписан на лицата им.

— Кой си пък ти? — предпазливо попита един от вербезите.

— Приятел на джуджетата — отвърна елфът със зъл смях.

Най-едрият великан без колебание се нахвърли върху него и в този миг Уолфгар изскочи иззад скалата и застана до учителя си. Ала чудовището не можа да направи и крачка. Дризт насочи един от ятаганите си към него и с ужасяващо спокойствие рече:

— Мъртъв си.

В същия миг алени пламъци обвиха тялото на вербега. Той нададе ужасен рев и заотстъпва назад, но елфът неотклонно го следваше.

Внезапно Уолфгар почувства силен порив, който сякаш идваше от самия Щитозъб и му казваше да хвърли бойния чук. Оръжието изсвистя в нощния въздух, стовари се върху един от великаните и запрати размазаното му тяло в придошлия поток.

Смъртоносната мощ на Щитозъб изпълни варварина с истинско благоговение, но сега трябваше да се справи с третия великан, въоръжен само с една малка кама. Чудовището веднага разбра преимуществото, което имаше над противника си в този момент и яростно се нахвърли върху му. Уолфгар посегна към камата си.

Ала вместо това усети дръжката на Щитозъб в ръката си — незнайно как чукът се бе завърнал при него. Варваринът нямаше никаква представа за магическата сила, която Бруенор бе заключил в оръжието, но сега нямаше никакво време да се чуди.

Ужасен, ала неспособен да избяга, главатарят на вербезите отчаяно се нахвърли върху Дризт, който само това и чакаше. Движено от яростта си, чудовището вдигна тежкото си копие твърде високо и елфът моментално прониза кожената туника и незащитения му корем. Великанът залитна за миг, но раната не спря устрема на удара му. Пъргавият Дризт успя да отскочи навреме и от мощния замах чудовището загуби равновесие. Елфът светкавично му нанесе два леки удара в гърлото и рамото.

— Гледаш ли, момче? — весело се провикна той. — Бие се като някой от твоя народ.

Макар да бе зает да отклонява ударите на третия вербег с Щитозъб, Уолфгар все пак успяваше да види какво става около него. Гледката на биещия се елф още веднъж му показа на колко много неща го бе научил Дризт — елфът си играеше с чудовището, използвайки необуздания му гняв срещу него самото. Отново и отново замахваше великанът и всеки път Дризт успяваше не само да избегне удара, а и да прониже врага си. От многобройните му рани вече се лееше кръв. Уолфгар знаеше, че Дризт може да довърши противника си по всяко време, ала с удивление разбра, че елфът се наслаждава на жестоката игра.

Младежът все още не бе нанесъл сериозен удар на противника си. Точно както Дризт го бе учил, варваринът изчакваше разярения вербег да се изтощи сам. Той забеляза, че ударите на великана стават все по-редки и по-редки, започнаха и да отслабват. Най-сетне, задъхан и облян в пот, вербегът сбърка. Щитозъб веднага се стовари върху него, един, два пъти и чудовището се строполи на земята.

В това време противникът на Дризт бе паднал на едно коляно, след като елфът бе прерязал сухожилието му. Когато видя вторият великан да се сгромолясва в краката на Уолфгар, Дризт реши да приключи с играта. Чудовището безсилно замахна и елфът, избягвайки удара, отново заби ятагана си в своя враг, ала този път жестокото острие потъна в гърлото на вербега с цялата си мощ и прониза мозъка му.

* * *

Докато си почиваха от битката, Дризт не успя да се стърпи и зададе на Уолфгар въпроса, който го вълнуваше през цялото време:

— Оръжието? — простичко попита той.

Уолфгар погледна към Щитозъб и сви рамене:

— Не зная — откровено каза той. — Върна се в ръката ми само.

Дризт се усмихна. Той знаеше. Колко голямо бе умението на Бруенор, помисли си елфът. И колко ли трябва да държи на момчето, та да му даде такъв невероятен дар!

— Пристига цяла група вербези! — изръмжа Уолфгар.

— И една, която вече е тук — додаде Дризт. — Иди право при Бруенор. Тези тримата идваха направо от бърлогата си, няма да ми е трудно да проследя дирите им. Трябва да видя къде са останалите.

Уолфгар кимна, ала притеснено погледна учителя си. Непознатият огън, който бе видял да гори в очите на елфа преди нападението над великаните, го бе уплашил. Просто не можеше да бъде сигурен докъде щеше да стигне невероятната дързост на Дризт.

— Какво мислиш да правиш, когато ги намериш? — попита той, ала странната усмивка на Дризт само засили опасенията му.

— Ще се срещнем утре сутрин на същото място — най-сетне реши да разсее страха на приятеля си Дризт. — Обещавам ти, че няма да започна веселбата без теб!

— Ще се върна преди да е пукнала зората — рече варваринът, после се обърна и потъна в нощния мрак.

Дризт пое на запад по дирите на тримата великани. Скоро елфът чу дрезгавите гласове на други вербези и съзря набързо построените дървени порти, които пазеха входа на бърлогата им, умело прикрити зад някакъв храсталак, израснал върху скалите.

Дризт зачака и скоро от пещерата излязоха още трима великани, а когато те се прибраха, се показа и трета групичка. Елфът се опита да разбере дали изчезването на трите чудовища, които бяха убили, бе разтревожило другарите им. Ала вербезите обикновено бяха непокорни и недисциплинирани, та останалите великани решиха, че са се загубили или просто са избягали. Няколко часа по-късно Дризт незабелязано се отдалечи от лагера им, за да състави плана си. Никой не бе усетил присъствието му и елфът бе сигурен, че ще съумее да ги изненада.

* * *

Уолфгар не спря през цялата нощ. Предаде съобщението на Бруенор и без да чака джуджетата да се съберат, отново потегли на север. Той се движеше бързо и пристигна при равната скала цял час преди зората. Дризт още не се бе завърнал от пещерата на великаните и Уолфгар закрачи напред-назад, а притеснението за приятеля му нарастваше с всяка изминала секунда.

Накрая той вече не можеше да издържа страховете и мрачните опасения, които изпълваха мислите му и сам тръгна по дирята на тримата вербези. На всяка цена трябваше да разбере какво се бе случило! Не бе изминал и десетина метра, когато усети нечия ръка да го сграбчва за рамото. Уолфгар светкавично се обърна, готов да отвърне на удара, ала изненадата му бързо се превърна в радост, когато пред себе си видя Дризт.

Елфът бе пристигнал при скалата малко след Уолфгар, ала бе останал скрит, за да види дали нетърпеливият варварин ще удържи на уговорката им или ще да поеме нещата в свои ръце и ще тръгне да го търси.

— Никога не си тръгвай от уговорена среща и не се паникьосвай преди да е минал уговореният час — скара се той, опитвайки се да прикрие колко бе трогнат от загрижеността на Уолфгар за него.

Варваринът не успя да отговори, защото в този миг се чу познат рязък глас:

— Къде са проклетите изчадия! — провикна се Бруенор от върха на скалата.

Когато са разярени, джуджетата могат да се движат с неподозирана бързина. За по-малко от час Бруенор и останалите се бяха приготвили за битка и бяха потеглили след варварина с почти същата трескава скорост.

— Добра среща — обади се Дризт и тръгна към Бруенор, който с мрачно задоволство гледаше труповете на тримата великана.

Около него стояха петдесет джуджета, чиито очи горяха с безмилостен огън, а ръцете им здраво стискаха тежките брадви.

— Добра среща, наистина — отвърна Бруенор. — Бърлога, така ли?

— На около една миля оттук — кимна Дризт. — Ала има и по-важна вест от тази. Онези великани няма да ходят никъде. Всъщност точно днес очакват гости.

— Момчето ми каза — рече Бруенор. — Още двайсет от тез’ презрени твари. Ама ми се чини, че онез’ в пещерата няма да дочакат гости днес! Знаеш ли откъде ще дойдат?

— От север или от изток, друг път няма — отвърна елфът. — Някъде през Ледовития пролом, на север от Диншиър. Бойците ти ще ги посрещнат, нали?

— Иска ли питане! Отиваме към Стръмната падина — в очите на джуджето проблеснаха многозначителни пламъчета. — Ами ти? А момчето?

— Момчето остава с мен — настоя Дризт. — Трябва да си отдъхне малко. Ще наблюдаваме великаните в пещерата.

Нетърпението в погледа на елфа остави у Бруенор убеждението, че приятелят му си бе наумил нещо, доста по-различно от това просто да наблюдава бърлогата на вербезите.

— Съвсем е пощурял! — промърмори под носа си джуджето. — Ако не е решил да ги нападне съвсем сам, пък на!

И като хвърли още един поглед на мъртвите чудовища, додаде:

— И ще ги победи!

После джуджето се вгледа в труповете по-отблизо, опитвайки се да разбере с какво оръжие е бил убит всеки от тях.

— Момчето уби двама — отвърна на немия му въпрос Дризт.

По устните на Бруенор заигра непривична за него усмивка:

— Ха! А ти — само един. Изоставаш, елфе!

— Как пък не! — не му остана длъжен Дризт. — Просто видях, че момчето трябва да се поупражнява малко.

Бруенор поклати глава, изненадан от това, колко се гордее с Уолфгар. Разбира се, не можеше да му го покаже, само щеше да го накара да се възгордее.

— Изоставаш! — повтори Бруенор и застана начело на воините си.

Джуджетата подеха ритмичен напев, древна мелодия, която някога бе огласяла сребърните зали на изгубения им дом.

Бруенор се обърна, погледна двамата си приятели и се зачуди какво ли щеше да е останало от бърлогата на великаните, когато отрядът му се завърнеше от похода си.

17

Разплата

Джуджетата крачеха неуморно. Бяха тръгнали на война, натоварени с тежки раници и понесли на раменете си огромни греди.

Враговете им можеха да дойдат само по един път — онзи, който Дризт бе споменал, а Бруенор знаеше точно къде да ги причака. Най-лесно беше да се проникне в каменистата долина през Стръмната клисура, която макар да бе на едно ниво с тундрата, се намираше под равнището на южните склонове на планината.

Джуджетата бяха вървели без миг почивка през половината нощ и по-голямата част от утрото, ала щом стигнаха Клисурата, незабавно се заеха за работа. Не знаеха кога точно ще се появят великаните (макар да бе малко вероятно да пристигнат докато слънцето още грее), но искаха да са сигурни, че всичко ще бъде готово, когато враговете им дойдат. Бруенор бе решен да приключи това нападение бързо и с колкото се може по-малко жертви сред бойците си. По високите места из планината бяха изпратени съгледвачи, други се отправиха към равнината. Под командването на Бруенор останалите джуджета се заловиха да заложат капан. Копаеха окопи, от гредите направиха две каменохвъргачки, зад високите скали, които се извисяваха наоколо, залегнаха техни другари с тежки арбалети в ръце.

За кратко всичко бе готово, ала воините не спряха, за да си почиват, а се заеха да проучат местността — не знаеха какво може да им даде допълнително превъзходство над великаните.

По-късно през същия ден, когато слънцето вече бе започнало да се спуска към хоризонта, един от съгледвачите съобщи, че е видял голям облак прах да се задава от изток. Много скоро дойде и едно от джуджетата, които наблюдаваха равнината, за да докладва, че е видяло отряд от двадесет великана, няколко людоеда и поне една дузина орки да се приближават към Стръмната клисура. Бруенор нареди на стрелците да заемат местата си зад скалите. Няколко джуджета още веднъж провериха дали огромните каменохвъргачки са добре скрити. После най-силните бойци, начело с Бруенор, залегнаха в малките окопи, които бяха изкопали по протежение на пътя към Клисурата и внимателно отрязаха туфите трева, които стърчаха над главите им, за да могат да ги отместват назад.

Първият удар щеше да е техен.

* * *

Дризт и Уолфгар бяха заели позиция в Грамадата на Келвин, сред скалните късове, които се възправяха над бърлогата на вербезите. Единственото, за което се притесняваше елфът бе, че някой от великаните може да отиде да посрещне подкрепленията. Тогава с изненадата в нападението на Бруенор щеше да бъде свършено.

Изминаха няколко часа, през които не се случи нищо, но после опасенията на Дризт като че ли се оправдаха. Елфът си почиваше в сянката на един голям камък, докато Уолфгар стоеше на пост и следеше движенията на великаните. Варваринът не виждаше дървената порта, скрита зад храсталака, ала прекрасно чу проскърцването на пантите й, когато едно от крилата й се отвори. Той почака няколко секунди, за да се убеди, че някой наистина излизаше от пещерата, преди да отиде да събуди Дризт.

От мрачната дупка долетя говор на великани и варваринът внезапно видя шестима от тях да се показват навън. Той се накани да събуди елфа, ала когато се обърна, видя, че Дризт, който бе вечно нащрек, вече стоеше до него и с очи, присвити заради ярката светлина, гледаше великаните.

— Не знам какво правят — обърна се Уолфгар към елфа.

— Търсят изчезналите си другари — отвърна Дризт.

Острият му слух бе доловил част от разговора, който чудовищата водеха преди да излязат от пещерата. Вербезите бяха получили заповед на всяка цена да намерят изчезналите си другари или поне да установят посоката, в която се бяха отправили. Естествено, това трябваше да стане колкото се може по-незабележимо. Наредено им бе да се завърнат в пещерата още същата нощ, независимо дали бяха успели да намерят изчезналите великани или не.

— Трябва да предупредим Бруенор — рече Уолфгар.

— Ще намерят труповете на другарите си и ще го съобщят на главатаря си много преди да сме успели да се върнем — отвърна Дризт. — А пък Бруенор и без това си има достатъчно великани, за които да мисли.

— Какво ще правим тогава? Ясно е, че ще ни бъде десет пъти по-трудно да се справим с вербезите в пещерата, ако са нащрек и очакват неприятности — рече Уолфгар и видя, че унищожителният огън отново гореше в очите на елфа.

— Е, ако тези вербези не се завърнат, онези в пещерата няма как да бъдат предупредени… — небрежно подхвърли Дризт, сякаш да се изправиш срещу шестима великана бе най-лесното нещо на този свят.

Уолфгар го слушаше смаяно, макар да предполагаше какво си бе наумил.

Дризт забеляза лекото притеснение на варварина и широко се усмихна:

— Хайде, момче! — използва той снизходителното обръщение, надявайки се да разбуди гордостта на Уолфгар. — Толкова седмици се подготвяше именно за подобен случай.

И като прескочи с лекота пукнатината, която разполовяваше скалата, той се обърна към Уолфгар, а очите му горяха с изпепеляващ пламък в следобедната светлина.

— Хайде! — повтори той. — Само шестима са!

Уолфгар примирено въздъхна и поклати глава. През седмиците, които бяха прекарали заедно, той бе опознал учителя си като сдържан, макар и невероятно изкусен боец, който винаги претегляше всеки свой ход с хладнокръвна точност. Ала през последните два дни варваринът видя една друга — невероятно дръзка, дори безразсъдна — страна на елфа. Непоколебимата увереност на Дризт бе единственото, което караше Уолфгар да вярва, че учителят му не се е превърнал внезапно в самоубиец; единственото, което го караше да го следва, вместо да се вслуша в собствения си разум. Зачуди се дали доверието, което изпитваше към елфа, има някакви граници.

Именно там и тогава разбра, че един ден Дризт ще го поведе в посока, откъдето нямаше да има път за бягство.

* * *

Известно време шестимата великани вървяха на юг, а Дризт и Уолфгар ги следваха по петите. Вербезите не откриха никакви следи от изчезналите си другари и понеже се опасяваха, че започват да се приближават твърде много до мините на джуджетата, смениха посоката и се насочиха на североизток. Към скалата, където бе станала битката.

— Нямаме много време. Скоро ще трябва да ги нападнем — обърна се Дризт към варварина.

Уолфгар кимна. Малко по-късно достигнаха неравна местност, осеяна с остри камъни, между които пътят криволичеше в непрестанни завои. Двамата спътници разпознаха мястото — знаеха, че пътеката, която едва забележимо се изкачва, водейки на юг, скоро ще ги отведе до ръба на неголяма пропаст. Спускащият се здрач им предлагаше прикритието, от което се нуждаеха. Дризт и Уолфгар се спогледаха — дошло бе време да действат.

Каленият в много повече битки елф вече знаеше как точно да нападнат враговете си така, че да имат най-големи шансове да ги победят. Той безшумно даде знак на Уолфгар да спре и прошепна:

— Трябва да нанесем удар и веднага да се отдръпнем — обясни Дризт. — И чак тогава да нанесем следващия си удар.

— Няма да е лесно. Врагът вече ще е нащрек — поколеба се Уолфгар.

— Имам нещо, което може да ни е от полза.

И като отвори раницата си, елфът извади малката статуетка и повика своята сянка. Когато огромната котка внезапно се появи до него, варваринът ахна от ужас и отскочи назад.

— Защо призоваваш демони! — възкликна той толкова силно, колкото смееше, а кокалчетата на ръцете му побеляха — така здраво бе стиснал дръжката на Щитозъб.

— Гуенивар не е демон — увери го Дризт. — Тя е мой приятел и безценен съюзник.

Пантерата изръмжа, сякаш разбираше какво си говорят и Уолфгар уплашено отстъпи още по-назад.

— Това не е обикновен звяр! — отвърна Уолфгар. — Няма да се бия рамо до рамо с демон, призован с магия!

Племената от тундрата не се бояха от никой, звяр или човек, ала Черните изкуства им бяха напълно непознати и това ги правеше уязвими.

— Ако вербезите научат истината за изчезналите си другари — мрачно каза Дризт — Бруенор и останалите джуджета ще бъдат в сериозна опасност. Котката ще ни помогне да спрем този отряд. Нима ще позволиш на страха си да ни попречи да спасим джуджетата?

Уолфгар изпъна рамене и се опита да се успокои. Гордостта му и страхът за джуджетата (а Дризт се бе надявал да въздейства именно върху тях) го накараха временно да забрави отвращението, което изпитваше към Черните изкуства.

— Отпрати звяра, нямаме нужда от помощ!

— С Гуенивар ще сме сигурни, че ще ги погубим до един. Нямам намерение да залагам живота на джуджетата на карта, заради твоите суеверия.

Дризт знаеше, че щяха да са му нужни часове, за да накара Уолфгар да приеме Гуенивар за съюзник, ако въобще някога успееше, ала засега се нуждаеше единствено от съгласието му да участва в нападението.

Великаните вървяха вече часове наред и елфът забеляза как все повече и повече забавят крачка, редиците им се разхлабват, а някои от тях изостават назад. Всичко се нареждаше точно както се бе надявал.

Пътеката зави за последен път между два огромни скални къса, а после се разшири значително и започна да се изкачва към пропастта. Там рязко зави и тръгна покрай скалата — от едната й страна се издигаше висока каменна стена, от другата — скалиста пропаст. Дризт направи знак на Уолфгар да бъде готов и изпрати огромната пантера срещу враговете им.

* * *

Бойният отряд не се движеше особено бързо и достигна Стръмната клисура доста след падането на нощта. Имаше повече чудовища, отколкото бойците на Бруенор бяха очаквали (двадесет великана, три людоеда и дванадесет орки), ала джуджетата не се страхуваха от орките, знаеха и как да се справят с людоедите. Ключът към победата си оставаха вербезите.

Дългото чакане не бе притъпило яростта на джуджетата. Никое от тях не бе спало, откакто бяха тръгнали на път миналата нощ, ала гневът им и желанието да отмъстят за убитите другари, бяха все така силни.

Първият вербег навлезе в стръмната местност без да се случи нищо. Но когато и последното чудовище влезе в капана, джуджетата от Митрал Хол се нахвърлиха върху им. Първия удар нанесе отрядът на Бруенор. Бойците му изскачаха от окопите си, често точно пред някой орк или великан и посичаха всичко, което попаднеше под брадвите им. Ударите им целяха да осакатят, не да убиват и следваха основния принцип от бойната философия на джуджетата: острието на брадвата прерязва сухожилието и мускулите в задната част на коляното, чукът смазва капачката отпред.

С точен удар Бруенор повали един от вербезите и се обърна, за да избяга, но се озова лице в лице с меча на някакъв орк. Време за обикновен двубой нямаше и като подхвърли брадвата си високо във въздуха, джуджето извика:

— Дръж!

Очите на орка все още проследяваха с тъп поглед оръжието, когато Бруенор му нанесе жесток удар под брадичката с главата си, покрита с тежкия шлем, улови брадвата си и побягна в нощта. Поспря се само за миг — колкото да срита падналия орк.

Чудовищата бяха хванати напълно неподготвени и много от тях лежаха тежко ранени на земята. В този момент каменохвъргачките откриха огън и големи скални късове започнаха да се стоварват върху челните редици на вербезите, поваляйки ги един върху друг, или събаряйки ги на земята. Стрелците изскочиха иззад прикритието си и във въздуха засвистяха смъртоносни стрели. После захвърлиха арбалетите и се нахвърлиха върху враговете си. В този момент се завърна и отрядът на Бруенор и се вклини в редиците на чудовищата.

Противниците им така и не можаха да заемат позиция и преди да успеят да вдигнат оръжията си вече бяха мъртви.

Битката в Стръмната клисура продължи само три минути.

Нито едно джудже не бе сериозно ранено. Единственият жив от отряда на чудовищата бе оркът, когото Бруенор бе сритал.

* * *

Гуенивар разбра какво иска от нея господарят й и безшумно се втурна по дирите на вербезите. Заобиколи малкия им отряд и зачака върху каменната стена над пътя. Приклекнала върху скалата, пантерата напълно се сливаше със сенките. Първият великан мина под скалата, ала котката помнеше заповедите на господаря си и остана неподвижна като смъртта — чакаше подходящия момент. Дризт и Уолфгар предпазливо се приближиха, така че да виждат редиците на чудовищата.

Последният от тях, един особено едър вербег, спря за миг да си поеме дъх.

Гуенивар безшумно скочи.

Преди вербегът да разбере какво става, гъвкавата пантера вече бе върху него, впила дългите си нокти в лицето му. В следващия миг, котката отново бе върху скалата, а чудовището стенеше в агония, стиснало раздраното си лице с две ръце.

Тогава иззад скалите изсвистя Щитозъб и с мощен удар събори великана в пропастта.

Един от вербезите, които вървяха напред, чу предсмъртния вик и се втурна назад, завивайки точно навреме, за да види как тялото на другаря му полита в скалистата клисура. Гуенивар не се поколеба и в следващия миг острите й нокти се забиха в гърдите на чудовището, разкъсвайки плътта. Избликна силна струя кръв, когато огромните зъби на пантерата се впиха във врата му. Гуенивар остана нащрек, готова да отбие всеки удар на противника си, ала вербегът дори не успя да повдигне ръка, преди последната тъма да се спусне завинаги над него.

Останалите великани се приближаваха бързо и като остави падналия враг да се удави в собствената си кръв, Гуенивар отскочи. Дризт и Уолфгар заеха позиция зад скалите в края на пътеката. Елфът държеше двата ятагана, а варваринът стискаше дръжката на чука, който се бе завърнал в дланта му.

Котката не се поколеба и за миг. Стотици пъти бе разигравала този сценарий с господаря си и много добре разбираше какво преимущество дава изненадата в битка. Поспря се за миг, за да се увери, че великаните я бяха видели и се втурна по пътеката надолу, между скалите, зад които се криеха господарят й и ученикът му.

— Брей да му се не види! — провикна се едно от чудовищата, без да обръща никакво внимание на умиращия си другар. — Огромна котка беше! И черна като оня тиган дет’ си готвя в него!

— След нея! — изкрещя друг. — Какъв кожух ще стане за оня, дето я хване!

И без да се сетят повече за него, те прескочиха падналия си другар и се втурнаха след пантерата.

Дризт, който бе по-близо до тях, остави първите двама да отминат и се съсредоточи върху последните два великана. Един след друг те минаха покрай камъка, зад който се бе скрил елфът и преди да успеят да разберат какво става, Дризт изскочи пред тях, забивайки ятагана си дълбоко в гърдите на първия, а с другата ръка нанесе ослепяващ удар в очите на втория. После, без да изважда, оръжието си, което още стърчеше от тялото на първия вербег, Дризт светкавично се озова зад него и заби втория ятаган в гърба му. С умело движение той успя да освободи и двете си оръжия и да се отдръпне, преди смъртно раненият великан да се строполи на земята.

Уолфгар също остави главатарят на малкия отряд да отмине. В момента, в който Дризт нападаше двете чудовища, вторият великан почти се бе изравнил с варварина. Вербегът спря и се обърна с намерение да помогне на другарите си, ала в този момент Уолфгар с всичка сила запрати Щитозъб срещу него. Тежкият чук се стовари върху гърдите на великана и като изкара всичкия въздух от дробовете му, го събори по гръб. В следващия миг бойният чук вече летеше към главатаря на вербезите, който се обърна точно навреме, за да получи ужасяващ удар право в лицето.

Без да се колебае, Уолфгар скочи върху първия великан, когото бе повалил и сключи мощните си ръце около врата му. Чудовището бързо се съвзе и като стисна варварина в огромните си ръце, с лекота повдигна по-дребния си враг от земята. Ала годините, които бе прекарал с тежкия ковашки чук и каменоделското длето в ръка, бяха заякчили мускулите на варварина и ги бяха изпълнили с желязна сила. Той стегна пръсти около шията на противника си и бавно завъртя ръце. С шумен пукот вратът на вербега се прекърши и главата му увисна настрани.

Великанът, когото Дризт бе ослепил, яростно размахваше огромната си тояга напосоки. Елфът отскачаше ту наляво, ту надясно, сипейки удар след удар върху беззащитното чудовище и се опитваше да открие място, където ятаганът му щеше да бъде смъртоносен и да довърши звяра.

Здраво стиснал Щитозъб, Уолфгар се приведе над вербега, когото бе улучил в лицето, за да се увери, че наистина е мъртъв, ала очите му непрестанно се връщаха към пътеката, по която бе изчезнал Гуенивар. Сега, когато бе видял на какво е способна пантерата, никак не му се искаше да се изправя очи в очи с нея.

Когато и последният великан падна мъртъв, Дризт отиде при приятеля си.

— Май още не си разбрал на какво си способен в битка! — засмя се той и го потупа по рамото. — Спокойно можем да се справим с шестима великана!

— Ще идем ли да намерим Бруенор? — попита Уолфгар, макар да виждаше, че опасният огън все още гори в лавандуловите очи на елфа.

Стана му ясно, че май още нямаше да си тръгват.

— Няма нужда — отвърна Дризт. — Сигурен съм, че джуджетата вече държат всичко под контрол. Ала ние имаме проблем. Успяхме да унищожим първия отряд, без да обезпокоим особено останалите. Ала сега изчезнаха още шестима и онези в пещерата вече ще бъдат нащрек.

— Джуджетата ще се върнат на сутринта — рече Уолфгар. — Значи можем да нападнем пещерата преди пладне.

— Твърде късно! — престори се на разочарован Дризт. — Боя се, че ние двамата ще трябва да ги нападнем още тази нощ.

Уолфгар ни най-малко не бе изненадан и дори не се опита да спори. Опасяваше се, че се заемат с твърде тежка задача и че планът на елфа е твърде дързък, ала вече бе осъзнал едно нещо: щеше да последва Дризт във всяко начинание, колкото и безнадеждно да изглеждаше то.

А и започваше да признава пред самия себе си, че му харесваше да рискува живота си рамо до рамо с Елфа на мрака.

18

В дома на Едноустия

Дризт и Уолфгар бяха приятно изненадани, когато намериха задния вход на пещерата. Намираше се високо в западната част на стръмния склон. Скалите под него бяха отрупани с безброй боклуци и кости, от отвора се издигаше тънка струйка дим и разнасяше мириса на печено овнешко.

Двамата приятели приклекнаха в храсталака под входа и се ослушаха, за да чуят какво става вътре. Голяма и ярка, луната бе изгряла и нощта вече не бе така непрогледна.

— Чудя се дали ще пристигнем навреме за вечеря? — със зла усмивка рече Дризт.

Уолфгар поклати глава и се засмя на хладнокръвието на елфа.

Макар че от мрака на пещерата непрекъснато долиташе ту потракване на съдове, ту говор, никой не се показа навън почти до залеза на луната, когато един дебел вербег (най-вероятно готвачът) се дотътри до прага и от голямото метално гърне в ръцете му към скалите отдолу полетяха боклуци.

— Мой е! — каза Дризт, станал внезапно сериозен. — Можеш ли да му отвлечеш вниманието?

— Котката ще го направи — отвърна Уолфгар, макар никак да не му се щеше да остане сам с Гуенивар.

Дризт запълзя нагоре по стръмния склон, опитвайки се да остане скрит в сенките. Знаеше, че докато не стигне входа ще бъде уязвим под силната лунна светлина, ала изкачването се оказа по-трудно, отколкото очакваше и напредваше бавно. Когато почти бе стигнал, чу стъпките на готвача до изхода — явно пак се канеше да изхвърля боклук.

Ала елфът нямаше къде да се скрие. В този момент от вътрешността на пещерата се чу глас и готвачът влезе обратно. Знаейки с колко малко време разполага, Дризт се втурна към входа и предпазливо надникна зад ъгъла.

Кухнята се оказа квадратно помещение, осветено с факли и с голяма каменна пещ на отсрещната стена. До пещта имаше полуоткрехната дървена врата и оттам се чуваха гласове. Готвачът не се виждаше никъде, ала точно до прага бе оставен съд с боклук.

— Всеки момент ще се върне — промърмори Дризт и с двете си хватки в ръце се изкатери по стената и стигна тавана над прага. В подножието на скалата Уолфгар седеше напълно неподвижно и не откъсваше очи от Гуенивар, която крачеше напред-назад.

Няколко минути по-късно готвачът се показа с гърнето в ръце. Докато го изпразваше, Гуенивар изскочи от храсталака и като погледна към великана, изръмжа.

— Я се разкарай оттука, крастава котко — сопна се вербегът, очевидно без ни най-малко да се уплаши или изненада от внезапната поява на черната пантера, — докато не съм ти смачкал главата и не съм те хвърлил в тенджерата!

Още докато великанът изричаше безсмислената си заплаха, размахвайки огромния си юмрук към Гуенивар, тъмна сянка се отдели от стената над главата му и скочи върху него. В следващия миг ятаганите на Дризт До’Урден прерязаха гърлото на готвача и, без да успее да издаде дори звук, чудовището се сгромоляса сред боклуците в подножието. Елфът незабавно се отдръпна от прага на пещерата и се обърна, молейки се никой от великаните да не бе влязъл в кухнята.

За момента бе в безопасност — стаята беше празна. Гуенивар и Уолфгар изкачиха склона и Дризт безмълвно им даде знак да го последват в пещерата. Кухнята беше малка и оскъдно обзаведена. До дясната стена имаше маса, върху която бяха оставени седем тигана. До нея стоеше дървен плот, в който бе забит голям сатър, ръждясал, нащърбен и покрит с поне неколкоседмична мръсотия. Вляво от Дризт бяха заковани няколко лавици, върху които бяха наредени най-различни билки, подправки и други припаси. Елфът се приближи, за да ги разгледа по-добре, а Уолфгар безшумно надзърна в съседната стая.

Квадратно, както и кухнята, това помещение бе малко по-голямо от нея. Дълга маса го разделяше на две и зад нея, точно срещу мястото, където бе застанал, Уолфгар видя още една врата. Откъм него седяха трима великана, един бе седнал между тях и вратата, а още двама бяха заели отсрещната страна. Те ядяха овнешко и сърбаха гъста чорба, като в същото време си разменяха ругатни и подигравки — напълно обичайна за вербезите вечеря между „приятели“. Уолфгар не пропусна да забележи (ръководен далеч не само от обикновено любопитство за маниерите на хранене на чудовищата), че късаха месото от костите с голи ръце. В стаята нямаше никакви оръжия.

Държейки някаква торбичка, която бе намерил на лавиците, Дризт отново извади един от ятаганите си и заедно с Гуенивар се приближаха към варварина.

— Шестима — прошепна Уолфгар и посочи към другата стая.

Огромният варварин намести Щитозъб на рамото си и нетърпеливо кимна. Дризт надникна през вратата и бързо състави план за нападение.

— Вдясно! — прошепна той, посочвайки първо Уолфгар и после вратата, после посочи себе си. — След теб, вляво!

Уолфгар напълно го разбра, ала чудейки се защо елфът не включи и пантерата, я посочи безмълвно.

Дризт само сви рамене и се усмихна беззвучно, но той го разбра. Дори скептично настроеният варварин бе сигурен, че Гуенивар и сама знае къде ще бъде най-полезна.

Уолфгар разтърси ръце, за да прогони нервните тръпки, които пробягваха по мускулите му и още по-здраво стисна Щитозъб. Хвърляйки последен поглед към елфа, той нахлу в съседната стая и стовари оръжието си върху най-близкото чудовище. Великанът, единственият от групата, който не бе седнал, успя да се обърне с лице към нападателя си, ала това бе всичко. С яростен замах варваринът стовари Щитозъб в корема на вербега и продължи нагоре като смачка гръдния му кош. С невероятната си сила Уолфгар успя да повдигне великана на около метър над земята, после го остави да се строполи на пода, смазан и давещ се, без да го погледне втори път — вече мислеше за следващия удар.

Дризт, следван плътно от Гуенивар, връхлетя в стаята и се насочи към двете чудовища, които бяха замръзнали стъписани на местата си в дъното на масата. Елфът отвори торбичката, която бе взел от кухнята и я запрати срещу тях. Брашненият облак, който се вдигна от нея, ги заслепи напълно. Без да забавя крачка за миг, Дризт профуча покрай тях, забивайки меча си дълбоко в гърлото на единия и се претърколи върху дървения плот на масата. Гуенивар скочи върху втория вербег, изтръгвайки вътрешностите му с мощните си челюсти.

Двете чудовища от другата страна на масата бяха първите, които успяха да реагират. Единият се изправи на крака и се приготви да посрещне връхлитащия елф, а другият неразумно се насочи към задната врата и така сам се превърна в следващата мишена на Уолфгар.

Варваринът веднага видя великана, който се опитваше да избяга и без колебание запрати Щитозъб след него. Ако Дризт, който в това време се претъркулваше през масата, бе разбрал колко малко му оставаше, за да пресече траекторията на свистящия боен чук, може би щеше да поиска да размени някоя и друга дума насаме с приятеля си. Ала чукът безпогрешно улучи целта си и се вряза в рамото на вербега, събаряйки го на земята със сила, достатъчна да прекърши врата му.

Великанът, който Дризт бе повалил, лежеше на пода, стиснал пронизания си врат с две ръце, в безпомощен опит да спре кръвта, която изтичаше, отнасяйки и последните искрици живот от тялото му. В същото време Гуенивар разкъсваше другия. Оставаха само две чудовища.

Дризт стигна до другия край на масата, светкавично се изправи на крака, успявайки да избегне удара на очакващия го вербег и бързо застана между него и вратата. Чудовището се обърна с прострени напред ръце и замахна. Ала и вторият ятаган на Дризт вече бе в ръката му и заедно с първия затанцуваха страшния си танц. Остриетата проблясваха едно след друго, запращайки възлестите пръсти на великана един след друг на пода. Скоро чудовището нямаше ръце, а само два окървавени остатъка. Вбесено до безумие, то яростно размахваше онова, което бе останало от крайниците му. Последният удар на Дризт прониза великана в главата и го избави от мъките му.

В това време последният вербег се нахвърли върху невъоръжения Уолфгар и като го стисна в огромните си ръце, го повдигна от земята, опитвайки се да го задуши до смърт. Варваринът напрегна всичките си сили в отчаян опит да разхлаби хватката на по-едрия си противник и да не му позволи да прекърши костите му.

Уолфгар с мъка си поемаше дъх, ала яростта му бе толкова голяма, че успя да стовари юмрука си в брадичката на великана. После вдигна ръка, за да нанесе втори удар.

В този момент, подчинявайки се на мощната призоваваща магия, която Бруенор бе вложил в него, Щитозъб просвистя през стаята и се озова в ръката на господаря си. С ликуващ рев Уолфгар заби оръжието в окото на врага си и го ослепи. Великанът отслаби хватката си и залитна назад в агония. Светът около него се бе превърнал в петно от изгаряща болка и той не успя да види връхлитащия Щитозъб, който се стовари върху черепа му. Главата му сякаш избухна в огнена експлозия и безжизненото тяло се строполи върху масата, разсипвайки овнешкото и чорбата по целия под.

— Внимавай с храната! — престори се на сърдит Дризт и се втурна да спаси едно особено сочно парче месо.

Внезапно откъм коридора, който започваше от вратата в дъното, се чуха тежки стъпки и викове.

— Бързо! Навън! — изкрещя Уолфгар и понечи да се втурне към кухнята.

— Спри! Веселбата едва сега започва! — извика Дризт и посочи към един тъмен тунел, едва-едва осветяван от няколко мъждукащи фенера. — Насам! Бързо!

Уолфгар знаеше, че предизвикват съдбата, ала за пореден път послуша елфа.

И за пореден път го направи с усмивка на уста.

Варваринът мина покрай тежките дървени подпори на входа на тунела и се втурна напред в полумрака. Беше изминал около десетина метра, следван плътно от Гуенивар, когато усети, че Дризт не идва след тях. Обърна се назад точно навреме, за да види как елфът най-спокойно излиза от стаята и влиза в тунела, сякаш бе тръгнал на разходка из долината. Беше прибрал ятаганите си в ножниците и вместо тях държеше в ръката си дълга кама, на чийто връх имаше парче овнешко.

— А великаните? — обади се Уолфгар от мрака.

Дризт се приближи до него и застана зад една от гредите.

— Идват след мен — спокойно обясни той и отхапа още едно парче месо.

Челюстта на Уолфгар увисна, когато видя група яростни вербези да нахлуват в пещерата, без да забележат скрития в мрака елф.

— Прайне де крабаг ам кейке риндере бе-йогт игло кес грон! — извика Уолфгар и се втурна надолу, надявайки се, че тунелът има изход.

Дризт измъкна месото от върха на камата и без да иска го изпусна на земята, ядосвайки се, че го бе похабил. Обърса камата, за да я изчисти от мазнината и търпеливо зачака. Щом и последният от вербезите мина покрай него, елфът изскочи от прикритието си, заби камата си в коляното на отминаващия звяр и отскочи зад съседната подпора. Раненият великан изрева от болка, ала докато той и останалите чудовища успеят да се обърнат, от елфа не бе останала и следа.

Уолфгар сви зад един ъгъл и се долепи до стената, досещайки се какво бе спряло преследвачите му. Разбирайки, че близо до изхода се спотаява още един натрапник, великаните се върнаха.

Един от вербезите изскочи пред подпорите и с широко разтворени крака и тояга в ръка, започна да мести поглед между двете врати, опитвайки се да разбере през коя ли бе побягнал невидимият нападател. Малко встрани зад него Дризт извади по един малък нож от всеки от ботушите си и се зачуди как великаните можеха да са толкова глупави, че да се хванат на един и същи номер два пъти за по-малко от десет секунди. Не че имаше нещо против! Елфът изскочи иззад гредите и преди другарите на вербега да успеят да го предупредят, заби един от ножовете дълбоко в бедрото на чудовището, разсичайки сухожилието му. Великанът залитна към него и докато отскачаше леко встрани, Дризт си помисли каква прекрасна мишена ставаха дебелите вени във врата на един вербег, когато челюстите му са стиснати от болка.

Ала време за размишления нямаше. Останалите чудовища — пет разярени великана — вече бяха захвърлили тялото на ранения си другар встрани и бяха само на няколко крачки от него. Дризт заби и другия нож във врата на противника си и се насочи към вратата, която водеше обратно към бърлогата им. И щеше да успее, ако един от великаните не носеше камък. Вербезите по принцип са много изкусни в хвърлянето на камъни, а този бе по-добър от повечето от тях. Сега незащитената глава на елфа бе неговата цел, а ударът му винаги бе точен.

Ала и ударът на Уолфгар бе точен. Щитозъб разби гръбнака на последния вербег, точно когато той прескачаше падналия си другар. Раненият великан, който се опитваше да извади камата на Дризт от коляното си, изумено се втренчи в трупа на другаря си, смаян от свирепия удар на яростния варварин.

С крайчеца на окото си Дризт видя летящия към него камък и се приведе, за да го избегне. Успя да опази главата си, но тежкият къс го улучи в рамото и го запрати на пода. Светът се завъртя около него. Елфът се опита да се отърси от вцепенението, което го бе обзело — някаква частичка от мозъка му виждаше как великанът се приближава към него и се готви да го довърши. Ала всичко наоколо тънеше в мъгла. В този момент вниманието му бе привлечено от нещо, което лежеше до лицето му. Елфът се вгледа в него, опитвайки се да намери нещо, на което да се опре и да накара света да спре да се върти.

Пръст на вербег.

Елфът на мрака се завърна и светкавично посегна към оръжието си.

Ала когато видя великанът да се надвесва над него с тояга в ръка, Дризт разбра, че е твърде късно.

Раненият вербег застана в средата на тунела, готвейки се да посрещне нападението на Уолфгар, но единият му крак се бе вцепенил и му бе трудно да стои прав. Стиснал Щитозъб в ръка, варваринът отмести врага си встрани и влезе в стаята. Двамата вербези го чакаха.

Гуенивар се промуши между краката на единия от великаните и вложи всичката сила на гъвкавите си мускули в своя скок. Точно когато надвесеният над Дризт вербег замахна с тоягата си, пред него изскочи черна сянка и от лицето му рукна кръв. Елфът разбра какво се бе случило едва, когато чу тупването на меките лапи върху масата. В следващия миг към нападателя на Дризт се присъедини още един великан, ала елфът вече бе получил времето, от което се нуждаеше и със светкавично движение извади един от ятаганите и прониза първия вербег в слабините. Чудовището се преви надве от свирепата болка и в този миг тежката тояга на връхлитащия му другар се стовари върху тила му.

— Благодаря! — промърмори Дризт и като прескочи тялото му, отново замахна.

Колебанието на другия вербег му струва живота. Докато чудовището изумено се взираше в тоягата си, от която се стичаше мозъкът на другаря му, закривеното острие на ятагана се заби в ребрата му, като разкъса дробовете и прониза сърцето.

За умиращия вербег времето като че ли бе спряло. Тоягата му бавно полетя към земята, сякаш бе по-лека от въздуха. Великанът залитна като посечено дърво и започна да пропада все по-надолу и по-надолу. Ала така и не усети как тялото му докосна пода…

Уолфгар се надяваше, че бе ударил ранения вербег достатъчно силно, за да не може той да пропълзи от тунела и да му се нахвърли изотзад. И без това си имаше предостатъчно работа с двамата великани, които сега се изпречиха пред него. Не че имаше защо да се притеснява за тила си — раненият вербег тежко се отпусна до стената, без да вижда нищо наоколо. В другия край на стаята Дризт току-що беше довършил двамата си противници. Уолфгар се изсмя на глас като видя приятеля си да избърсва кръвта от оръжията си и спокойно да прекосява стаята. Един от вербезите също забеляза Мрачния елф и като остави другаря си сам да се оправя с варварина, се обърна към новия враг.

— Ей ти, дребният! Да не си мислиш, че можеш да се изправиш насреща ми и да оцелееш, та да го разказваш! — изрева великанът.

С престорено отчаяние, Дризт се озърна наоколо. Както обикновено и този път бързо откри лесен начин да победи врага си. Прилепена ниско до пода, Гуенивар бе пропълзяла между телата на падналите чудовища и сега се приближаваше. Елфът отстъпи назад, опитвайки се да накара вербега да пресече пътя на пантерата.

Тежката тояга се стовари върху ребрата на Уолфгар, запращайки го към дървените подпори. Но варваринът бе замесен от по-жилаво тесто, отколкото дървото и спокойно посрещна удара, отвръщайки му с двойно по-голяма сила. Вербегът замахна отново и отново Щитозъб се стовари върху него. Вече повече от десет минути варваринът се биеше без почивка, ала не усещаше никаква умора. Безкрайните часове, които бе прекарал в тежък труд рамо до рамо с Бруенор и дългите мили, които бе изминал с Дризт, започваха да си казват думата — ударите, които сипеше върху бързо отслабващия си противник, зачестиха.

Великанът пристъпи към Дризт.

— Недей да бягаш, жалък плъх! — изръмжа той. — И не ми играй номерца! Да те видим колко те бива в честен двубой!

В мига, в който вербегът достигна елфа, Гуенивар прекоси последните метри, които я деляха от двамата и с гигантски скок се метна върху гърба на чудовището, забивайки дългите си нокти в плътта му. Вербегът инстинктивно погледна назад, за да види новия си нападател, ала бързо се окопити и отново се обърна към елфа…

… точно навреме, за да види как острият ятаган се забива в гърдите му.

— От къде на къде реши, че ще се бия честно? — отвърна Дризт, като видя смайването, изписано по лицето на великана.

Вербегът се дръпна назад. Острието не бе пронизало сърцето му, ала раната щеше да го погуби, ако не направеше нещо. Кожената му туника светкавично се напои с бликналата кръв, не можеше да си поеме дъх.

Дризт и Гуенивар нанасяха удар след удар на ранения вербег — ятаганите на елфа се впиваха в огромното тяло, докато острите нокти на котката разкъсваха плътта на чудовището. И тримата знаеха, че битката скоро ще свърши.

Противникът на Уолфгар замахваше все по-слабо, трудно му бе да се защитава с тежката си тояга. Варваринът също започваше да се уморява и запя стара бойна песен от тундрата. Ясните ноти на Песента на Темпос прогониха умората от мускулите и му дадоха сили, за да нанесе последен удар на противника си. Изчака тоягата на вербега да падне надолу и стовари Щитозъб върху врага си — един, два, три пъти… След третия удар Уолфгар замалко не се строполи на земята от изтощение, ала врагът му вече бе рухнал. Варваринът уморено се облегна на бойния чук и се загледа в двамата си приятели, които довършваха своя противник.

— Добра работа! — засмя се Уолфгар, когато и последният вербег падна мъртъв.

Дризт се приближи до приятеля си, а ръката му висеше безпомощно. Дрехите му бяха разкъсани там, където го бе ударил камъкът и кожата на рамото му бе подута и изранена.

Уолфгар се вгледа в раната на приятеля си с тревога. Дризт отвърна на неизречения му въпрос, като вдигна ръката си високо над главата си, макар лицето му да се сви от болка.

— Бързо ще заздравее — увери той варварина. — Просто неприятна драскотина — нищожна цена, като я сравниш с телата на тринадесет великана.

От тунела долетя приглушен стон.

— Дванадесет засега — поправи го Уолфгар. — Единият май още е жив.

И като въздъхна дълбоко, варваринът нарами Щитозъб и се запъти да довърши работата.

— Само за минута! — спря го Дризт, на когото една мисъл не даваше покой. — Когато вербезите те подгониха в тунела, те чух да казваш нещо, предполагам на родния ти език. Какво им извика?

Уолфгар се разсмя гръмогласно:

— Един стар боен вик на моето племе — обясни той. — Сила за приятелите и смърт на враговете!

Дризт му хвърли подозрителен поглед и се зачуди докъде ли се простираше умението на Уолфгар да измисля небивалици щом му потрябват.

* * *

Раненият вербег още се подпираше на стената, когато Дризт и Уолфгар, следвани от Гуенивар, се приближиха. Камата на елфа все още стърчеше от крака на чудовището, здраво заклещена между две кости в коляното. Когато двамата застанаха пред него, великанът ги погледна с очи пълни с омраза, ала и с необичайно спокойствие.

— Ще си платите за това! — изплю се той срещу Дризт. — Едноустият добре ще се позабавлява с вас преди да ви довърши, не се и съмнявайте!

— А! Значи имал и език — рече елфът на варварина и после се обърна към вербега. — Едноустия?

— Главатарят на пещерата — отвърна великанът. — Едноустият ще иска да се срещне с вас!

— И ние искаме да се срещнем с него! — провикна се Уолфгар. — Имаме една малка сметка за уреждане с него… във връзка с две джуджета!

Като чу Уолфгар да споменава джуджетата, великанът отново се изплю срещу него. Ятаганът на Дризт просветна в полумрака на тунела и се спря на сантиметри от гърлото на чудовището.

— Убийте ме и да приключваме — изсмя се великанът без да трепне и непоклатимото му спокойствие стресна елфа. — Аз служа на Повелителя! Славно е да дадеш живота си за Акар Кесел!

Уолфгар и Дризт неспокойно се спогледаха. Никога преди не бяха виждали такава фанатична преданост у някой вербег и думите на чудовището ги разтревожиха. Основният недостатък на вербезите, който им пречеше да подчинят по-малките раси, бе нежеланието им да се посветят напълно на някаква цел и неспособността им да следват само един водач.

— Кой е Акар Кесел? — сурово попита Уолфгар.

Великанът се изсмя злобно:

— Ако сте приятели на Градовете, ще научите съвсем скоро!

— Нали каза, че Едноустият е главатар на тази пещера? — обади се и Дризт.

— На пещерата, да — отвърна вербегът. — А някога имаше и собствено племе. Ала сега и Едноустият се подчинява на Повелителя!

— Имаме проблем! — прошепна Дризт на Уолфгар. — Чувал ли си досега някой вербег да предаде властта си на другиго без бой?

— Боя се за джуджетата — беше отговорът на варварина.

Дризт обърна гръб на чудовището и се опита да изкопчи нещо, което може да им е от полза, като смени темата:

— Какво има в края на тунела?

— Нищо — прекалено бързо долетя отговорът на вербега. — Ъъъ… само местенце дето спим, това е.

Верен, но тъп, отбеляза Дризт наум и се обърна към варварина:

— Трябва да намерим този Едноуст и всички останали, които може да се крият там и биха могли да предупредят онзи Акар Кесел.

— Ами този? — запита Уолфгар.

Ала великанът му отговори вместо Дризт. В замъгления му мозък се редяха видения за слава и той реши да умре в служба на магьосника. Напрягайки мускулите си и стискайки зъби, за да превъзмогне свирепата болка, вербегът се нахвърли върху двамата.

Щитозъб строши ключицата и врата му, ятаганът на Дризт прониза ребрата му, а Гуенивар заби нокти във вътрешностите му.

Ала дори и смъртта не изтри усмивката от лицето на великана.

* * *

Тунелът, който започваше от задната врата на трапезарията, тънеше в мрак и двамата приятели трябваше да изтръгнат една факла от стената и да я вземат със себе си. После заслизаха надолу, навлизайки все по-дълбоко в сърцето на хълма. По пътя си минаха покрай многобройни малки стаи, повечето от които бяха празни, ала в някои бяха натрупани най-различни вещи: кожи, хранителни припаси, тояги и копия. Дризт предположи, че Акар Кесел възнамерява да използва пещерата като военна база за армията си.

Известно време вървяха в пълна тъмнина и Уолфгар, който нямаше отличното зрение на приятеля си, започна да става все по-неспокоен, особено като забеляза, че факлата догаря. Внезапно се озоваха в някаква просторна зала, по-голяма от всички, които бяха видели дотогава. Отвъд залата се простираше тъмното нощно небе.

— Стигнахме до другия вход — обади се Уолфгар. — Вратата е открехната. Мислиш ли, че Едноустият е избягал?

— Тихо! — прошепна Дризт.

Стори му се, че от дясната му страна долитат някакви звуци. Той направи знак на варварина да остане в средата с факлата, докато той предпазливо тръгна към сенките в десния ъгъл на стаята.

Внезапно елфът чу груби гласове пред себе си и рязко спря, чудейки се защо не вижда онези, които говореха. В следващия миг видя голямо огнище и разбра. Гласовете се носеха от комина.

— Едноустия? — запита Уолфгар и се приближи.

— Сигурно — отвърна Дризт. — Мислиш ли, че ще успееш да се промъкнеш през комина?

Варваринът кимна и помогна на елфа да се изкачи пръв — ръката все още отказваше да му служи. След това го последва, оставяйки Гуенивар да ги пази.

Двамата се заизкачваха нагоре, докато не стигнаха до някакво разклонение. Едното водеше надолу към стаята, от която идваха гласовете; другото постепенно изтъняваше и отиваше към повърхността. Разговорът в стаята бе шумен и разгорещен и Дризт се приближи, за да види какво става. Уолфгар го хвана за стъпалата, за да го задържи, когато в последните сантиметри наклонът стана почти отвесен. Висейки с главата надолу, елфът надникна в другата стая. Вътре имаше трима великана. Единият стоеше до вратата в далечния край на стаята и Дризт веднага разбра, че страшно му се иска да избяга. Вторият вербег бе застанал с гръб към огнището и с наведена глава посрещаше шумните упреци на третия — огромен леден великан. По разкривената безуста усмивка Дризт разбра — това бе Едноустият.

— За да предупредя Едноустия! — изскимтя по-малкият великан.

— Избягал си по време на битка! — изрева Едноустият. — Оставил си другарите си да умрат!

— Не… — опита се да протестира вербегът, ала Едноустият бе чул достатъчно.

С един замах на огромната си брадва той отсече главата на по-малкия великан.

* * *

Гуенивар все така стоеше на пост, когато Уолфгар и Дризт се завърнаха. Пантерата светкавично се обърна и дружески изръмжа, когато ги видя, ала Уолфгар, в чиито уши гърленият звук съвсем не звучеше приятелски, предпазливо отстъпи назад.

— Трябва да има още един тунел — обади се Дризт, без дори да се засмее на притеснението на приятеля си — бързаше прекалено много.

— Давай да свършваме най-после — рече Уолфгар.

Лесно намериха тунела и много скоро стигнаха до някаква врата, която трябваше да води към стаята с великаните. Двамата си пожелаха успех, а Дризт потупа Гуенивар по силния врат, но варваринът набързо отклони предложението на приятеля си да направи същото. После връхлетяха в стаята.

Ала там нямаше никой. Една врата, която Дризт не бе успял да види през комина, бе леко открехната.

* * *

Едноустият изпрати последния си воин със съобщение до Акар Кесел. Леденият великан бе опозорен и знаеше, че магьосникът няма да се примири току-така със загубата на толкова много ценни бойци. Единственото, което му оставаше бе да се „погрижи“ за двамата натрапници, с надеждата, че техните глави ще умилостивят безмилостния му господар.

Уолфгар и Дризт минаха през втората врата и се озоваха в разкошно обзаведена стая, с дебели кожи и огромни пухени възглавници. Имаше две врати — едната бе леко открехната и водеше към тъмен коридор, другата бе плътно затворена.

Внезапно Уолфгар протегна ръка, за да спре приятеля си и му даде знак да мълчи. Онова неуловимо умение на истинския боец, шестото чувство, което му позволява да види невидимата опасност, се бе пробудило у варварина. Той бавно се обърна към затворената врата и вдигна Щитозъб. Спря за миг пред нея и, наклонил глава на една страна, се опита да долови нещо, което да потвърди подозренията му. Не чу нищо, ала вярваше на инстинктите си. Надавайки боен вик, варваринът замахна с чука. Само с един удар магическото оръжие разтроши дървената врата, събаряйки свода й — и Едноустия — на земята.

Дризт усети слабо движение зад открехната врата и разбра, че последният от вербезите бе успял да се измъкне. Елфът светкавично изпрати Гуенивар след него. Пантерата разбра какво искаше господарят й от нея и като прелетя над гърчещото се тяло на падналия великан, изскочи от пещерата и се втурна след бягащия вербег.

По лицето на великана се стичаше кръв, ала здравият му череп бе останал незасегнат. Изумени, Дризт и Уолфгар видяха как огромният леден великан разтърси глава и се изправи, за да посрещне нападението.

— Не може да прави така! — извика Уолфгар.

— Този май е доста упорит — сви рамене Дризт.

Варваринът изчака Щитозъб да се завърне в ръката му и заедно с елфа тръгна към чудовището.

Едноустият бе застанал на прага така, че никой от противниците му, които уверено се приближаваха към него, да не успее да го заобиколи. Тримата си размениха заплашителни погледи и няколко леки удара, сякаш за да се опознаят.

— Ти трябва да си Едноустият — поклони се Дризт.

— Така си е! — изрева великанът. — Едноустия! Последният враг, пред когото се изправяте през живота си.

— И самоуверен, освен че е упорит — отбеляза Уолфгар.

— Дребно човече! — провикна се Едноустият. — Смачкал съм стотици от твоята жалка раса!

— Още една причина да те убием — спокойно отвърна елфът.

Внезапно, с бързина и ярост, които слисаха противниците му, великанът замахна с огромната си брадва. Уолфгар бързо отскочи назад. Дризт се приведе, за да избегне удара, потрепервайки, като видя острието да профучава на милиметри от него и да отчупва солидно парче скала от каменната стена.

Уолфгар отново скочи към чудовището и стовари Щитозъб върху огромните му гърди. През тялото на великана пробяга тръпка, ала той прие удара без да се поклати.

— Трябва да удряш много по-силно, жалко човече! — разнесе се гръмовният глас на Едноустия, а тъпата страна на брадвата му връхлетя върху двамата му противника.

И този път Дризт успя да избегне удара, ала умореният от битките варварин, успя само да поеме силата на удара с Щитозъб и огромното оръжие на великана го запрати към стената. Уолфгар се свлече на пода.

Дризт разбра, че положението става опасно. Все още не можеше да използва лявата си ръка, изтощението изцеждаше последните му сили, а и този великан бе твърде силен, за да се бие сам срещу него. Успя да го прониже само веднъж и докато чудовището си поемаше дъх, преди да нанесе нов удар, Дризт побягна към главния тунел.

— Бягай, мрачно псе! — провикна се Едноустият. — Не можеш да ми избягаш!

И надушвайки плячката, чудовището се втурна след врага си.

Щом стигна до тунела, Дризт прибра оръжието си и се заоглежда наоколо, опитвайки се да намери място, на което да устрои засада на Едноустия. Ала такова нямаше. Той се приближи към изхода и зачака.

— Излез! — чу се подигравателният глас на великана, а след малко се показа и огромното му туловище.

Скрит в сенките, елфът запрати двата си ножа срещу противника си. И двата го уцелиха, ала чудовището дори не забави крачка.

Дризт излезе навън. Знаеше, че ако Едноустият не го последва, ще му се наложи да се върне обратно в пещерата. Просто не можеше да остави Уолфгар да умре. Първите лъчи на зората вече докосваха върховете на планината и елфът се разтревожи, че светлината може да му попречи да устрои засада на противника си… ако въобще откриеше къде. Дризт се покатери на едно от дръвчетата, които закриваха входа на пещерата и извади камата си.

Едноустият изскочи навън и се огледа да види бягащия елф.

— Покажи се, жалко псе! Не можеш да ми избягаш!

В този миг елфът се стовари върху него, засипвайки лицето и врата му с канонада от светкавични удари. Великанът изрева от ярост и като разтърси огромното си тяло, събори Дризт, който не можеше да се хване здраво с ранената си ръка. После отново избяга в тунела. Елфът падна тежко върху раненото си рамо и от нечовешката болка замалко не изгуби свяст. Опита се да стане, но се спъна в нечий ботуш. Не може да е Едноустият, помисли си Дризт и бавно се обърна назад, чудейки се откъде се бе взел още един великан.

Ала изражението на лицето му незабавно се смени, щом видя Уолфгар да се надвесва над него, здраво стиснал Щитозъб в ръка. Със суров поглед варваринът проследи отдалечаващото се чудовище.

— Мой е! — мрачно рече Уолфгар.

Едноустият наистина изглеждаше ужасяващо. Там, където го бе ударил Щитозъб, кожата на главата му бе покрита със съсирена кръв, а по лицето му още течеше яркочервена кръв от раните, които Дризт му бе нанесъл. Двата ножа, които елфът бе запратил срещу него, още стърчаха от гърдите му — досущ някакъв зловещ орден.

— Да видим дали и този път ще можеш да поемеш удара! — провикна се варваринът и запрати Щитозъб след чудовището.

— Нищо, което идва от слабите ти ръце, не може да ме изплаши! — и Едноустият предизвикателно се изпъчи, готов да посрещне удара.

Щитозъб се стовари върху огромните му гърди, строшавайки няколко от ребрата на чудовището, но то все така остана на крака.

Ала имаше нещо, с което не можеше да се справи, нещо, което даже не знаеше — мощният удар на Щитозъб бе забил един от ножовете на Дризт дълбоко в плътта, изтласквайки го до сърцето на звяра.

Елфът най-сетне успя да се изправи на крака и като видя, че Едноустият отново се приближава към тях, прошепна на варварина:

— Да бягаме!

— Аз оставам! — отсече Уолфгар без дори да трепне.

Дризт извади ятагана от ножницата.

— Добре казано, храбри приятелю! Да погубим най-после този звяр, че ни чака вечеря!

— Това може да се окаже доста по-трудно, отколкото да седите тук и да бръщолевите глупости! — отвърна Едноустият и в този миг почувства пронизваща болка в гърдите си, ала с презрение я отмина. — Видях колко ви е силицата и още се държа на краката си. Не можете да ме победите!

Дризт и Уолфгар се бояха, че в думите на противника им имаше повече истина, отколкото им се щеше да признаят. Двамата вече едва се държаха на краката си от изтощение, ранени и задъхани, но с твърдото намерение да останат прави и да довършат задачата си.

Ала пълната увереност на великана, който, бавно, но сигурно се приближаваше към тях, бе твърде плашеща.

Едноустият разбра, че става нещо ужасно, когато се намираше само на два-три метра от противниците си. Уолфгар и Дризт също го разбраха — внезапно врагът им забави крачка.

Великанът яростно ги погледна, сякаш го бяха измамили.

— Псета! — изшептя той, от устата му рукна силна струя кръв. — Какво…

Преди да успее да довърши, Едноустият се строполи мъртъв на земята.

* * *

— Ще тръгнем ли след котката? — попита Уолфгар, когато се върнаха при тайната врата.

— Имай вяра в Гуенивар! — отвърна му Дризт, опитвайки се да направи факла от някакви дрипи, които бе намерил да се въргалят наоколо. — Тя няма да остави вербега да избяга. Освен това в задната част на пещерата ме чака превъзходна закуска!

— Ти върви. Аз ще остана тук да чакам завръщането на котката.

Дризт стисна рамото на приятеля си и се накани да тръгне. Двамата бяха преживели много през малкото време, откакто се познаваха и Дризт подозираше, че това бе само началото. Елфът навлезе в главния тунел, тананикайки си безгрижно, ала песента за пиршества, която си пееше, бе само за заблуда на варварина — преди да отиде да хапне, трябваше да свърши още нещо. Великанът, когото бяха разпитали, явно не искаше да им каже какво лежеше в дъното на единствения тунел, който все още не бяха изследвали. И като познаваше нрава на великаните, Дризт бе сигурен, че това може да значи едно-единствено нещо — съкровище.

* * *

Огромната пантера с лекота прескачаше назъбените камъни и бързо настигаше вербега. Обут с тежки ботуши, великанът пъхтеше шумно, борейки се за въздух при всяко ново изкачване и всеки нов скок. Чудовището отиваше към Стръмната клисура и към откритата тундра, която започваше отвъд нея. Ала толкова отчаяно бе бягството му, че вместо да мине през равнината, където имаше хубави пътеки, то потърси по-пряк път — вярваше, че той най-бързо ще го отведе в безопасността на падината на Кришал Тирит.

Гуенивар познаваше планината така добре, както и господарят му, знаеше и къде се крие всяко същество, което живееше там. Пантерата вече бе избрала мястото, където искаше да принуди вербега да отиде. Като овчарско куче, Гуенивар съкрати разстоянието между него и врага си и го насочи към едно планинско езеро, чиито води се плискаха наблизо. Ужасеният вербег, сигурен, че страховитият чук или смъртоносните ятагани са плътно след него, следваше пантерата почти по петите, без да посмее да спре и да се пребори с нея. И така, сляпо се втурна по пътя, който Гуенивар му бе избрал.

След малко пантерата се откъсна напред и се втурна към езерото. Когато достигна крайчеца на студените води, тя наклони глава настрани, с надеждата, че острите й сетива ще доловят нещо, което да улесни задачата й. В този миг тя забеляза леко блещукане под водата, върху която слънчеви лъчи вече хвърляха розови отблясъци. После видя и дългото тяло, което лежеше неподвижно като самата смърт. Капанът бе заложен, Гуенивар се скри зад близката скала и зачака.

Вербегът най-сетне се изкачи до езерото, изтощен и останал без дъх. Въпреки ужаса от предполагаемите преследвачи, той се облегна за миг на един голям камък. Всичко като че ли изглеждаше наред. Веднага щом си пое дъх, великанът се огледа наоколо и отново тръгна напред.

Имаше само един път, по който можеше да прекоси езерото — някакъв повален дънер се простираше през него. Ако решеше да заобиколи, макар езерото да не бе особено голямо, щеше да му се наложи да се катери по стръмни скали и да минава край дълбоки пропасти — щеше да се забави прекалено много.

Чудовището изпробва дънера. Изглеждаше здрав и то предпазливо тръгна напред. Гуенивар го изчака да наближи средата на езерото и, изскачайки от прикритието си, полетя във въздуха. Пантерата се стовари с цялата си сила върху гърдите на смаяното чудовище й като го прескочи, се приземи на отсрещния бряг, изскачайки от опасните води, колкото се може по-бързо. Великанът замаха с ръце, опитвайки се да се задържи върху дънера, после с шумен плисък падна в езерото. Дълбоките води се опитаха да го повлекат към дъното и той отчаяно се вкопчи в някакво дърво, което плаваше наблизо, онази сянка, която Гуенивар бе видяла.

Ала в мига, в който ръцете на вербега се увиха около спасителното дърво, то внезапно се раздвижи и петнадесетметровата боа — удушвач се уви около жертвата си със светкавична бързина. Жестоката хватка на змията се затягаше все по-силно около вербега, притискайки ръцете към тялото му и изкарвайки въздуха от дробовете му.

Гуенивар се отърси от водата и капчиците, които покриваха лъскавата й черна козина, се разхвърчаха на всички страни. Погледна към езерото и видя, че още един пръстен от тялото на чудовищната змия се бе увил около вербега, стискайки врата и брадичката му. После боата повлече жертвата си към дъното и Гуенивар разбра, че задачата й бе изпълнена. С дълъг, силен рев тя възвести победата си и се втурна към пещерата.

19

Мрачни вести

Дризт вървеше с меки стъпки през тунелите покрай труповете на вербезите без да спира дори за миг, забавяйки крачка само за да си вземе още едно парче овнешко от голямата маса. Стигна първия тунел, в който бяха влезли с Уолфгар и пое надолу, опитвайки се да потисне нетърпението си. Ако великаните бяха скрили съкровище там долу, до него сигурно щеше да се стига през тайна врата, възможно бе дори да го пази някакво чудовище, макар да бе малко вероятно това да е още един великан — той би се притекъл на помощ на другарите си в битката.

Тунелът беше доста дълъг и водеше все на север — Дризт разбра, че сигурно минаваше под самата Грамада на Келвин. Отдавна бе отминал и последната от факлите, които горяха по стените, ала мракът само го радваше. През по-голямата част от живота си бе пътувал из тъмните тунели в мрачния подземен свят на своя народ и големите му очи виждаха много по-добре в тъмата, отколкото в светлия свят на повърхността.

Тунелът свърши внезапно и Дризт се озова пред голяма, обкована с желязо врата, заключена с огромна верига и катинар. Внезапно изпита силно угризение, че не бе взел Уолфгар със себе си. Елфът имаше две слабости — трепетът, който изпитваше, когато откриеше плячката на победените си врагове, бе почти толкова силен, колкото и сладостната тръпка от битката. И не златото и скъпоценните камъни примамваха Дризт, не.

Той не се интересуваше от богатства и рядко задържаше каквото и да е от съкровищата, които бе спечелил. Това, което го привличаше, бе тръпката от първия допир с тях, трескавият поглед, с който ги оглеждаше, с надеждата да открие някой древен магически предмет, изгубен преди столетия или пък книга със заклинания на някой прастар и мъдър магьосник.

Чувството му за вина спрямо Уолфгар бързо отлетя, когато извади малко лостче от торбичката, висяща на кръста му. Никога не се бе обучавал в изкуството на кражбата, ала пъргавите му пръсти можеха да се мерят с тези на всеки опитен крадец. Използвайки умелите си ръце и острия си слух, той лесно се справи с грубовато направената ключалка — само след няколко секунди катинарът бе отворен. Ослуша се за някакви звуци иззад вратата и като не чу нищо, предпазливо повдигна тежкото резе. Ослуша се още веднъж, опитвайки се да долови някакво движение в стаята, после извади един от ятаганите си и като затаи нетърпеливо дъх, бутна вратата.

В следващия миг по лицето му се изписа огромно разочарование. Стаята, слабо осветена от две догарящи факли, бе малка и празна. Единственият предмет в нея бе голямо, обковано с метал, огледало в средата. Дризт, който добре знаеше, че в такива предмети често се крие странна магия, предпазливо се приближи до него, като внимаваше да не попада в обсега му.

Огледалото бе високо около метър, ала бе поставено върху изкусно изработена желязна поставка, така че да бъде на нивото на очите на онзи, който гледаше в него. Сребърният обков и пазената в тайна стая, в която бе поставено, говореха достатъчно красноречиво, че това не е обикновено огледало. Дризт се вгледа в странния предмет, но не успя да открие нито магически руни, нито други странни знаци, които да му подскажат за какво служи то.

Като не откри нищо необичайно в огледалото, Дризт се отказа от предпазливостта си и застана пред него. Внезапно във вътрешността на кристала се завихри розова мъгла, която сякаш се бореше да напусне тясното пространство на огледалото, като да бе затворена там против волята си. Дризт незабавно отскочи встрани без да откъсва очи от огледалото, изпълнен повече с любопитство, отколкото със страх.

Мъглата ставаше все по-гъста, сякаш подхранвана от невидим пламък. После сърцевината й започна да се разширява със страшна бързина и в нея се показа образа на някакъв човек с изпито и мрачно лице, досущ като взето от картина, нарисувана в някой от южните градове.

— Какво искаш? — попита лицето и гласът му се разнесе в празната стая, която се простираше пред огледалото.

Дризт отстъпи още една крачка назад — трябваше на всяка цена да остане незабелязан. За миг се замисли дали да не се изправи пред загадъчния магьосник, ала реши, че приятелите му можеха да загубят твърде много, ако си позволи да направи нещо толкова дръзко и необмислено.

— Застани пред мен, Едноусти! — заповяда образът в огледалото с презрителна усмивка.

Ала когато не се появи никой, магьосникът започна да се ядосва и яростно извика:

— Когато открия кой от вас, идиоти такива, се навърта около огледалото и ме вика, ще го превърна в заек и ще го хвърля сред глутница изгладнели вълци!

После мъглата просветна и образът изчезна.

Дризт се почеса по брадичката и се зачуди дали може да направи или да открие още нещо. Реши, че този път рискът е прекалено голям.

* * *

Когато се върна, Дризт откри Уолфгар да седи заедно с Гуенивар в главния тунел, на няколко крачки от залостената врата на главния вход. Варваринът галеше силния врат на пантерата.

— Виждам, че Гуенивар е спечелила приятелството ти — обади се елфът и се приближи.

Уолфгар се усмихна:

— Великолепен съюзник! — рече той и потупа животното. — И истински боец!

После се накани да се изправи, ала нещо го запрати на земята със страшна сила.

Силен взрив разтърси пещерата, когато огромен скален къс се стовари върху вратите й, разтрошавайки огромното дървено резе и изкъртвайки я от пантите й.

Дризт извади ятагана си и застана пред Уолфгар, закривайки мъчещия се да възстанови равновесието си варварин.

В този миг в пещерата се втурна брадат воин с кръгъл щит, чийто герб изобразяваше голяма чаша пенещо се пиво, в едната ръка и изцапана с кръв брадва в другата.

— Покажете се, великани! Нека се позабавляваме! — провикна се Бруенор и стовари тежката секира върху щита си… сякаш войската му вече не бе вдигнала предостатъчно шум!

— По-спокойно, свирепи Бруенор! — разсмя се Дризт. — Вербезите са мъртви.

Джуджето видя приятелите си и скочи в тунела, последван от шумните си воини.

— Мъртви! — провикна се то. — Окаянико, знаех си, че ще вземеш цялото забавление само за себе си!

— А подкрепленията? — обади се Уолфгар.

Бруенор се изсмя:

— Имай ми повече вяра, момче! Всичките лежат в една яма, макар че земята е прекалено добра за тез’ мръсни изчадия! Само един жалък орк още диша… пък и то ще продължи само докато не го накарам да си отвори гадната уста!

След случката с огледалото Дризт още повече искаше да разпита орка.

— Каза ли нещо? — попита той джуджето.

— А, досега си държи устата затворена — отвърна то. — Ама аз знам някои нещица, дето ще го накарат да я отвори набързо!

Ала Дризт мислеше друго. Орките по принцип не бяха особено верни на господарите си, но срещу заклинанията на някой магьосник мъченията нямаше да са от особена полза. Трябваше им нещо, което да противопоставят на магията и Дризт знаеше точно какво може да им помогне.

— Доведете Риджис! — обърна се той към Бруенор. — Полуръстът ще накара орка да ни каже всичко, което знае.

— Онуй, което му бях намислил, щеше да е по-забавно… — оплака се джуджето, но и то отлично разбираше, че елфът бе прав.

Това, че толкова много великани се бяха обединили, не само бе пробудило любопитството му, а и го бе разтревожило сериозно. А с тях имаше и орки…

* * *

Дризт и Уолфгар седяха в единия край на стаята, колкото се можеше по-далеч от Бруенор и другите две джуджета. Един от воините на Бруенор се бе върнал от Самотната кория още същата нощ и бе довел Риджис и макар всички да бяха уморени от похода и битките, не можеха да заспят — информацията, която щяха да изкопчат от орка, бе прекалено важна. Риджис и пленникът се бяха оттеглили, за да поговорят насаме в съседната стая, още щом полуръстът успя да го подчини на волята си с помощта на рубинения медальон.

Бруенор се бе заел с приготвянето на ново ястие — яхния от великански мозък — и сега вареше отвратителните смрадливи продукти в един празен череп на вербег.

— Помислете малко! — опитал се бе той да убеди Дризт и Уолфгар, когато видя отвращението и ужаса по лицата им. — Домашната гъска е много по-вкусна от дивата, защото не й се налага да използва мускулите си. Защо да не е така и за мозъка на вербезите?

Ала Дризт и Уолфгар не бяха съвсем убедени. Обаче никак не им се искаше да си тръгнат и да изпуснат да чуят какво ще каже Риджис, затова се свиха в най-далечния ъгъл на помещението и тихичко заговориха.

Бруенор напрягаше слух, опитвайки се да долови думите им, защото говореха за нещо, което живо го вълнуваше.

— Половин точка за последния в трапезарията — настояваше Уолфгар. — И половин за котката.

— Тогава и на теб ти се полага само половинка за онзи при пропастта — не му остана длъжен Дризт.

— Дадено — съгласи се варваринът. — А онзи в тунела и Едноустия си ги поделяме, нали?

Елфът кимна:

— Значи, като съберем всичко, се получава десет и половина за теб и десет и половина за мен.

— И четири за котката — добави Уолфгар.

— Четири за котката — повтори Дризт. — Добре се бихме, приятелю! Досега не беше зле, ама ми се струва, че ни предстоят още доста битки и най-накрая опитът ми ще надделее.

— Дотогава ще си престарял, елфе! — подразни го Уолфгар, облегна се на стената и се усмихна самоуверено, а зъбите му проблеснаха през русата брада. — Ще видим, ще видим!

Бруенор също се засмя — шеговитата надпревара между приятелите му го радваше, а и все повече се гордееше с младия варварин. Уолфгар се справяше отлично, щом не отстъпваше на каления в толкова много битки, Дризт До’Урден.

В този миг Риджис влезе в стаята и посивялото му лице сложи край на веселото настроение, което цареше дотогава.

— Имаме големи неприятности! — мрачно каза той.

— Къде е оркът? — погрешно го разбра Бруенор и измъкна брадвата си.

— Там си е, нищо му няма — отвърна Риджис.

Оркът с огромно удоволствие бе разказал на новия си приятел всичко за плановете на Акар Кесел да завземе Десетте града и за огромната му войска. Полуръстът видимо трепереше, докато разказваше на приятелите си онова, което бе научил:

— Всички орки, гоблини и вербези от тази част на Гръбнака на света са се обединили под командването на някакъв магьосник, наречен Акар Кесел — започна Риджис.

Когато чуха името, Дризт и Уолфгар се спогледаха. Варваринът бе сметнал Акар Кесел за някой леден великан, когато вербегът го бе споменал, ала Дризт имаше други подозрения, които случката с огледалото само бе засилила още повече.

— Възнамеряват да нападнат Десетте града — продължаваше Риджис. — Даже и варварите, предвождани от някакъв могъщ едноок главатар, са се присъединили към редиците им.

Лицето на Уолфгар почервеня от гняв и неудобство. Неговият народ да се бие заедно с орки! Много добре знаеше кого бе описал полуръстът — нали той самият някога принадлежеше към Племето на Лоса и дори бе носил знамето като вестоносец на Хийфстааг! Споменът на Дризт за едноокия крал също бе болезнено ясен. Той успокояващо стисна рамото на Уолфгар.

— Вървете в Брин Шандер! — обърна се елфът към Бруенор. — Хората трябва да са готови!

Лицето на Риджис се сви в болезнена гримаса — знаеше, че ще бъде безсмислено. Ако оркът бе казал истината за армията на Кесел, Десетте града щяха да бъдат безсилни да отблъснат нападението, дори и да се обединяха. Полуръстът сведе глава и беззвучно преглътна — не искаше да безпокои приятелите си повече, отколкото се налагаше:

— Да тръгваме!

* * *

Макар че Бруенор и Риджис успяха да убедят Касиус колко важни бяха вестите, които носеха, минаха няколко дни преди да се събере Съветът. Беше краят на лятото — разгара на риболовния сезон — и всички се бореха да уловят колкото се може повече едрокоста пъстърва, преди да е дошъл последният търговски керван от Лускан. Представителите на деветте града много добре разбираха отговорността, която носеха, ала не им се щеше да оставят езерата дори и за ден.

Ето защо, когато най-после се събраха, те не бяха настроени особено отзивчиво. Единственото изключение правеха Касиус от Брин Шандер; Малдун, новият говорител на Самотната кория, за когото Риджис бе герой, а думата му — закон; Гленсатер от Източен пристан, град, винаги готов да се включи във всяко начинание, което можеше да е от полза на Десетте града и Агорвал Термалайнски, който бе искрено предан на Бруенор.

Кемп, който още не бе простил на джуджето за скарването им след Битката при Брин Шандер, бе особено зле настроен. Още преди Касиус да успее да приключи с Формалностите, грубият представител на Таргос скочи от мястото си й като стовари юмрук върху масата, изръмжа:

— Зарежи глупавите Формалности и давай по същество! С какво право ни извика от езерата ни, Касиус? Докато ние седим тук, търговците от Лускан вече се готвят за пътуването си!

— Научихме, че се подготвя нападение над Десетте града, представителю Кемп — спокойно отвърна Касиус, който добре разбираше гнева на риболовците. — Никога нямаше да ви извикам, теб и останалите, по това време на годината, ако наистина не беше наложително.

— Значи слуховете са верни — подигравателно се изсмя Кемп. — Нападение, така ли? Ха! Ясни сте ми!

И с тези думи таргосецът се обърна към Агорвал. Напоследък боевете между Таргос и Термалайн бяха зачестили, въпреки усилията на Касиус да ги спре и да накара двамата представители да седнат на масата за преговори. Агорвал се бе съгласил да се срещне с таргосеца, но Кемп решително бе отказал каквито и да било преговори. Ето защо, за представителя на Таргос, без друго изпълнен с подозрения, съвещание по това време изглеждаше още по-съмнително.

— Какъв жалък опит! — провикна се той и огледа останалите представители. — Какъв жалък опит на Агорвал и хитрите му поддръжници да сложат изгоден за тях край на спора между Таргос и Термалайн!

Подтикван от подозрителността, която Кемп бе посял, Шермонт, новият представител на Каер Кьониг, насочи обвиняващо пръст към Йенсин Брент от Каер Диневал:

— Какво е твоята роля в това долно предателство? — изкрещя той и се изплю срещу съперника си.

Шермонт бе получил поста си, след като предишният представител на Каер Кьониг бе умрял в битка с лодка на Каер Диневал. Преди смъртта си Дорим Лугар бе приятел и водач на Шермонт и сега новият представител мразеше Каер Диневал повече и от предшественика си.

Риджис и Бруенор седяха на местата си, слисани и безпомощни. Най-сетне Касиус с всичка сила стовари председателското си чукче върху масата. Свирепият удар счупи дръжката на две, ала успя да укроти останалите поне за малко:

— Тишина! — нареди той. — Спрете отровните си думи за малко и чуйте мрачните новини!

Останалите се облегнаха на столовете и млъкнаха, ала Касиус се страхуваше, че злото вече бе сторено.

Риджис взе думата.

Ужасът на това, което бе научил от пленения орк, още го изгаряше и полуръстът с жар разказа за победата, която приятелите му бяха извоювали в пещерата и сред тревата на Стръмната клисура.

— И Бруенор успя да залови един от орките, които придружаваха великаните! — възкликна Риджис.

Много от представителите си поеха дълбоко дъх, уплашени от мисълта, че орки и великани могат да върлуват заедно. Но Кемп и още неколцина от членовете на Съвета винаги се плашеха повече от непосредствената „заплаха“, която представляваха за тях съперниците им в риболова, отколкото от който и да било враг. Те вече бяха решили, че знаят каква е истинската цел на това съвещание и изобщо не се впечатлиха от думите на полуръста.

— Оркът ни каза — мрачно продължи Риджис — за пристигането на някакъв могъщ магьосник, Акар Кесел и за огромната му армия от гоблини и великани! Идват, за да превземат Десетте града!

Полуръстът си мислеше, че поне това ще ги стресне.

Ала когато взе думата, у Кемп нямаше само страх, а само гняв:

— Заради думите на някакъв си орк, Касиус? Събрал си ни тук, когато трябва да ловим риба, само заради заплахите на някакъв си смрадлив орк?

— Не виждам нищо необичайно в разказа на полуръста — обади се и Шермонт. — Всички сме чували какво може да надрънка някой гоблин, когато го пленят, само и само да си спаси главата.

— Или имаш и друга причина да ни събереш? — изсъска таргосецът и подозрително изгледа Агорвал.

Касиус, макар наистина да вярваше на мрачните вести, които Риджис бе донесъл, се облегна назад и не каза нищо. При всичкото напрежение, което съществуваше между отделните градове и с приближаването на края на един особено неплодовит риболовен сезон, представителят на Брин Шандер бе очаквал нещо такова. Той хвърли примирен поглед на Бруенор и Риджис и сви рамене, когато съвещанието отново се превърна в надпревара по крещене.

Шумът ставаше все по-силен. Полуръстът извади рубинения медальон изпод жилетката си и побутна Бруенор. Двамата приятели се спогледаха разочаровани — бяха се надявали, че няма да им се наложи да използват камъка.

Риджис потропа с чукчето си и когато Касиус му даде думата, скочи върху масата и тръгна към главния си противник, точно както бе направил преди пет години.

Ала този път нещата не станаха, както ги бе очаквал. През годините, изминали след Битката при Брин Шандер, Кемп бе прекарал дълги часове, опитвайки се да си припомни всяка подробност от съвещанието преди варварското нападение. Таргосецът бе доволен от това как бе завършила цялата история и отлично разбираше, че той и всички останали от Десетте града бяха задължени на полуръста за навременното предупреждение. Ала начинът, по който той самият бе променил първоначалното си мнение по въпроса, го тревожеше немалко. Най-голямата любов на Кемп, по-голяма дори и от риболова, бяха битките, но освен че обичаше препирните, той бе и човек с остър ум и бе винаги нащрек за опасностите, които може би го дебнеха. През последните няколко години внимателно бе наблюдавал Риджис, чувал бе и разказите за невероятното умение, с което полуръстът успяваше да убеди хората в това, което искаше. И когато Риджис се приближи към него, едрият таргосец отбягна погледа му.

— Махни се, мошенико! — провикна се той. — Сега, когато вече знаем какъв си, магията ти не действа!

Бруенор, който до този момент бе мълчал, внезапно скочи от мястото си с разкривено от ярост лице:

— И това ли е магьоснически номер, таргоско псе? — изрева той и като взе торбата, която висеше на кръста му, изсипа съдържанието й на масата и отрязаната великанска глава се затъркаля към Кемп.

Неколцина от представителите ужасено отскочиха назад, но таргосецът не трепна.

— И преди сме си имали работа със скитащи великани — хладно отвърна той.

— Скитащи великани! — невярващ на ушите си, повтори Бруенор. — Повече от четиридесет от тези чудовища погубихме, без да броим орките и людоедите!

— Минавали са случайно оттам — таргосецът бе упорит. — И всички са мъртви, нали? Защо тогава, питам аз, четиридесет мъртви великана се превърнаха в повода за събиране на Съвета? Ако жадуваш почести и възхвала, могъщи Бруенор, то ще ги имаш!

От езика на Кемп вече капеше отрова и той с огромно удоволствие видя как джуджето почервеня от гняв.

— А защо пък Касиус да не произнесе реч в твоя чест пред всички жители на Десетте града…

Бруенор стовари и двата си юмрука върху масата и изгледа всички в залата, а в очите му гореше заплаха — да видим ще посмее ли някой да продължи обидите на Кемп!

— И преди сме ви се притичвали на помощ, та да спасите домовете и близките си! — провикна се той. — Може и да ни повярвате и да направите нещо, за да се спасите. А може и да решите да се вслушате в думите на псето от Таргос и да не направите нищо. Каквото и да изберете, вече не ме интересува достатъчно направих за вас! Вършете каквото знаете и боговете да са ви на помощ!

С тези думи той се обърна и излезе от стаята.

Мрачните думи на Бруенор накараха много от представителите да осъзнаят, че заплахата, за която той говореше, бе твърде голяма, за да си позволят да я отминат като празно бръщолевене на отчаян пленник или коварен план, измислен от Касиус и шепа съзаклятници. Ала Кемп, горделив и арогантен, бе убеден, че Агорвал и приятелчетата му — джуджето и полуръстът — използват прикритието на измислено нападение, за да получат преимущество над Таргос и не отстъпваше. По положение в обществото на Десетте града, Кемп отстъпваше само на Касиус и мнението му бе от голямо значение, особено за Каер Кьониг и Каер Диневал, които, след като не успяха да накарат Брин Шандер да вземе страна в спора помежду им, усилено търсеха благоразположението на Таргос.

Много от членовете на Съвета все още изпитваха подозрение към съперниците си и повярваха на думите на Кемп. Ето как Съветът не можа да вземе окончателно решение.

Риджис следеше размяната на реплики между останалите представители, ала думите на Кемп за него се бяха оказали пагубни и той не можа да направи нищо повече. Когато всичко приключи, не бе взето почти никакво решение. Единственото, което Агорвал, Гленса-тер и Малдун успяха да изкопчат от Касиус, бе публично изявление, гласящо: „Нека всеки жител на десетте града бъде предупреден за мрачните вести, които достигнаха до ушите ни. Знайте, че лично ще се погрижа зад стените на Брин Шандер да има място за всекиго, който реши да потърси закрилата на града.“

Риджис погледна разделените представители. Колко ли дълго, зачуди се полуръстът, щяха да издържат дори стените на Брин Шандер, ако не се обединяха…

20

Свободен!

— И без възражения! — отсече Бруенор, макар никой от четиримата му приятели, които стояха до него на Възвишението, да нямаше ни най-малко намерение да му възразява.

В глупавата си дребнавост и гордост, повечето от членовете на Съвета бяха обрекли градовете си на почти сигурна гибел. Сега нито Дризт, нито Уолфгар и Кати-Бри, нито пък Риджис можеха да очакват джуджетата да последват примера им.

— Кога ще затворите подземията? — попита Дризт.

Още не бе решил дали да се присъедини към джуджетата, които бяха решили да се затворят в мините си, ала засега възнамеряваше да бъде съгледвач на Брин Шандер. Поне докато не дойдеха войските на Акар Кесел.

— Още тази вечер започваме да се подготвяме — отвърна Бруенор. — Щом приготвим всичко там, няма да има закъде да бързаме. Ще оставим смрадливите орки да дойдат съвсем наблизо преди да срутим тунелите и да ги погребем отдолу. Е, оставаш ли с нас?

Дризт сви рамене. Макар повечето от жителите на Брин Шандер все още да го отбягваха, елфът изпитваше силно чувство на вярност към тях и не бе сигурен, че ще може да обърне гръб на дома, който сам си бе избрал, дори ако оставането му там да бе равносилно на самоубийство. И не гореше от желание отново да се погребе под земята, дори и в гостоприемния град на джуджетата.

— А ти какво решаваш? — обърна се Бруенор към Риджис.

Полуръстът също бе разкъсван между инстинкта си за самосъхранение и верността си към Десетте града. Рубиненият медальон бе направил живота му край Маер Дуалдон през последните няколко години много приятен. Ала сега бе разкрит. След случилото се в Съвета всички в Брин Шандер говореха за магьосническата му сила. Съвсем скоро и останалите градове щяха да научат за думите на Темп по време на съвещанието и щяха да започнат да го отбягват. Откъдето и да го погледнеше, с лесния живот, който водеше в Самотната кория досега, бе свършено.

— Благодаря за поканата — рече той на Бруенор. — Ще дойда преди Кесел да пристигне.

— Много добре — отвърна джуджето. — Ще ти намерим стая близо до момчето, та на никое джудже да не му се налага да слуша къркорещия ти корем!

И Бруенор смигна на Дризт.

— Не! — обади се Уолфгар.

Бруенор, не разбрал правилно намеренията на младежа, го погледна с любопитно, чудейки се какво ли има против това да живее врата до врата с полуръста.

— Внимавай, момче! — подразни го джуджето. — Ако си мислиш, че ще живееш до момичето, по-добре помисли как да се спасиш от тежката ми брадва!

Кати-Бри сподави смеха си, смутена, но и трогната.

— Мините не са за мен — внезапно рече Уолфгар. — Моят живот е в равнината.

— Забравяш, че аз се разпореждам с живота ти! — сопна се Бруенор.

Всъщност въпреки суровия глас, джуджето звучеше по-скоро като ядосан баща, отколкото като разгневен господар.

Уолфгар се изправи пред него, горд и непреклонен. Дризт разбра и в погледа му просветна одобрение. Бруенор също започна да се досеща какво си бе наумил варваринът и макар мисълта за раздялата да го изпълваше с мъка, почувства, че сега се гордее с момчето повече откогато и да било преди.

— Вярно е, че петте години още не са изтекли — започна Уолфгар, — но дългът ми към теб и джуджетата вече е многократно изплатен, приятелю.

— Аз съм Уолфгар! — гордо заяви той. — Вече не съм момче, а мъж! Свободен мъж!

Бруенор усети, че очите му се навлажняват, ала за първи път не се опита да прикрие сълзите си. Застана пред младия варварин и отвърна на погледа му, а в очите му се четеше искрено възхищение.

— Вярно е! — отвърна той. — Мога ли тогава да те попитам какво ще бъде свободното ти решение — ще останеш ли да се биеш с мен?

Уолфгар поклати глава:

— Дългът ми към теб е изплатен, приятелю. Винаги ще бъдеш приятел… скъп приятел. Ала имам и още един дълг за плащане — и варваринът отправи поглед към Грамадата на Келвин и земите, които се простираха отвъд, където под ясната светлина на хилядите звезди, тундрата изглеждаше още по-огромна и пуста. — Далеч… в един друг свят!

Кати-Бри въздъхна и неспокойно се размърда. Единствено тя разбираше напълно неясния смисъл на думите на Уолфгар и изборът му съвсем не я радваше.

Бруенор кимна — не можеше да не уважи решението на варварина.

— Върви тогава и бъди щастлив! — отвърна той, опитвайки се да говори твърдо и като се обърна, пое надолу по скалистата пътека.

Внезапно спря за миг и погледна високия млад варварин:

— Мъж си, няма спор — каза той през рамо. — Ала никога не забравяй, че за мен винаги ще си останеш моето момче!

— Никога не ще го забравя — прошепна Уолфгар, когато Бруенор се отдалечи и се скри в тунела.

Дризт меко сложи длан върху рамото му.

— Кога тръгваш? — попита той.

— Още тази вечер — отвърна Уолфгар. — Няма време за губене в тези мрачни дни.

— И къде ще идеш? — обади се Кати-Бри, макар вече да знаеше истината, както и неясния отговор, който варваринът щеше да й даде.

Младежът обърна замъглените си очи към равнината и рече:

— У дома.

После пое надолу по пътеката и Риджис го последва. Ала Кати-Бри остана на мястото си и даде знак на Дризт да направи същото.

— Вземи си сбогом с него тази вечер — обърна се тя към елфа. — Не вярвам някога да се завърне при нас.

— Разбирам избора му — отвърна Дризт и проследи с уважение отдалечаващия се варварин, досещайки се, че новината за присъединяването на Хийфстааг към Кесел, също бе изиграла своята роля за решението на Уолфгар. — Има си лични въпроси, за които трябва да се погрижи.

— Повече, отколкото си мислиш — рече Кати-Бри и като видя въпросителния поглед на Дризт поясни, — наумил си е нещо.

Не бе имала намерение да нарушава обещанието, което бе дала на Уолфгар, ала знаеше, че Дризт До’Урден повече от всеки друг щеше да намери начин да помогне на Уолфгар.

— Нещо, което е било стоварено на плещите му, преди да е готов за него — добави тя след малко.

— Не мога да се меся в отношенията с племето му — отвърна елфът, досещайки се какво цели Кати-Бри. — Варварите си имат свои обичаи и не обичат чужденците.

— Така е — съгласи се момичето. — Ала мисля, че пътят на Уолфгар няма да го отведе право у дома… освен ако жестоко не греша. Намислил е нещо, някакво приключение, за което често ми е намеквал, но никога не ми е казвал нещо повече. Знам единствено, че става дума за нещо много опасно, за някаква клетва, която дори той се бои, че няма да успее да изпълни сам.

Дризт се загледа в звездното небе и се замисли над думите на момичето. Знаеше, че Кати-Бри бе необикновено прозорлива и наблюдателна и не се съмняваше в предположението й.

Звездите проблясваха в студената нощ и небосводът се сливаше с далечния хоризонт. Хоризонт, на който все още не пламтяха вражески огньове, отбеляза елфът.

Може би все пак разполагаше с малко време.

* * *

Макар че изявлението на Касиус достигна и най-отдалечения град за по-малко от два дни, малко бяха бежанците, които поеха по пътищата към Брин Шандер. Точно това бе очаквал и Касиус, иначе никога не би предложил да приеме всички, които искаха да потърсят убежище в града му. Брин Шандер наистина бе голям град, а и в момента населението му бе по-малко отпреди няколко години. Имаше доста празни сгради, както и цяла една част от града, запазена за търговските кервани, където в момента не живееше никой. Но ако дори само половината от жителите на останалите девет града потърсеха убежище, на Касиус щеше да му бъде страшно трудно да удържи на дадената дума.

Но представителят на Брин Шандер не бе разтревожен. Жителите на Десетте града бяха жилави — всекидневно живееха под заплахата от гоблинови нападения. Касиус знаеше, че бе нужно много повече от едно неясно предупреждение, за да ги накара да напуснат домовете си. А и като се имаха предвид не особено добрите отношения между градовете, малцина от представителите щяха да си направят труда да убедят хората си да се скрият.

Ето как се случи, че пред вратите на Брин Шандер пристигнаха само Гленсатер и Агорвал. Почти всички жители на Източен пристан бяха последвали водача си, ала зад Агорвал стояха по-малко от половината термалайнци. Слуховете, които се носеха от Таргос, който бе почти толкова добре укрепен, колкото и Брин Шандер, даваха да се разбере, че никой от жителите на града няма да го напусне. Много от рибарите в Термалайн, боейки се от икономическото преимущество, което Таргос би могъл да получи над тях по този начин, отказаха да изоставят езерото и то през най-богатия на улов месец.

Същото беше и положението с Каер Кьониг и Каер Диневал. Никой от враждуващите градове не искаше да даде предимство на противника си. Нито един човек от Каер Кьониг и Каер Диневал не избяга в Брин Шандер. За хората от двата града орките бяха само една далечна заплаха, с която щяха да се справят, дори и ако се окажеше истинска, докато войната със съседите им бе жестоката действителност, част от всекидневния им живот.

Далеч на запад, Бремен си оставаше все така независим. За жителите му предложението на Брин Шандер бе просто безпомощен опит да затвърди поразклатената си власт. Южните Добра медовина и Дуганова бърлога нямаха никакво намерение да се крият зад стените на Брин Шандер, нито да изпращат войски на помощ. Двата града, разположени край Езерото на алените води, най-малкото и най-бедното на едрокоста пъстърва измежду трите езера в областта — не можеха да си позволят да загубят улова дори и за един ден. Пред заплахата от варварско нападение преди пет години, те се бяха отзовали на призива за обединение и макар да бяха понесли по-големи загуби от всички останали в битката, бяха спечелили най-малко.

От Самотната кория пристигнаха няколко групи, ала много от жителите на най-северния град предпочетоха да стоят настрана. Техният герой бе загубил авторитета си и дори Малдун вече гледаше на полуръста с други очи и сметна предупреждението му за недоразумение, а може би дори и преднамерена измама.

Добруването на областта бе отстъпило място пред дребнавите лични облаги и упоритата горделивост — за мнозина от жителите на Десетте града обединение означаваше подчинение.

* * *

На сутринта след заминаването на Уолфгар, Риджис се върна в Брин Шандер, за да уреди някои лични въпроси. Негов приятел от Самотната кория щеше да донесе личните му вещи. Полуръстът остана в укрепения град и с ужас виждаше как дните отминават и никой не предприема нищо, за да посрещне идващите войски. Дори и след последното съвещание Риджис се бе надявал, че хората ще осъзнаят размерите на надвисналата заплаха и ще се обединят, ала сега все повече се убеждаваше, че решението на джуджетата да изоставят Десетте града и да се затворят в своите подземия, бе единствената възможност за спасение.

Риджис винеше донякъде себе си за приближаващата заплаха — мислеше, че бе станал твърде небрежен. Когато измисляха плановете си при нападението на варварите, той и Дризт бяха прекарали дълги часове, обсъждайки положението в областта и вероятните реакции на различните представители. Този път обаче, полуръстът се бе доверил прекалено много на жителите на Десетте града и силата на медальона си и бе решил, че с помощта на камъка с лекота ще убеди малцината, които щяха да се усъмнят в ужасната съдба, която ги грози.

Ала чувството му за вина бързо се изпари, когато чу дръзките и недоверчиви отговори, които градовете дадоха на предложението на Брин Шандер. Защо трябваше да се опитва да накара тези хора да се защитят? Щом бяха достатъчно глупави да позволят на гордостта си да ги доведе до собствената им смърт, каква отговорност, какво право имаше той да се опитва да ги спасява?

— Това ви се пада! — рече той на глас и се засмя, когато усети, че започва да звучи като Бруенор.

Ала грубоватостта бе единствената му защита в безпомощното положение, в което се намираше. Надяваше се само приятелят му от Самотната кория да пристигне скоро.

Неговото убежище бе под земята.

* * *

Акар Кесел седеше на кристалния си трон в Огледалната стая в третото ниво на Кришал Тирит и се взираше в тъмното огледало пред себе си. Пръстите му нетърпеливо потропваха по облегалката на стола. Едноустият отдавна трябваше да му е докладвал какво става с подкрепленията, които бяха потеглили към пещерата. Последния път го бяха извикали доста подозрително и никой не се бе показал от другата страна, за да му отговори. А сега в огледалото имаше единствено мрак, през който погледът на магьосника не можеше да проникне.

Ако огледалото се бе счупило, Кесел щеше да го усети по промяната в това, което виждаше. Ала това бе нещо друго, по-загадъчно, нещо, което спираше погледа му и той не можеше да види какво става в пещерата. Това го притесняваше, дори плашеше — може би го бяха измамили или пък разкрили? Пръстите му все така потропваха нервно.

— Може би е време да вземеш решение… — обади се Ерту от обичайното си място до трона на магьосника.

— Още не сме достатъчно силни — отвърна Кесел. — Много гоблинови племена и едно голямо семейство великани още не са дошли. А и варварите не са готови.

— Войските жадуват кръв — настоя демонът. — Започват да се бият помежду си… току-виж войската ти се разпаднала, преди да си започнал войната!

Кесел бе съгласен, че да се държат толкова много гоблинови племена на едно място бе опасно и прекалено рисковано. Може би наистина щеше да бъде по-добре да тръгнат на война още сега. Ала магьосникът искаше да бъде сигурен. Искаше войската му да бъде колкото се може по-силна.

— Къде е Едноустият? — изстена Кесел. — Защо не ми отговаря?

— С какви приготовления са се заели човеците? — рязко запита Ерту, ала Кесел не го слушаше.

Магьосникът избърса потта, която се стичаше по лицето му. Може би кристалът и демонът все пак бяха прави, може би наистина трябваше да изпрати по-незабележимите хора на Хийфстааг да подготвят пещерата. Какво ли ще си помислят рибарите, като видят толкова много и различни чудовища да се навъртат из земите им? Какво ли подозираха вече?

Ерту забеляза притеснението на Кесел и се изпълни с мрачно задоволство.

Демонът и Креншинибон отдавна подтикваха магьосника към действие, още откакто Едноустият бе спрял да отговаря на повикванията. Ала страхливият Кесел искаше нови и нови доказателства, че силата на войската му ще бъде достатъчна и продължаваше да отлага войната.

— Да отида ли при бойците? — попита Ерту, уверен, че със съпротивата на Кесел най-сетне бе свършено.

— Изпрати вестоносци до варварите и до племената, които още не са се присъединили към нас! — нареди магьосникът. — Кажи им, че да се бият рамо до рамо с нас, означава да споделят и плячката от победата. Ала тези, които не тръгнат с нас, ще бъдат погубени! Утре тръгваме!

Без да се бави, демонът изскочи от стаята и скоро из огромния лагер се разнесоха победоносните възгласи на воините му — войната най-сетне започваше! Възторжени, гоблините и великаните тичаха насам-натам, събаряха палатките и събираха нещата си. Бяха чакали този момент седмици наред и сега не искаха да губят нито миг.

Още същата нощ войската на Акар Кесел вдигна лагера си и пое дългия си поход към Десетте града.

Далеч от тях, в опустошената пещера на вербезите, огледалото стоеше непокътнато, все така покрито с дебелото одеяло, което Дризт До’Урден бе хвърлил върху него.

Епилог

И за миг не спираше своя бяг той — нито под ярката светлина на слънцето, нито под далечните звезди на нощното небе, нито когато източният вятър жестоко брулеше лицето му. Огромните му крачки го отнасяха напред и напред, превърнал се бе само в една дребна точица в пустата равнина, петънце, което сякаш бе самото Движение. Дни наред Уолфгар напрягаше сили до самия предел на възможностите си, не спираше дори, когато ловуваше или се хранеше, докато изтощението не го повалеше насред крачка.

Далеч на юг, като отровен облак от зловонни изпарения, откъм Гръбнака на света прииждаха войските на Акар Кесел. Покорени напълно на волята на кристалния отломък, чудовищата искаха да сеят смърт и разруха. Да угодят на Акар Кесел.

Три дни след като напусна долината на джуджетата, варваринът се натъкна на дирите на многоброен отряд воини, които отиваха в посоката на гоблините. Зарадва се, че така лесно успя да открие народа си, ала от наличието на толкова много следи разбра, че племената наистина се събираха и това значеше, че трябваше още повече да бърза. Пришпорван от нуждата, той отново полетя напред.

Ала не умората, а самотата бе най-големият враг на Уолфгар. Отново и отново се връщаха мислите му към времето, прекарано сред приятелите, отново и отново се опитваше той да ги насочи към клетвата, която бе дал на баща си и към онова, което можеше да му донесе предстоящата победа. Но през цялото време се стараеше да прогони мисълта за пътя, който бе поел сега — боеше се да не би безнадеждността на начинанието му да прекърши неговата решителност.

Ала това бе единствената му възможност. Във вените му не течеше благородна кръв и той не можеше да предяви Предизвикателството на Хийфстааг. Дори и да победеше избрания крал, никой от племето нямаше да го признае за свой водач. Единственото, което би могло да му даде правото да претендира за кралска власт, бе извършването на нечуван подвиг.

И пак се понесе той — напред към целта, която бе подмамила десетки воини, които искаха да станат крале, към смъртта им. А в сенките го следваше Дризт До’Урден, с онази изящна лекота, която отличаваше неговата раса.

Все на изток, към Регхедския ледник и към мястото, наречено Незамръзващата падина.

Към бърлогата на Ингелоакастимизилян, белия дракон, който варварите наричаха просто Смразяващия.

Книга 3

Кришал Тириш

Какво ли вижда Уолфгар, когато се вгледа в тундрата, когато ясните му сини очи се взрат през мрака на равнината, в отчаян опит да зърнат малките светлинки на хоризонта, лагерните огньове на неговия народ?

Дали си припомня миналото и то го изпълва с копнеж отново да заживее както преди? Или може би мисли за настоящето и сравнява онова, което е научил от Бруенор и мен със суровите уроци, които е получил от живота си сред варварите?

Или пък вижда бъдещето, възможността за промяна, възможността да подобри живота на своя народ?

По малко от всичко, предполагам. Това е неспокойството, което непрестанно разяжда Уолфгар, пламъкът, който бушува зад сините му очи. Той се бие с такава жар! Част от нея идва от времето, прекарано сред суровите племена на тундрата и момчешките игри, често жестоки и кървави, на които си играят децата там. Част от тази жар, това желание за битки идва и от същото онова безпокойство, което го гнети, от тежкото чувство, което не може да не го обзема всеки път, когато сравни наученото от Бруенор и мен, с онова, което е видял сред варварите.

Воините от неговия народ нападнаха Брин Шандер, изпълнени с безжалостна ярост, готови да посекат без милост всеки, който се изпречи на пътя им. И как ли се примирява Уолфгар с тази мисъл, когато си спомни, че Бруенор Бойния чук не го остави да умре на бойното поле и спаси живота му, въпреки че варваринът се бе опитал да го убие преди това? Как ли изглежда обичта, която Бруенор изпитва към него, в очите на младия варварин, за когото джуджетата винаги са били единствено ненавистни и безмилостни врагове. Защото именно така хората от тундрата виждат джуджетата, една лъжа, която те продължават да поддържат жива у себе си, та да могат да оправдаят свирепите си набези. Лъжа, която не е особено различна от онези, с които моят народ оправдава омразата си към всеки, който не е Елф на мрака.

Ала Уолфгар вече знае какви са Бруенор и джуджетата. В действителност. И сега трябва да претегли тази нова истина и да я сравни с всичко онова, което е смятал за вярно, докато е бил сред варварите. Трябва да приеме, че онова, на което са го учили родителите му и останалите воини от племето, е лъжа. А аз знам — защото сам съм го преболял — че това не е никак лесно. Защото за да признаеш такова нещо, значи да признаеш, че целият ти живот е бил лъжа, че голяма част от онова, което си самият ти, е една голяма грешка.

Аз видях злото в Мензоберанзан достатъчно рано, защото онова, на което ме учеха там, противоречеше на всякаква логика и, най-важното, на истините, които вече живееха в сърцето ми. И макар да виждах ужасното зло, в което моят народ тъне, да направя първите крачки, които ме отведоха далеч от родните земи, ми бе страшно трудно.

Грешките на варварите от Долината на мразовития вятър бледнеят, сравнени с тези на Мрачните елфи и именно това, боя се, прави скъсването с тях още по-трудно за Уолфгар. В обичаите на варварите има много повече истина, много по-лесно могат да се оправдаят тяхната войнственост и свирепостта им. И все пак именно на Уолфгар се пада да поеме на силните си, ала все още болезнено млади плещи, товара на избора между ценностите на народа му и тези на новите му приятели, джуджетата; да позволи на милостта и приемането на другите такива, каквито са, да срутят стените на предразсъдъците, издигнати в детството и младостта му.

Не му завиждам за това, което му предстои, за объркването, несигурността, понякога и гнева, които неминуемо ще го обземат.

Добре е за него, че се бие всеки ден… само се моля да не би някой ден да отсече моята глава, докато се освобождава от гнева си по време на нашите тренировки.

Дризт До’Урден

21

Леден гроб

В подножието на големия ледник, скрито в малката долчинка, която ледът бе издълбал в скалите през вековете, се намираше мястото, наричано от варварите Незамръзващата падина. Горещ извор подхранваше малко езерце, чиито топли води водеха неспирна война с леда и сковаващия мраз. Често варварите търсеха убежище в Незамръзващата падина, ако се случеше първите снегове да ги изненадат във вътрешността на тундрата, далеч от стадата северни елени. Питейната вода там не замръзваше дори и през най-студените месеци, а топлите изпарения от горещото езеро правеха температурите в долчинката, ако не приятни, то поне поносими. Ала в Незамръзващата падина имаше и нещо по-ценно от топлината.

Под матовата повърхност на езерните води лежаха несметни богатства — купища брилянти и скъпоценни камъни, сребро и злато, пред които бледнееха съкровищата и на най-богатия крал по тези земи. Нямаше варварин, който да не е чувал преданието за белия дракон, макар че той отдавна не бе излизал от бърлогата си, затова мнозина смятаха, че не е нищо повече от приказна измислица, с която старите хора плашеха малките деца.

Ала не и Уолфгар. Преди много години баща му, тогава още съвсем млад, се бе натъкнал на входа за тайната пещера и когато по-късно научил легендата за белия дракон, разбрал колко важно може да се окаже откритието му. Дълги години той търсел да научи нови и нови неща за драконите, особено за белите дракони и най-вече за Ингелоакастимизилян.

Беорнегар паднал в битка преди да успее да направи нещо, ала знаейки, че смъртта е честа гостенка в тундрата, той отрано предал наученото на сина си. Тайната на Беорнегар не умряла с него.

* * *

Уолфгар уби една кошута с чука си и като я нарами на гръб, измина последните мили, които го деляха от Незамръзващата падина. Той бе идвал тук два пъти преди, ала и сега загадъчната красота на мястото го изуми. Гореща пара се кълбеше във въздуха над езерото, из тъмните води, като призраци на отдавна потънали кораби, плаваха огромни късове лед. Високите скали, които обграждаха малкото езерце, бяха изпъстрени в безброй оттенъци на червеното и оранжевото, а тънкият слой лед, който ги покриваше, улавяше пламъка на слънчевите лъчи и го пречупваше, разпръсквайки наоколо искрящи разноцветни фонтани, които се открояваха сред мътната сивота на ледовете. Сгушена сред ледени стени, които спираха жаловития стон на вятъра, Незамръзващата падина тънеше в тишина.

След смъртта на баща си, в знак на синовна почит, Уолфгар се бе заклел, че ще отиде в падината и ще сбъдне мечтата му и сега се приближаваше към малкото езерце, изпълнен с трепет. Тежка тревога изпълваше мислите на младия варварин през целия път дотук, тревога за приятелите, които бе оставил назад да се борят с бурята, задаваща се откъм Гръбнака на света. Той поспря и, свел мълчаливо глава, се замисли. Бойци от всички племена на тундрата бяха идвали в Незамръзващата падина, лелеейки същите надежди като него. Нито един не се бе завърнал.

Ала Уолфгар бе решен да промени това. Той гордо вдигна глава и се залови да одере кошутата, която бе убил. Първото препятствие, което трябваше да преодолее, бе самото езеро. Животворната топлина на, водите му щеше да се превърне в смразяващ студ и да го вкочани до смърт само няколко мига, след като излезеше от тях.

След като одра кожата на животното, варваринът свали дебелия слой мазнина, който я покриваше отвътре, разтопи я на огъня, докато се сгъсти и намаза цялото си тяло. После си пое дълбоко въздух и като се съсредоточи върху тежката задача, която му предстоеше, стисна здраво Щитозъб и навлезе в езерото.

Под булото на кълбата пара, които я покриваха, водата изглеждаше неподвижна, ала щом се отдалечи от брега, Уолфгар усети мощното течение на горещия извор.

Над средата на езерото бе надвиснала голяма скала. Когато стигна там, Уолфгар си пое дъх за последен път и, следвайки указанията на баща си, се гмурна дълбоко под повърхността като се остави на течението. Продължи да се спуска към дъното още малко, после внезапно бе подет от мощна струя, която го отнесе към северния край на езерото. Дори и под парата, която я покриваше отгоре, водата бе матова и непрозрачна и Уолфгар можеше само да се надява, че ще успее да стигне целта си, преди въздухът му да свърши.

Видя огромния леден къс, който се издигаше насреща му, едва, когато се намираше само на два-три метра от него. Не му оставаше друго, освен да се приготви за удара, ала в този миг водите внезапно се завихриха и го запратиха още по-надълбоко. Полумракът, в който плуваше досега, отстъпи място на черна тъма, когато премина през тесния процеп в дъното на ледения блок и ако мощта на течението не го бе тласнала с всички сили, нямаше да успее да се промуши оттам, толкова тесен бе той.

Дробовете му щяха да се пръснат, трябваше му въздух! Прехапа устни в отчаян опит да не закрещи беззвучно под водата и да изгуби и последните безценни глътки кислород.

Внезапно навлезе в някакъв по-широк тунел, където бесният водовъртеж постихна, водата спадна и той жадно си пое дъх, докато течението го отнасяше все по-напред и по-напред.

Първата опасност бе отминала.

Все по-бързо го носеше водата и много скоро Уолфгар дочу пред себе си тътена на далечен водопад. Опита се да намали главоломната бързина, с която се приближаваше към страховития шум, ала не намери къде да се залови — ледените стени бяха съвършено гладки, полирани от неспирните води, които ги бяха обливали в продължение на векове. Течението яростно подмяташе тялото му насам-натам и докато той отчаяно се опитваше да се залови за нещо, стихията изтръгна Щитозъб от ръцете му. В този миг Уолфгар се озова в огромна пещера и видя страховития водопад.

На няколко крачки от мястото, където водите се устремяваха надолу, няколко ледени висулки се спускаха от свода на пещерата. Те бяха единствената му възможност. Когато от водопада го делеше по-малко от метър, Уолфгар подскочи и уви ръце около една от тях. Висулката започна да изтънява, сякаш мъничкото топлина, която още се таеше в ръцете му, можеше да я стопи, ала щом наближи дъното на водопада, тя отново нарасна, сякаш от пода бе израснала нова и се бе сляла с нея, забавяйки по този начин главоломното пропадане на Уолфгар.

Гледката, която се разкри пред очите му сега, когато поне за малко бе в безопасност, го изпълни със страхопочитание. При вида на водопада, по който току-що се бе спуснал, го обзе възхищение. От пропастта се издигаше пара и правеше всичко да изглежда нереално и вълшебно. Водата се спускаше по десетметровата скала и изчезваше в малък отвор на пода. Капчиците, които успееха да прескочат пукнатината, замръзваха в мига, в който се отделяха от водите и се разпръскваха във всички посоки, щом се удареха в ледения под на пещерата. Полузамръзнали, те бързо се втвърдяваха там, където паднеха и цялото подножие на водопада бе осеяно с причудливи ледени скулптури.

Щитозъб прелетя над водопада, с лекота прескочи малката пукнатина и се сгромоляса върху един от ледените сталагмити, разпръсвайки блестящи късчета във всички посоки. Макар че ръцете му все още бяха вкочанени от мразовития допир на висулката, Уолфгар се спусна към оръжието си и успя да го издърпа от вледеняващата прегръдка на леда, преди да бе замръзнало напълно.

Под кристалния под, там, където Щитозъб бе разбил горните пластове лед, Уолфгар видя тъмна сянка.

Приведе се, за да види какво има отдолу, ала веднага извърна очи, потресен от ужасяващата гледка. Напълно запазено, под дълбокия лед лежеше тялото на някакъв негов предшественик. Воинът очевидно се бе спуснал по водопада и ледовете, върху които се бе приземил, мигновено го бяха пленили в смъртоносната си прегръдка. Не успял да се измъкне от нея, той бе умрял там, където бе паднал. Колцина още, зачуди се Уолфгар, бе сполетяла същата участ?

Време за размишления обаче нямаше. Още едно от препятствията бе останало зад гърба му. Пещерата се намираше само на един-два метра под повърхността на земята и слънчевите лъчи често успяваха да си пробият път през ледения покрив. Дори и най-малката светлинка, която се процеждаше от тавана, се пречупваше хилядократно в кристалните стени и в пещерата изригваха истински фойерверки от искрящи лъчи.

Усещаше лютия студ, но мазнината от кошутата го предпазваше. Беше се справил с първите опасности от приключението си.

Ала призракът на дракона все така оставаше надвиснал над него.

Няколко криволичещи тунела, издълбани преди векове, когато подземната река е била много по-пълноводна, тръгваха в различни посоки от пещерата, но само един от тях бе достатъчно широк, за да може през него да мине дракон. Уолфгар се зачуди дали първо да не претърси останалите — някой от тях можеше да го отведе по-незабелязано до бърлогата му. Ярката, многократно пречупвана светлина и безбройните ледени висулки, които се спускаха от тавана като хищни зъби, го замаяха и той разбра, че ако се обърка или изгуби твърде много време там, нощта ще го настигне и ще го потопи в мрак и студ, които дори неговото силно тяло нямаше да е в състояние да издържи.

И като удари Щитозъб в земята, за да отърси и последните ледени късчета от него, Уолфгар смело навлезе в тунела, който трябваше да го изведе в бърлогата на Ингелоакастимизилян.

* * *

В най-просторната от ледените пещери драконът спеше дълбоко, убеден, че след дългите години, прекарани в самота, няма кой да го обезпокои. Съкровището му лежеше на пода до него. Ингелоакастимизилян, когото варварите наричаха Смразяващия, бе направил същата грешка, която бяха правили мнозина от неговите събратя, живеещи в подобни ледени пещери. Подземните реки, които им предоставяха вход и изход, с течение на вековете ставаха все по-малко пълноводни, докато накрая драконите се оказваха затворени в кристална гробница.

Годините на лов за Смразяващия вече бяха отминали. През малкото време, което бе прекарал буден, драконът бе сял смърт и разруха, будейки ужас навсякъде, където се появеше. Ала драконите, и особено белите, които живеят в постоянен студ, не са особено активни и понякога прекарват векове наред без да се хранят. Любовта, която изпитват към съкровищата си, може да ги поддържа безкрайно, а богатството на Смразяващия (макар и да не можеше да се сравнява с огромните купища злато на по-едрите сини и червени дракони, които обитават по-гъсто населени области) бе по-голямо от това на който и да било от драконите в тундрата.

Ако чудовището наистина искаше да се освободи от ледения си затвор, най-вероятно би могло да строши тавана на пещерата, ала то смяташе, че рискът е прекалено голям. И така, Смразяващият продължаваше да спи, броейки златото и скъпоценните си камъни насън. В един от онези сънища, които всички дракони намират за особено приятни.

Спящият червей дори не разбираше колко невнимателен бе станал. Не бе помръдвал десетилетия наред и огромното му туловище бе покрито с ледена обвивка, която ставаше все по-дебела и по-дебела, докато ледът най-сетне бе обгърнал цялото му тяло. Единствено около муцуната си имаше малко местенце, което студът не бе успял да покрие, благодарение на огнените искри, които изхвърчаха от големите ноздри при всяко вдишване и издишване.

И така, следвайки звука на похъркващия дракон, Уолфгар най-сетне стигна до бърлогата му.

Изпълнен със страхопочитание, младият варварин се спря на входа, когато видя великолепието на Смразяващия, засилвано още повече от кристалната му ледена обвивка. Из цялата пещера бяха разпръснати купища злато и скъпоценни камъни, покрити с лед, досущ като дракона, ала Уолфгар не можеше да откъсне очи от него. Никога преди не бе виждал такова великолепие, такава мощ!

Уверен, че чудовището е здраво приковано към земята от сковалия го лед, Уолфгар наведе главата на чука и се провикна:

— Добра среща, Ингелоакастимизилян!

Бледите, синкави очи внезапно се отвориха и дори леденият им воал не можа да скрие изпепеляващия огън, който гореше в тях. Под пронизващия им поглед Уолфгар не знаеше какво да каже, ала бързо се съвзе от първоначалната си уплаха и продължи:

— Аз съм воин на честта и няма да те погубя, когато не можеш да се защитиш — сухо се изсмя варваринът. — Ще се задоволя само да взема съкровището ти!

Току-що бе допуснал една огромна грешка.

Всеки по-опитен воин, пък бил той и най-доблестният рицар, щеше да пренебрегне повелите на честта, да приеме щастливата си съдба и да посече спящия звяр. Малцина смелчаги, дори и цял отряд, се бяха осмелявали да се бият в честен двубой с някой дракон, независимо от цвета му и бяха оцелявали, за да разкажат за подвига си.

Дори Смразяващия, в първия миг на ужас при вида на врага си, бе сметнал, че е безпомощен да се защити. Огромните мускули, отслабнали от дългото бездействие, не можеха да се преборят с тежестта и силата на ледената прегръдка. Ала когато Уолфгар спомена съкровището, червеят усети как из тялото му плъзва нова мощ и пропъжда и последните остатъци от съня и безсилието.

Гневът възвърна силите му и като напрегна мускулите си, той разчупи сковаващия го лед, запращайки огромни ледени късове из цялата пещера. Дори и Уолфгар не си бе представял такава мощ! Цялото ледено подземие затрепери, варваринът не успя да се задържи на хлъзгавия под и бе запратен на земята. В последния миг успя да се претърколи настрани и да избегне острия връх на една висулка, която се откъсна от тавана и се разби на пода.

Той се изправи бързо, ала когато се обърна, се озова лице в лице с бялата рогата глава, сведена ниско, за да се изравни с погледа му. Огромните крила на чудовището се разтвориха, запращайки и последните ледени парченца във въздуха, а злите сини очи се впиха в младия варварин.

Уолфгар отчаяно се огледа наоколо, търсейки начин за спасение. Помисли си дали да не хвърли Щитозъб, но веднага разбра, че само един удар дори на неговото могъщо оръжие, няма да бъде достатъчен за да убие огромния звяр. А след него щеше да дойде вледеняващият дъх на дракона.

Звярът също се чудеше. Ако използваше смразяващия си дъх, щеше да му се наложи да се примири с вкочаненото месо. Та той все пак бе дракон, ужасяващ червей и вярваше (най-вероятно с основание), че никой простосмъртен не може да му се противопостави. Ала този огромен човек и най-вече магическият му чук (драконът веднага бе надушил мощта на оръжието), го тревожеха. Именно предпазливостта бе запазила живота му през дългите векове и Смразяващият реши — няма да рискува да се бие с този човек.

Леденият въздух изпълни дробовете му.

Уолфгар чу как чудовището вдишва и инстинктивно отскочи настрани. Не успя напълно да избегне вледеняващия дъх на противника си, ала пъргавостта, както и остатъците от мазнината на кошутата, спасиха живота му. Приземи се зад един леден къс, с жестоко опарени от изпепеляващия студ крака и силна болка в дробовете. Трябваше му малко време, за да се съвземе, ала в този миг видя огромната бяла глава да се извива към него, преценявайки жалката защита, която му предлагаше леда.

Следващият дъх на дракона щеше да го погуби.

Внезапно облак непрогледна тъма обви главата на чудовището, след това във въздуха изсвистя чернопера стрела, после още една, и се забиха в мрака, който обгръщаше главата на звяра.

— Удряй, момче! — изкрещя Дризт До’Урден откъм входа на пещерата. — Сега!

Уолфгар инстинктивно се подчини на учителя си. С изкривено от болка лице той излезе иззад ледения къс и се приближи към противника си.

Смразяващият въртеше огромната си глава напред-назад, опитвайки да се отърси от магията на елфа. Още една стрела го уцели и в гърдите му забушува свирепа ярост. Искаше само да убива, да мъсти, да погубва. Макар да бе заслепен, сетивата на звяра бяха отлични — той бързо разбра къде се намира елфът и отново си пое дъх.

Ала Дризт знаеше твърде много за драконите и бе застанал на такова разстояние, че вледеняващият дъх не успя да го достигне. Уолфгар се възползва от това, че драконът се занимаваше с него и стовари Щитозъб върху белите люспи. Звярът потръпна от болка. Бронята му издържа, но никога досега не бе срещал такава сила у простосмъртен и не искаше да рискува да получи още един подобен удар. Той се обърна към незащитения варварин и за трети път си пое дъх.

В този миг го прониза още една стрела.

Уолфгар видя как на пода до него капна огромна капка драконова кръв, тъмният облак, в който се намираше главата на чудовището, клюмна настрани и то яростно изръмжа. Щитозъб отново се стовари върху него, после пак и пак. Една от люспите изпука и падна и при вида на беззащитната, гола плът надеждата за победа отново се завърна в Уолфгар.

Ала Смразяващият бе преживял стотици битки — с него още не бе свършено. Той вече знаеше колко уязвим бе за магическия чук — нямаше да може да понесе още един удар. Огромната му опашка се изви над люспестия гръб и се стовари върху Уолфгар, точно когато той отново замахваше с Щитозъб и вместо да почувства как оръжието му разкъсва плътта на дракона, варваринът бе запратен върху замръзнала купчина злато на десетина метра.

Пещерата се завъртя около него, очите му се насълзиха от силната болка, цветовете на пречупената светлина го замаяха, усети, че губи свяст. Ала успя да види Дризт, който смело вървеше право към дракона, извадил ятаганите си, които сега, сравнени с огромното тяло на чудовището, изглеждаха толкова малки. Чу и как Смразяващият отново вдишва.

Тогава с кристална яснота видя огромната ледена висулка, която висеше от тавана точно над дракона.

Дризт неотклонно вървеше напред. Нямаше никакъв план, не и срещу такъв могъщ противник, надяваше се само да успее да намери някое слабо местенце у врага си, преди драконът да го убие. Уолфгар вече не можеше да му помогне, мислеше си той, най-вероятно бе мъртъв, размазан от мощния удар на драконовата опашка. В този миг, за негова огромна изненада, елфът почувства някакво раздвижване откъм купчината злато.

Смразяващият също усети движението на варварина и вдигна опашката си във въздуха — сега вече щеше да приключи с него веднъж завинаги.

Ала Уолфгар вече бе успял да направи онова, което искаше. Събирайки всичката сила, която му бе останала, той се изправи на крака и запрати Щитозъб високо във въздуха.

Опашката на чудовището се стовари върху му и той така и не разбра дали отчаяният му опит бе успял. Единственото, което видя, или поне така му се стори, бе малко светло петънце на тавана. После го обви тъма.

Дризт обаче видя всичко. Смаян, елфът гледаше как огромната висулка безшумно пада.

Заслепен от мрака, който Дризт бе спуснал над очите му, Смразяващият не успя да види опасността и като реши, че в отчаянието си врагът му е запратил оръжието си без да се цели никъде, разпери огромните си криле. Предните му крака тъкмо се отделяха от земята, когато леденото копие се заби в гърба му и го прикова към пода.

Тъмата все така обгръщаше главата на дракона и Дризт не успя да види агонията в очите му.

Ала чу как дългият врат изпращя и като се наклони силно напред, се прекърши.

22

С благородна кръв, ала с подвиг

Топлината на малкия огън върна Уолфгар към живота. Замаян, варваринът отвори очи и докато се измъкваше от одеялото, което не си спомняше да бе взимал със себе си, се опита да разбере къде се намира. После видя мъртвото тяло на Смразяващия на няколко метра от себе си, видя и огромната ледена висулка, която още стърчеше от гърба на дракона. Тъмата около главата му се бе разпръснала и Уолфгар смаяно видя колко точно бе насочвал стрелите си елфът, без дори да вижда къде да се прицели. Една от тях стърчеше от лявото око на дракона, черните пера на още две стърчаха от устата му.

Варваринът протегна ръка към сигурността, която му даваше допирът на Щитозъб. Ала чукът го нямаше никъде. Борейки се с болката и вцепенението в краката си, Уолфгар успя да се изправи и отчаяно затърси оръжието си. И къде ли, зачуди си той, бе елфът?

Внезапно от другия край на пещерата долетя някакъв шум. Пристъпвайки едва-едва на вкочанените си крака, Уолфгар се приближи и предпазливо погледна. Застанал на върха на огромна купчина злато, Дризт държеше чука му и разбиваше леда, който я бе сковал.

Елфът забеляза приближаването на приятеля си и като се поклони ниско, го приветства:

— Добра среща, Убиецо на дракона!

— Добра среща, приятелю елф! — отвърна Уолфгар, безкрайно щастлив, че отново го вижда. — Дълго трябва да си ме следвал!

— Не чак толкова — рече Дризт и откърти още едно парче лед от купчината злато. — Скучно бе в Десетте града, а не можех да те оставя да ме изпревариш в нашата надпревара! Десет и половина на десет и половина… и един дракон, който трябва да си поделим. Настоявам за половината от заслугата!

И елфът широко се усмихна.

— Твоя е и то напълно заслужено! — съгласи се Уолфгар. — Както и половината плячка.

Дризт посочи малката кесийка, която висеше на сребърна верижка около врата му.

— Само няколко дреболии — обясни той. — Не ми трябват богатства, пък и надали бих могъл да изнеса кой знае какво оттук. Няколко дреболии ми стигат.

Той разрови златото, което бе успял да изчисти от леда и напипа инкрустирана с диаманти дръжка на меч, върху която изкусната ръка на незнаен майстор бе изваяла котешка муцуна. Привлечен неудържимо от изящната красота на дръжката, Дризт с треперещи пръсти издърпа оръжието изпод златото.

Ятаган. Извитото острие бе от блестящо сребро, обточено с брилянти. Елфът го вдигна и се възхити на лекотата и съвършения му баланс.

— Няколко дреболии… и това — поправи се той.

* * *

Дори и преди да се изправи срещу дракона, Уолфгар се тревожеше как щеше да излезе от подземния лабиринт.

— Течението е твърде силно, дори и да можехме да се изкачим обратно по високия водопад, затова няма как да се върнем оттам — рече той на Дризт, макар да бе сигурен, че елфът отлично знае това. — А дори и да успеем някак си да се преборим с водата, нямам повече мазнина, която да ни стопли, щом излезем от езерото.

— Нямам никакво намерение отново да минавам през водите на Незамръзващото езеро! — увери го Дризт. — Но недей забравя, че достатъчно дълго съм се скитал по света, за да се озова в такова положение без да съм подготвен за него! Откъде, мислиш, се взеха дървата за огъня и одеялото, с които те стоплих? Донесох ги чак дотук, увити в тюленови кожи. Както и това!

И Дризт извади от колана си тривърха кука и тънко, но яко въже — опитният елф вече бе намерил начин да се измъкнат от ледената пещера.

Високо горе, там, откъдето се бе откъснала огромната висулка, сега зееше дупка и именно нея посочи Дризт на варварина.

— Не мога и да се надявам да хвърля куката толкова високо — рече той, — но за твоята сила това е нищо и никаква работа!

— По всяко друго време щеше да си прав — отвърна Уолфгар. — Ала сега не ми е останала и капчица сила.

Само на косъм се бе разминал варваринът със смъртта, когато вледеняващият дъх на дракона го беше опарил и сега, когато го нямаше адреналинът на битката, който го бе поддържал преди, той още по-силно усещаше свирепия студ, който го хапеше жестоко.

— Боя се, че вцепенените ми пръсти не могат даже да задържат куката!

— Тичай тогава! — каза елфът. — Нека вкочаненото ти тяло само се сгрее!

Уолфгар дори не го изчака да довърши и скочи. Обиколи просторната пещера няколко пъти и скоро усети как кръвта започва да кипи във вкочанените му крака и ръце — топлината на тялото му бързо се завръщаше и плъзваше във вените.

Още на второто хвърляне успя да промуши куката през дупката и почувства как тя здраво се закачи за някакъв леден къс навън. Дризт се изкачи пръв — бяха му нужни само няколко минути, за да се изкатери до върха.

Уолфгар довърши каквото имаше в пещерата, напълни една торба със скъпоценности и всичко, което можеше да му потрябва, и тръгна след приятеля си. На варварина му беше много по-трудно да се изкачи по въжето, но с помощта на Дризт успя да стигне до върха преди залязващото слънце да се скрие зад хоризонта.

Прекараха нощта край езерото. Вечеряха с месото от кошутата, която Уолфгар бе убил и, сгрявани от топлата пара, която се кълбеше над горещите води, успяха да си починат — нещо, от което телата им отчаяно се нуждаеха.

Потеглиха на запад още преди зората. Бягаха рамо до рамо в продължение на два дни със същата трескава бързина, с която бяха летели на изток преди това. Когато стигнаха до дирята на варварските племена, която Уолфгар бе видял на идване, и двамата разбраха, че най-сетне бе дошло време да се разделят.

— Сбогом, приятелю! — рече варваринът и се приведе, за да разгледа дирите по-добре. — Никога не ще забравя всичко, което стори за мен!

— Сбогом и на теб, Уолфгар! — отвърна Дризт, а в очите му проблесна мъка от предстоящата раздяла. — И нека още дълги години могъщият ти чук всява ужас сред враговете ти!

И елфът се втурна напред без да се обърне нито веднъж, чудейки се дали някога отново щеше да види приятеля си жив.

* * *

Когато най-сетне съзря в далечината лагера на събралите се племена, Уолфгар спря за миг, въпреки че нямаше време за губене и се опита да разбере какви чувства го изпълват в този момент. Само преди пет години един по-млад Уолфгар бе отишъл на подобно събиране и бе влязъл в лагера, гордо стиснал в ръце знамето на Лоса. Бе пял песента на Темпос и бе пил медовина в прослава на божеството заедно с останалите бойци, които на другия ден щяха да се бият — и да загинат — рамо до рамо с него. Тогава битката му изглеждаше съвсем различна — просто още едно славно изпитание за силите на воина.

— Каква наивност! — промърмори той, като си припомни невежеството, в което тънеше тогава.

Ала вече не бе същият. Бруенор и Дризт бяха станали негови приятели и учители и като го накараха да види човешкото лице на онази безлична маса, която дотогава за него бе просто „врагът“, го изправиха лице в лице с жестоките последици от действията му.

Разяждаща горчивина запълзя в гърлото на Уолфгар при мисълта, че племената отново се готвеха за нападение над Десетте града. И сякаш това не бе достатъчно отвратително само по себе си, та трябваше да види как гордият му народ отива на война рамо до рамо с гоблини и великани!

Когато се приближи до стана, Уолфгар видя, че този път варварите не бяха издигнали Залата на медовината. В средата, заобиколени от огньовете на обикновените бойци, стояха само няколко малки палатки, на всяка от които се развяваше знамето на някое племе. Уолфгар ги разгледа и видя, че там се бяха събрали почти всички племена на тундрата, ала броят на воините едва надхвърляше половината от огромната войска, която преди пет години бе потеглила срещу Десетте града. Дризт бе прав, с болка си помисли Уолфгар, народът на тундрата още не се бе съвзел от жестокото клане по склоновете на Брин Шандер!

Двама стражи се насочиха към него. Уолфгар не възнамеряваше да се промъква незабелязано в лагера на народа си и сега остави Щитозъб в краката си и вдигна ръце нагоре в знак, че идва с добри намерения.

— Кой си ти, дето идваш сам и непоканен на Съвета на Хийфстааг? — обади се един от стражите и огледа непознатия, силно впечатлен от силата на Уолфгар и могъщото оръжие, което странникът бе оставил в краката си. — Не ще да си някой просяк, благородни боецо, ала не знаем името ти.

— Знаеш го, Ревик, сине на Йорн Червения — отвърна Уолфгар, разпознавайки мъжа като свой съплеменник. — Аз съм Уолфгар, син на Беорнегар, воин на Лоса. Изгубихте ме преди пет години, когато поехме срещу Десетте града.

Младежът внимателно подбираше думите си така, че да не спомене жестокото поражение, което бяха претърпели тогава — варварите не говореха за битките, които са загубили в миналото.

Ревик се вгледа в младия мъж. Покойният Беорнегар беше негов приятел, познаваше и сина му, малкия Уолфгар. Пресметна годините, които бяха отминали от последния път, когато бе видял момчето и го сравни с възрастта на младия мъж, който стоеше пред него сега. Приликите не можеха да бъдат просто съвпадение.

— Добре дошъл у дома, сине на Беорнегар! — топло го приветства той. — Времето е било щедро към теб!

— Така е наистина — отвърна Уолфгар. — Велики чудеса видях и много мъдрост познах. Много имам да ви казвам, ала не му е сега времето за празни приказки. Дойдох да се срещна с Хийфстааг.

Ревик кимна и поведе младежа покрай огньовете:

— Хийфстааг ще се зарадва на завръщането ти.

— Надали — промърмори Уолфгар, без другите да го чуят.

* * *

Любопитни, воините се тълпяха около огромния млад мъж, който отиваше към най-голямата палатка, издигната в средата на лагера. Ревик влезе в нея, за да съобщи на краля за пристигането на Уолфгар и веднага се върна — новодошлият можеше да заповяда вътре.

Уолфгар метна Щитозъб през рамо, ала не направи и крачка към палатката, която Ревик държеше отворена пред него.

— Онова, което имам да кажа, ще изрека открито пред всички! — провикна се той така, че Хийфстааг да го чуе. — Нека Хийфстааг дойде при мен!

При това предизвикателство сред насъбралите се варвари се разнесе изумен шепот — та във вените на сина на Беорнегар не течеше кралска кръв!

Хийфстааг изскочи от палатката си. Спря се на един-два метра от младока, който се бе осмелил да го предизвика и като изпъчи гърди, яростно впери единственото си око в него. Тълпата затаи дъх в очакване свирепият крал да смачка дръзкия младеж.

Ала Уолфгар спокойно отвърна на погледа на Хийфстааг, без да отстъпи и крачка назад.

— Аз съм Уолфгар! — гордо заяви той. — Син на Беорнегар, син на Беорне; воин на Лоса; участвал в Битката при Брин Шандер; повелител на Щитозъб, Врага на великаните — тук той вдигна високо бойния чук — приятел на джуджетата от мините и ученик на един скиталец от Гваерон Уиндстром; убиец на великани и унищожител на скверните им бърлоги; погубил Едноустия, повелител на ледените великани.

Тук той спря за миг, очите му се присвиха, а по устните му се разля усмивка — искаше да засили още повече напрежението, с което насъбралите се наоколо воини очакваха следващите му думи. Когато най-сетне бе сигурен, че е приковал вниманието на всички, той продължи:

— Аз съм Уолфгар, Убиецът на дракона!

Хийфстааг потръпна. В цялата тундра нямаше друг, който да носи такава висока титла.

— Искам правото да предявя Предизвикателството! — продължи Уолфгар и този път в гласа му ясно се долавяха заплашителни нотки.

— Ще те смачкам! — отвърна едноокият крал с цялото спокойствие, на което бе способен.

Нямаше човек на този свят, от когото да се бои, ала все пак не можеше да пренебрегне току-така мощните рамене и яките мускули на Уолфгар. А и нямаше намерение да рискува властта си точно сега, когато победата над рибарите от Десетте града им беше вързана в кърпа. Ако успееше да злепостави младия воин, народът никога нямаше да позволи двубоят да се състои — щяха да накарат младежа да се откаже от Предизвикателството, а не бе изключено и да го убият.

— Докажи ми, че във вените ти тече благородна кръв и тогава ще приема Предизвикателството!

— Готов си да поведеш хората на война, само защото някакъв магьосник ти е заповядал! — отвърна Уолфгар и се ослуша, за да разбере дали воините одобряваха думите му или не. — Готов си да ги накараш да се бият рамо до рамо с гоблини и орки!

Никой не се осмели да се обади, ала Уолфгар почти осезаемо почувства безмълвния гняв, който предстоящата битка предизвикваше в гърдите на мнозина от воините. Това обясняваше и защо не бяха издигнали Хенгорот. Хийфстааг бе достатъчно умен, за да знае, че едва сдържаната ярост на хората лесно можеше да избухне по време на едно такова празненство.

Ревик се намеси преди кралят да бе успял да отговори… с думи или с оръжие.

— Сине на Беорнегар — твърдо рече той, — все още не си си спечелил правото да оспорваш заповедите на краля! Ти отправи Предизвикателството, а традицията повелява да докажеш правото си на такъв двубой. Как ще го направиш — с благородна кръв или с подвиг?

Вълнението ясно се усещаше в гласа на Ревик и Уолфгар разбра, че старият приятел на баща му се бе намесил, за да предотврати една разпра, която нямаше да бъде истински Двубой и поради това, резултатът от нея нямаше да бъде признат от воините. По-възрастният варварин явно бе сигурен, че младият боец щеше да получи правото да оспори властта на едноокия крал. Уолфгар усети, че не само Ревик, а и много от останалите варвари тайно се надяваха, че Хийфстааг ще бъде победен.

Уолфгар изпъна рамене и самоуверено се усмихна на противника си. Твърдо бе убеден, че хората следват позорните заповеди на краля си, само защото традицията го повелява и защото не можеха да излъчат достоен претендент, който да го победи и това му даваше сили.

— С подвиг! — разнесе се спокойният му глас.

Без да отделя очи от едноокия крал, Уолфгар развърза одеялото, което носеше на гърба си, извади два предмета, които напомняха копия и небрежно ги хвърли в краката на Хийфстааг. Из редиците на варварите се разнесе смаян шепот, дори кралят пребледня и отстъпи назад.

— Предизвикателството не може да бъде отхвърлено! — провикна се Ревик.

На земята лежаха рогата на Смразяващия.

* * *

Хийфстааг почистваше огромната си брадва, ала студената пот, която бе избила по челото му, издаваше напрежението му.

— Убиец на дракона, как ли пък не! — изсумтя неубедително той, когато неговият знаменосец влезе в палатката. — Спънал се е в някой спящ червей, мен ако питаш!

— Моля за извинение, могъщи кралю! — обади се младият мъж. — Ревик ме изпрати да ти кажа, че уреченият час настана.

— Прекрасно! — изсмя се Хийфстааг и прокара пръст по блестящото острие на брадвата. — Ще науча сина на Беорнегар да уважава краля си!

Воините на Лоса образуваха кръг около двамата противници. Въпреки че предстоящата битка засягаше племето на Хийфстааг, застанали на почетно разстояние, останалите варвари с интерес наблюдаваха приготовленията. Победителят от този двубой щеше да стане крал на най-могъщото племе на тундрата, а това пряко ги засягаше.

Ревик пристъпи в кръга и застана между двамата противници.

— До мен стоят Хийфстааг, крал на Племето на лоса — провикна се той и започна да изрежда многобройните титли и подвизи на едноокия крал.

Увереността на Хийфстааг се завърна докато слушаше дългия списък, макар че решението на Ревик да започне с неговото име, го учуди и ядоса. Едноокият постави ръце на хълбоците си и заплашително изгледа застаналите наблизо воини. Когато те уплашено заотстъпваха назад един по един, по лицето му плъзна самодоволна усмивка. Опита се да стресне и противника си, но и този път Уолфгар дори не трепна пред застрашителния му поглед.

— И Уолфгар — продължаваше Ревик, — син на Беорнегар и претендент за трона на Лоса!

Разбира се, списъкът на Уолфгар бе много по-кратък от този на Хийфстааг. Ала последният подвиг, който Ревик прочете, незабавно изравни двамата противници:

— Убиец на дракона! — провикна се Ревик и почтителната тишина, която цареше до този момент, отстъпи място на възбуден шепот — чуваха се най-различни истории за това как точно Уолфгар бе погубил Смразяващия.

Ревик за последен път погледна двамата съперници и излезе от кръга.

Настанал бе мигът на истината.

Двамата противници направиха няколко крачки по края на кръга, без да откъсват поглед един от друг — всеки търсеше да открие някаква слабост у съперника си. Уолфгар забеляза нетърпението, един от основните недостатъци на варварите, изписано по лицето на Хийфстааг. Ако не бяха суровите уроци на Дризт До’Урден, той щеше да е същият, ала бързите ятагани на елфа отдавна го бяха научили, че първият удар далеч не е така важен, както последния.

Най-сетне Хийфстааг не издържа и като изсумтя презрително, се нахвърли върху врага си. Уолфгар също изръмжа и се престори, че се кани да посрещне удара. Ала в последния миг се отдръпна и Хийфстааг, повлечен от замаха на тежкото си оръжие, се препъна и връхлетя върху най-близкостоящите зрители.

Едноокият крал бързо се съвзе и се нахвърли върху врага си с още по-голямо озлобление. Или поне така си мислеше Уолфгар. Ала Хийфстааг, който бе крал вече дълги години, бе водил стотици битки и ако досега не се бе научил да се приспособява към тактиката на противника си, отдавна щеше да е мъртъв. Той отново връхлетя върху него, с още по-голяма ярост от предишния път и Уолфгар отново отскочи встрани, но този път се озова пред брадвата на противника си. Едноокият крал, очаквайки отскачането на съперника си, замахна с оръжието настрани и острието се вряза в рамото на Уолфгар, разсичайки го до лакътя.

Младежът реагира светкавично и като вдигна Щитозъб, не даде възможност на Хийфстааг да нанесе втори удар. Не замахна особено силно, но се прицели добре и мощният чук запрати Хийфстааг назад. Уолфгар бързо погледна ръката си, от която течеше кръв.

Можеше да продължи битката.

— Добре се биеш — изръмжа Хийфстааг на няколко крачки от него. — Щеше да си ни от полза в предстоящата война. Жалко, че ще трябва да те убия!

Брадвата отново се вдигна във въздуха и посипа дъжд от удари — яростната атака трябваше бързо да сложи край на двубоя.

Ала сравнена със свистящите, по-бързи от светкавица, ятагани на Дризт, брадвата на едноокия крал сякаш едва-едва се вдигаше. Уолфгар с лекота успяваше да отбива ударите й и от време на време дори съумяваше да стовари тежкия си чук върху яките гърди на Хийфстааг с добре премерен удар, който отекваше из целия лагер.

Лицето на едноокия крал започна да почервенява от ярост и изтощение. „Когато противникът ти започне да се уморява“, му бе обяснил веднъж Дризт, „е много вероятно да се опита да ти нанесе удар, в който е вложил цялата си сила. Ала ударът рядко идва оттам, откъдето очакваш, оттам, откъдето той си мисли, че ти си мислиш, че ще дойде.“

Уолфгар внимателно следеше противника си, в очакване на заблуждаващото движение.

Разбрал, че няма да успее да сломи умелата защита на по-младия си и по-бърз противник, умореният крал вдигна огромната брадва високо над главата си и замахна, надавайки яростен вик, с който искаше да привлече вниманието на врага си.

Ала Уолфгар бе нащрек така, както никога досега не беше и прекалената очевидност на удара, го накара да очаква промяна в посоката. Вдигна Щитозъб, сякаш се готвеше да посрещне престореното нападение, ала когато Хийфстааг рязко отклони брадвата си настрани, така че да нанесе удар отдолу, Уолфгар бе готов.

Доверявайки се изцяло на оръжието на Бруенор, той отдръпна крака си и се обърна така, че да посрещне връхлитащата брадва на противника с Щитозъб.

Двете оръжия се сблъскаха със страшна сила и във въздуха се разнесе мощен тътен. Брадвата на Хийфстааг се строши на парчета в ръката му, а той самият бе запратен на земята.

Върху Щитозъб нямаше и драскотина. Сега Уолфгар трябваше само да отиде до падналия си противник и да го довърши с един удар.

Ревик стисна юмрук в очакване на победата на Уолфгар.

„Никога не бъркай честта с глупостта!“ — скарал му се бе Дризт след случката с дракона. Ала сега Уолфгар искаше не просто да спечели властта на племето. Искаше да остави трайно впечатление в сърцата на всички, които го гледаха. Затова пусна Щитозъб на земята и се приближи към Хийфстааг — сега и двамата бяха равни, без оръжие.

Варварският крал не се подвоуми — даже и съдбата бе на негова страна! Той скочи и се нахвърли върху младежа, сграбчвайки го с яките си ръце в опит да го повали на земята.

Уолфгар се приведе напред, готов да посрещне нападението на по-тежкия си противник. Широко разкрачен, той успя да спре връхлитащия Хийфстааг.

Яростно вкопчени, двамата си размениха няколко удара, преди близостта на телата им да направи юмруците безполезни. Очите им бяха насинени и подпухнали, многобройни рани покриваха гърдите и лицата им.

Ала Хийфстааг вече бе изтощен. Мощните му гърди тежко се надигаха, когато с мъка си поемаше дъх. Той обви огромните си ръце около кръста на непоклатимия си противник, опитвайки се да го повали на земята.

Тогава дългите пръсти на Уолфгар се сключиха около главата на едноокия крал. Кокалчетата му побеляха, яките мускули на ръцете и раменете му се напрегнаха. Започна да затяга хватката си.

Хийфстааг веднага разбра, че измъкване няма — ръцете на Уолфгар стискаха по-здраво от лапите на бялата мечка. Кралят се бореше отчаяно, сипейки удар след удар върху ребрата на противника си, с единствената надежда да прекъсне смъртоносната му съсредоточеност.

Ала в ушите на Уолфгар сега звучеше един от уроците на Бруенор: „Трябва да бъдеш кат’ невестулка, момче! Посрещай ударите на врага си, но никога, никога не ги оставай да те накарат да разхлабиш хватката си!“ Вратът и раменете му се издуха, когато повали едноокия крал на колене.

Ужасен от нечовешката сила на противника си, Хийфстааг се вкопчи в ръцете му, напразно опитвайки се да разхлаби желязната хватка, стиснала главата му.

Изведнъж Уолфгар разбра, че е на път да убие свой съплеменник.

— Предай се! — извика той, опитвайки се да намери по-приемлив изход.

Единственият отговор, който получи от гордия крал, бе немощен удар.

Уолфгар вдигна очи към небето и безпомощно се провикна, в отчаян опит да се оправдае пред някого, когото и да било, всеки, който би го чул:

— Не съм като него!

Ала не му оставаше нищо друго.

Кръвта нахлу в огромните му рамене и те почервеняха от напрежението. Видя как ужасът в очите на Хийфстааг се превърна в изумление. Чу пукота на костта и усети как черепът се разтрошава под натиска на мощните му ръце.

Сега Ревик трябваше да влезе в очертанията на кръга и да провъзгласи новия крал на Племето на Лоса.

Само че той, както и всички останали, стоеше без да мига, с широко отворена от смайване уста.

* * *

Студеният вятър, който духаше откъм гърба му, тласкаше Дризт все напред, към Десетте града, от които вече го делеше съвсем малко разстояние. Още същата нощ, когато се раздели с Уолфгар, съзря заснежения връх на Грамадата на Келвин. Гледката на дома му го караше да бърза още повече, ала имаше нещо, почти незабележимо, което го дразнеше и му казваше, че нещо не е наред. Човешко око не би могло да го забележи, ала зоркият поглед на израсналия в тъмното подземно царство елф, най-сетне го съзря — на южния хоризонт от планината се издигаше някакъв тъмен стълб и закриваше най-ниските звезди. След малко, още по на юг се извиси друг черен стълб.

Дризт рязко спря и присви очи — искаше да е сигурен в предположението си. После отново тръгна, ала вече не с онази трескава бързина. Трябваше да бъде много предпазлив, сега, когато му се налагаше да се отклони от първоначалния си път.

Каер Кьониг и Каер Диневал горяха.

23

Под обсада

Рибарите от Каер Диневал, възползвайки се от отсъствието на лодките на Източен пристан (всичките му жители бяха отишли в Брин Шандер), ловуваха из най-южните води на езерото Диншиър.

Както винаги, лодките на Каер Кьониг кръстосваха северната част на езерото. Те бяха първите, които видяха задаващата се гибел.

Като рояк разярени оси, презряната армия на Акар Кесел връхлетя откъм север и се спусна към Ледовития пролом.

— Вдигайте котва! — изкрещя Шермонт, последван от останалите капитани, когато успяха да се съвземат от първоначалния шок. Ала още тогава знаеха, че няма да успеят да стигнат навреме.

Челните редици на гоблиновата армия нахлуха в Каер Кьониг.

Мъжете в лодките видяха огнените езици, които се издигнаха в небето, когато къщите им пламнаха. Чуха кръвожадните крясъци на свирепите нашественици.

Чуха предсмъртните викове на семействата си.

Жените, децата и старците, останали в Каер Кьониг, дори и не помислиха да се съпротивляват. Побягнаха. В отчаян опит да спасят живота си, те бягаха. Гоблините ги преследваха и ги съсичаха на място.

В пристанището връхлетяха великани и людоеди и смазаха хората, които махаха на лодките да се върнат на брега. Някои от тях се издавиха в студените води на езерото.

Великаните носеха грамадни торби и когато храбрите рибари заприиждаха към пристанището, към тях полетяха огромни камъни, пробиващи лодките им, а тях запращащи в ледената прегръдка на водата.

Нови и нови гоблини прииждаха в обречения град, ала по-голямата част от огромната войска отмина и продължи към следващата цел, Каер Диневал. По това време, неговите жители, видели черния дим и чули отчаяните писъци, вече бягаха към Брин Шандер или, застанали на пристанището, се опитваха да накарат рибарите да се приберат от езерото.

Но макар и подпомагани от източния вятър в отчаяния си порив да достигнат брега, лодките на Каер Диневал трябваше да изминат дълги мили, докато стигнат пристанището. Рибарите видяха стълбовете дим да се издигат над града и разбраха какво ставаше там. Разбраха също, че въпреки силния вятър, който издуваше платната им, няма да успеят да стигнат навреме. И все пак, когато черните облаци покриха най-северните части на града, от всички палуби се разнесоха невярващи, пълни с болка стонове.

Тогава Шермонт взе доблестно решение. Виждайки, че градът му бе обречен, той предложи обединение със своите съседи.

— Не можем да влезем! — провикна се той към капитана на един от съседните кораби. — Предайте на останалите: отиваме на юг! Пристанището на Диневал още не е превзето!

* * *

От една наблюдателна кула в стените на Брин Шандер, Риджис, Касиус, Агорвал и Гленсатер с ужас гледаха как зловещата армия се изсипва от двата опустошени града и бързо настига бягащите от Каер Диневал хора.

— Отвори портите, Касиус! — извика Агорвал. — Трябва да им помогнем! Не могат да се спасят, освен ако не изпратим войска, която да забави преследвачите им!

— Не! — мрачно отвърна Касиус — колкото и да го болеше, осъзнаваше, че носи още по-голяма отговорност от тази да спаси шепа бегълци. — Имаме нужда от всеки мъж, за да защитим Брин Шандер. Навън ще сме безсилни срещу такава огромна армия. Градовете на Диншиър са обречени!

— Те са безпомощни! — изкрещя Агорвал. — В какво ще се превърнем, ако не можем да защитим братята си! Какво право имаме да стоим зад тази стена и да гледаме как посичат хората ни!

Касиус поклати глава, твърдо решен да защити Брин Шандер.

Ала в този миг откъм Бременския проход се зададе нова група бегълци. Обзети от ужас при вида на подпалените Каер Кьониг и Каер Диневал, жителите на незащитения Термалайн бягаха. Повече от хиляда човека се опитваха да се спасят и отчаяно тичаха към Брин Шандер. Като пресметна скоростта, с която се движеха и разстоянието, което ги делеше от сигурността на престолния град, Касиус разбра, че бегълците скоро щяха да се озоват в откритото поле пред северните порти на града.

Където гоблините щяха да ги хванат.

— Върви! — обърна се той към Агорвал.

Брин Шандер имаше нужда от воините му. Но ако не отидеха, полето пред тях скоро щеше да бъде залято от кръвта на жените и децата.

Агорвал поведе храбрите си воини по североизточния път, търсейки място, където да изкопаят окопи. Избраха малко хълмче, където пътят леко се спускаше надолу. Там бойците залегнаха и зачакаха, готови да се бият и да умрат. Край тях преминаваха последните бегълци, изпълнени с ужас и отчаяние, като виждаха, че няма да успеят да достигнат стените на Брин Шандер, преди гоблините да ги връхлетят.

Възбудени от мириса на човешка кръв, челните редици на чудовищната армия вече достигаха последните бегълци, най-вече майки, които носеха на ръце малките си деца. Насочили цялата си стръв към лесната плячка, гоблините забелязаха отряда на Агорвал, едва когато бойците се врязаха в редиците им.

А тогава вече бе твърде късно.

Храбрите термалайнци изстреляха колчаните си срещу чудовищата и когато и последната им стрела вече стърчеше от гърлото на някой гоблин, захвърлиха лъковете и с голи мечове се впуснаха в ръкопашен бой. Те се биеха безстрашно, като хора, приели жестоката си съдба, с гордо изправена глава. Труповете на гоблините скоро осеяха земята, а нови и нови чудовища разярено напираха напред, само за да бъдат и те посечени на свой ред.

Ала войската на Акар Кесел като че ли нямаше край. Всеки път, когато някой гоблин паднеше мъртъв, две нови чудовища заемаха мястото му. Много скоро самоотвержените термалайнци бяха обградени с море от гоблини.

Агорвал успя да се изкачи едно малко възвишение и погледна към Брин Шандер. Жените бяха далеч напред, ала се движеха бавно. Ако сега воините му се обърнеха и побегнеха, щяха да настигнат бегълците още преди да са изкачили хълма на престолния град. А гоблините щяха да ги следват плътно по петите.

— Трябва да се притечем на помощ на Агорвал! — извика Гленсатер.

Ала този път Касиус не отстъпи:

— Агорвал изпълни задачата си — отвърна той. — Бегълците ще успеят да се доберат до стените. Няма да пращам още бойци на смърт! Дори и всички воини от Десетте града да излязат на бой сега, ще са безсилни срещу тази чудовищна войска!

Мъдрият представител на Брин Шандер бе разбрал, че да победят Акар Кесел само със сила ще бъде невъзможно.

Жалостивият Гленсатер помръкна.

— Вземи един отряд — склони най-сетне Касиус — и върви да помогнеш на изтощените бегълци да се изкачат!

Воините от Термалайн бяха притиснати отвсякъде. От високото си място Агорвал погледна назад и се зарадва — жените и децата бяха спасени! После обърна очи към високите стени на Брин Шандер и макар да не можа да различи Риджис, Касиус и останалите сред множеството, което ужасено наблюдаваше отчаяната битка, знаеше, че те са там и го гледат — самотна фигурка, гордо изправена върху малкото възвишение.

Все така прииждаха пълчищата гоблини, скоро ги връхлетяха орки и вербези. Агорвал вдигна оръжие в последен поздрав към приятелите си. Щастлива усмивка озари лицето му, когато се обърна и заедно с воините си се вряза в редиците на презрените врагове — това бе най-славният миг в живота на доблестните термалайнци.

Риджис и Касиус видяха как черната вълна на чудовищата помете до един храбрите бойци от Термалайн.

Далеч под тях, тежките порти шумно се захлопнаха. Бегълците бяха спасени.

* * *

Славна бе победата на термалайнци, ала на твърде висока цена. Единствените, които се биха с войската на Акар Кесел този ден и наистина успяха да спечелят битката, бяха джуджетата. Дни наред се бяха подготвяли ковачите от Митрал Хол за нашествието на черната армия, ала когато най-сетне дойдоха, чудовищата замалко не ги отминаха без да ги забележат. Желязната воля на магьосника беше подчинила всички гоблини и с нечувана досега дисциплина (още по-смайваща, като се вземе предвид, че рамо до рамо крачеха десетки различни и враждуващи помежду си племена), войската се придържаше към ясния план, който й нареждаше какво точно да прави в първоначалното нападение. А джуджетата не бяха включени в този план… засега.

Ала бойците на Бруенор също имаха свой — различен — план. Нямаха никакво намерение да се затворят в пещерите си преди да са отсекли поне няколко гоблинови глави или да са строшили краката на поне двама-трима великани.

Неколцина от брадатите воини се изкатериха до южния край на долината и когато видяха чудовищата на Кесел да се задават по пътя, започнаха да ги предизвикват, крещейки проклятия и подигравки. Не че имаше нужда от обидите. Орките и гоблините мразят джуджетата повече от всяка друга раса и при вида на Бруенор и бойците му, чудовищата на мига забравиха изричните заповеди на Кесел. Вечно жадни за джуджешка кръв, много от воините на магьосника се отделиха от редиците на черната войска.

Джуджетата ги оставиха да се приближат, подмамвайки ги с подигравки и когато чудовищата почти ги бяха достигнали, Бруенор и бойците му бързо се отдръпнаха от скалистия хребет и се спуснаха надолу.

— Елате да си поиграем, глупави псета! — злобно се изсмя Бойният чук и се втурна след воините си.

Докато се скриваше от погледа на преследвачите си, джуджето си играеше с някакво въженце — беше измислил една малка хитринка и сега гореше от желание да я изпробва.

Гоблините се втурнаха в скалистата долина и толкова много бяха презрените чудовища, че на всяко джудже се падаха по четири. С тях дойдоха и повече от двадесет свирепи людоеда.

С чудовищата и с тях беше свършено.

Джуджетата все така ги подмамваха след себе си, надолу през скалистата долина, към тесните, стръмни скали, които скриваха входовете на пещерите им. Мястото очевидно бе превъзходно за засада, но глупавите гоблини, освирепели при вида на най-върлите си врагове, не спряха и за миг, без изобщо да заподозрат каква опасност ги дебне.

Когато повечето от тях достигнаха стръмните скали, а останалите вече навлизаха в долината, враговете им задействаха първия си капан. Кати-Бри, въоръжена, но добре скрита в дъното на тунелите, дръпна един лост и задвижи приспособлението, издигнато в горната част на долината. Тонове камъни и чакъл затрополиха надолу и смазаха последните редици на нахлуващите чудовища. Малцината, които успяха да се спасят от каменната лавина, откриха, че пътят им назад бе отрязан от скалите и мъртвите тела на другарите им — нямаше къде да избягат.

Иззад близките скали засвистяха тетиви, изскочи един отряд джуджета и се нахвърли върху челните редици на гоблиновата войска.

Бруенор обаче не беше сред тях. Скрит по-напред по пътя на чудовищата, той гледаше как гоблините минават покрай него, без да го забележат. Лесно можеше да ги нападне, ала сега бе излязъл за по-едър дивеч — чакаше да се появят людоедите. Въженцето в ръцете му отдавна бе внимателно премерено и завързано. Надяна единия му край около кръста си, а другият завърза здраво за една скала. След това откачи от кръста си две бойни брадви.

Планът му бе рискован, може би най-опасното нещо, което бе опитвал през живота си. И все пак Бруенор изпитваше единствено приятна възбуда и когато най-сетне чу людоедите да се приближават, по лицето му се разля доволна усмивка. Едва сдържа смеха си, когато две от чудовищата преминаха по тясната пътечка, край която се бе скрил.

Бруенор изскочи иззад прикритието си и запрати двете брадви към главите на враговете си. Людоедите се приведоха и с лекота ги избегнаха. Ала те не знаеха, че тези удари целяха само да отклонят вниманието им.

В това нападение истинското оръжие на Бруенор щеше да бъде собственото му тяло.

Изненадани от внезапната поява на джуджето, двете чудовища загубиха равновесие при опита си да избегнат връхлитащите брадви. Всичко вървеше по план — людоедите все още не бяха успели да стъпят здраво на краката си, когато Бруенор с всичка сила се нахвърли върху един от тях, събаряйки го върху другаря му.

Вкопчени един в друг, тримата се претърколиха от тясната скала.

Един от людоедите успя да стовари огромната си ръка върху лицето на джуджето, но то здраво го захапа и чудовището светкавично го пусна. В продължение на един дълъг миг тримата летяха надолу, вече не отделни тела, а кълбо от размахани ръце и крака. В този миг въжето на Бруенор се опъна и го измъкна от прегръдката на людоедите.

— На добър час, момчета! — провикна се Бруенор след тях, когато въжето спря падането му. — И предайте много поздрави на скалите долу!

Въжето още се люлееше напред-назад и Бруенор успя да скочи върху една от близките скали, която водеше към мините. Безпомощните му жертви все още падаха надолу… към своята смърт. През цялото време гоблините, които идваха след людоедите, наблюдаваха онова, което ставаше пред очите им с нямо изумление. Сега най-сетне успяха да се съвземат от слисването си и веднага видяха прекрасната възможност, която им се откриваше — щяха да проникнат в пещерите на джуджетата, като се спуснат по въжето, което все още се полюляваше пред входа на една от тях. Един по един, те се заспускаха по него.

Само че не знаеха едно — Бруенор бе предвидил и това. В началото гоблините не можеха да разберат защо въжето така се хлъзга в ръцете им. Недоумението им не продължи дълго — само след миг джуджето отново се появи върху скалата, хванал края му с едната си ръка и голяма факла с другата.

Пламъчето лизна намазненото въже и бързо запълзя нагоре. Гоблинът, който се намираше най-близо до върха, светкавично спря да се спуска и успя да се изкатери обратно на пътеката. Останалите последваха двамата людоеди. Един от гоблините като че ли щеше да се спаси — вместо да се разбие на острите скали долу, той тежко се стовари върху скалата, на която стоеше и Бруенор. Преди да успее да се изправи на крака, Бруенор го ритна и той полетя след другарите си.

Джуджето одобрително кимна, докато наблюдаваше блестящия успех, който малката му хитринка имаше. Трябваше добре да я запомни — не се знаеше кога пак ще да му потрябва. И като плесна с ръце, Бруенор влезе през входа, който се намираше на скалата и хукна към по-високите тунели.

На горните скали, джуджетата се биеха и постепенно отстъпваха все по-назад. Планът им бе не да се вкопчат в смъртоносна битка отвън, а да подмамят враговете си във вътрешността на пещерите. Жаждата за кръв замъгляваше и малкото разум, който те имаха и без да се поколебаят и за миг, чудовищата влязоха в капана, твърдо убедени, че джуджетата бягат, уплашени от тях. Скоро, вярваха глупавите чудовища, враговете им щяха да бъдат притиснати.

Из тунелите зазвънтяха мечове. Джуджетата все така отстъпваха назад, подмамвайки гоблините към последния капан. Внезапно, от вътрешността на пещерите се разнесе силен тръбен зов. Като по команда, джуджетата се обърнаха и хукнаха надолу по тунелите.

Гоблините и людоедите, убедени, че най-сетне са разгромили враговете си, спряха само за миг, колкото да нададат победоносни викове и се втурнаха след тях.

Ала дълбоко в недрата на мините се раздвижиха лостове. Последният капан най-сетне бе щракнал около бойците на Акар Кесел. Всички входове на пещерите се срутиха. Земята яростно се тресеше под тежестта на падащите скали. Целият склон се сгромоляса и затрупа изходите.

Единствените чудовища, които успяха да се спасят, бяха бойците от челните редици. И докато те стояха объркани, оглушени от трясъка на падащите камъни и заслепени от огромния облак прах, който се виеше във въздуха, скритите наблизо джуджета светкавично ги посякоха.

Дори и хората в далечния Брин Шандер бяха обзети от ужас, когато чуха страшния тътен. Всички се завтекоха към северната стена и смаяни видяха огромните кълба дим, които се носеха във въздуха. Ясно бе какво се е случило, мислеха си те — джуджетата са погубени.

Ала Риджис не мислеше така. Полуръстът завиждаше на джуджетата — сега, макар и откъснати от външния свят, те бяха на сигурно място в обширните си подземни тунели. Още щом видя пламъците да се издигат над Каер Кьониг и Каер Диневал, Риджис разбра, че докато чакаше появата на приятеля си от Самотната кория, бе загубил възможността да избяга.

Сега не му оставаше друго, освен безпомощно да гледа как черните пълчища прииждат към Брин Шандер.

* * *

Лодките на Маер Дуалдон и Езерото на алените води се прибраха в пристанищата си в мига, в който разбраха какво става. Намериха семействата си в безопасност, поне засега. Само жителите на Термалайн завариха града си опустял. Единственото, което им оставаше, докато се връщаха в езерото, бе да се надяват, че близките им са успели да се доберат невредими до Брин Шандер или някое друго сигурно място. Знаеха, че вече няма с какво да им помогнат — съвсем ясно виждаха как северните отряди на армията на Акар Кесел плъзват из земите, които водеха към обречения им град.

Таргос, почти толкова добре защитен, колкото Брин Шандер и единственият град, който имаше някаква надежда да устои поне известно време на многочислената войска на Кесел, отправи покана към термалайнци да влязат в пристанището му. Рибарите от Термалайн, които съвсем скоро щяха да останат бездомни, с радост приеха гостоприемството на доскорошните си врагове. На фона на огромната катастрофа, която бе надвиснала над главите им, дребнавите им караници с народа на Кемп изглеждаха жалки.

* * *

Чудовищата, събрали се пред стените на Брин Шандер, бяха сигурни, че ще пометат града още преди залез-слънце. Те следваха плана на Акар Кесел до най-малката подробност. Повечето от воините се отклониха на север и се разположиха в откритото поле между Таргос и Брин Шандер — сега вече войските на двата най-силни града не можеха да се обединят.

Няколко от гоблиновите племена се бяха откъснали от основната част на войската и сега се насочваха към Термалайн, изгарящи от желание да опустошат третия си град за този ден. Но когато откриха, че поселището е изоставено, чудовищата не подпалиха сградите. Сега една част от войската на Кесел разполагаше с прекрасен лагер, където можеха да изчакат планираната обсада, заобиколени от всякакви удобства.

Като две огромни вълни, още хиляди чудовища дойдоха от юг и се присъединиха към армията на магьосника. Толкова огромна бе войската на Кесел, че бойците му изпълниха обширното поле, което се простираше между Брин Шандер и Термалайн и пак останаха предостатъчно воини, които да обградят стените на престолния град.

Всичко това стана така бързо, че когато бесният щурм на гоблините най-сетне свърши, настъпи още по-страшна тишина. Ужасяващото затишие продължи само няколко минути, после напрежението отново започна да нараства.

— Защо просто не приключат с това? — обърна се Риджис към двамата представители, които стояха до него.

Касиус и Гленсатер, които знаеха много повече за битките от полуръста, прекрасно разбираха какво става.

— За никъде не бързат, малки приятелю — обясни Касиус. — Времето е на тяхна страна.

И тогава Риджис разбра. През дългите години, които бе прекарал из южните земи, полуръстът бе чувал не един и два разказа, описващи ужасите на обсадата.

Пред очите му се появи образът на Агорвал, щастието изписано на лицето му и готовността да умре храбро, защитавайки своя народ. Риджис изобщо не искаше да умира, храбро или не, ала лесно можеше да си представи какво ги очакваше сега, него и хората от Брин Шандер.

Внезапно разбра, че завижда на Агорвал.

24

Кришал Тирит

Дризт скоро достигна прегазената земя, откъдето беше минала армията на Кесел. Следите не го изненадаха ни най-малко — от стълбовете дим, които бе видял да се издигат в далечината, вече бе разбрал какво става. Единственият въпрос, на който все още нямаше отговор, бе дали някой от градовете е успял да устои на нападението. Чудейки се дали още има дом, в който да се завърне, елфът тръгна към планината.

Внезапно усети нечие присъствие, дошло като че от друг свят и то странно му напомни за отдавна отминалите времена на младостта му, когато още живееше в подземното царство на своя народ. Наведе се, за да разгледа още веднъж дирите. Някои от тях бяха оставени — и то съвсем наскоро — от тролове, ала имаше и още нещо, сякаш самата земя бе осквернена и ранена. Тези следи не бяха оставени от същество от този свят. Дризт притеснено се огледа наоколо. До него долиташе само жалният стон на вятъра, а единственото, което виждаше, бяха върховете на Грамадата и, още по-далеч на юг, Гръбнака на света. Елфът спря и се съсредоточи върху странното присъствие, опитвайки се да си припомни какво точно му напомня то.

Когато отново тръгна напред, колкото се може по-предпазливо, Дризт вече знаеше чий образ бе извикало странното същество у него. Макар че подробностите все още му се губеха, Елфът на мрака вече знаеше по чии дири върви.

В Долината на мразовития вятър бе дошъл демон.

Когато Дризт най-сетне успя да настигне малкия отряд, чудовищата почти бяха достигнали Грамадата на Келвин. Дългите векове прекарани в Мензоберанзан, през които си бе имал вземане-даване с обитатели на долните Равнини, бяха изострили неимоверно сетивата му и сега елфът усети, че се приближава до демона още преди да го бе зърнал.

Много скоро след това ги съзря в далечината — шестима тролове крачеха напред, а в средата на малката групичка се извисяваше огромно чудовище. Ала това не беше някой обикновен зъл дух, незабавно разбра Дризт. Това беше истински, невероятно могъщ демон. Кесел наистина трябва да притежаваше огромна сила, щом можеше да подчини такова чудовище на волята си!

Елфът тръгна след тях, следвайки ги отдалеч. Не че имаше нужда да бъде толкова предпазлив — чудовищата бяха напълно погълнати от целта си. И все пак Дризт не искаше да рискува — твърде добре знаеше на какво са способни такива демони в яростта си. В градовете на Мрачните такива същества се срещаха доста често, още едно доказателство за Дризт До’Урден, че той не бе като останалите Елфи на мрака.

Внезапно нещо привлече вниманието му и той предпазливо се приближи към отряда. Демонът носеше някакъв малък предмет, който излъчваше толкова силна магия, че Дризт ясно я усещаше дори и от разстоянието, което ги делеше. Само че магията на самия демон бе прекалено силна и като не можа да се съсредоточи върху неизвестния предмет, елфът отново се отдалечи от малкия отряд.

Скоро в далечината се показаха светлините на хиляди лагерни огньове. Гоблините бяха разположили съгледвачи в близост до Грамадата на Келвин и Дризт бързо разбра, че няма да може да продължи на юг. Елфът прекрати преследването и тръгна да си потърси по-добра позиция, високо в планината.

Точно преди зазоряване бе времето, когато привикналите с мрака очи на елфа виждаха най-добре и макар да бе изтощен, Дризт бе твърдо решен дотогава да си намери добро място за наблюдение. Бързо се заизкачва по скалите и скоро достигна южните склонове на планината.

Оттам видя огньовете, които обграждаха Брин Шандер. Още по на изток останките на Каер Кьониг и Каер Диневал тлееха. Откъм Термалайн се носеха дивашки крясъци и Дризт разбра, че градът на Маер Дуалдон бе в ръцете на врага.

Тогава сумракът, предхождащ зората, изсветли нощното небе и нови и нови гледки започнаха да се разкриват пред очите на елфа. Дризт незабавно обърна поглед към долината на джуджетата и се успокои, когато видя, че скалите в южната й част бяха срутени — хората на Бруенор и Риджис, както предположи елфът, бяха в безопасност.

Ала гледката на Брин Шандер съвсем не бе толкова успокояваща. Вярно, че бе чул хвалбите на пленения орк, видял бе и следите, и лагерните огньове на войската. Въпреки това елфът бе слисан при вида на огромните пълчища, които изпълваха земите наоколо.

Гледката го изуми.

— Колко гоблинови племена си събрал, Акар Кесел! — възкликна той. — И колко великани те наричат свой повелител!

Жителите на Брин Шандер щяха да оцелеят само докогато Кесел им позволеше. Срещу такова множество те бяха напълно безсилни.

Смаян, елфът се обърна и тръгна да търси някоя дупка, в която да си почине. Нямаше как да помогне на хората сега, а пък изтощението само засилваше отчаянието му и му пречеше да мисли.

В този миг някакво странно раздвижване в полето далеч под него привлече вниманието му. Разстоянието бе твърде голямо и елфът виждаше войската само като тъмна маса, ала все пак успя да разбере, че демонът бе излязъл пред редиците им. Дризт ясно видя как чудовището, което от това разстояние бе само едно черно петно закрачи към портите на Брин Шандер. Там, само на стотина метра от стените на града, демонът спря. Още веднъж Дризт усети свръхестественото присъствие на мощната магия, която бе почувствал и преди. Като туптящото сърце на живо същество пулсираше незнайният предмет в хищните ръце на демона.

Гоблините бързо се приближиха, за да наблюдават зрелището, но гледаха да се държат на почтително разстояние от непредсказуемия, жесток капитан на Кесел.

— Какво е това? — попита Риджис, притиснат от струпалите се по стените на Брин Шандер хора.

— Демон — отвърна Касиус. — Огромен демон.

— Защитата ни бледнее пред него! — извика Гленсатер. — Как бихме могли да се надяваме да устоим срещу такъв могъщ враг!

Демонът се приведе към земята, погълнат от ритуала. Постави кристала върху тревата и отстъпи назад. Неразбираемите думи на древното заклинание, които чудовището изричаше, ставаха все по-силни и по-силни, докато сивотата на небето се разсея — слънцето изгряваше.

— Стъклена кама? — недоумяващо каза Риджис при вида на туптящия предмет.

И тогава първият лъч на слънцето сякаш запали хоризонта. Кристалът проблесна и призова светлината. И толкова голямо бе могъществото на магическия предмет, че слънчевият лъч сякаш се пречупи и се вля в него, отдавайки му цялата си енергия.

Кристалът отново проблесна. Колкото по-високо се издигаше слънцето, толкова по-силно вибрираше той, жадно поглъщайки светлината и заключвайки я в ненаситното подобие на Креншинибон.

Онези, които гледаха от стените на Брин Шандер, извикаха от ужас. Нима Акар Кесел имаше власт над самото слънце? Единствено Касиус бе достатъчно мъдър, за да запази присъствие на духа и да свърже силата на кристала със слънчевата светлина.

Внезапно отломъкът започна да расте. Той ту се разширяваше, ту се свиваше леко, докато мощта, скрита в сърцевината му, набираше сила за следващия изблик на енергия. Всичко около него бе потопено в полумрак — кристалът алчно поглъщаше и най-малкия лъч светлина. Бавно, но сигурно, отломъкът се разширяваше, върхът му започна да се издига все по-нависоко и по-нависоко. Хората на стената и чудовищата в полето извърнаха очи — мощта на Кришал Тирит ги заслепяваше. Единствено елфът, който се намираше достатъчно далеч и демонът, който бе достатъчно могъщ, видяха как бе издигнато още едно копие на Креншинибон. Третата Кришал Тирит оживя. Ритуалът най-сетне свърши и кулата освободи слънцето. За миг всичко наоколо бе обляно от ярката утринна светлина.

Демонът изрева, когато видя, че заклинанието му бе успешно и гордо се отправи към входа на новата кула, следван от троловете, личната охрана на Акар Кесел.

Обсадените жители на Брин Шандер и Таргос гледаха невероятната кула със смесица от благоговение, възхита и ужас. Не можеха да устоят на неземната красота на Кришал Тирит, ала знаеха какво означаваше появата й — Акар Кесел, Повелителят на гоблините и великаните, бе пристигнал.

* * *

Орките и гоблините паднаха на колене и над огромната армия се разнесе името на магьосника — с фанатична преданост, която накара хората на стените на Брин Шандер да изтръпнат от ужас, слугите на Кесел му отдаваха почит.

Дризт също остана поразен като видя колко силно бе влиянието на магьосника над иначе непокорните гоблинови племена. В този миг елфът разбра, че единственият шанс за спасение на жителите на Брин Шандер, бе Акар Кесел да умре. Разбра също, още преди да бе обмислил другите възможности, които се изправяха пред него, че именно той, Дризт До’Урден, щеше да се изправи срещу него. В момента обаче, се нуждаеше от почивка! Елфът намери една тъмна дупка наблизо и най-сетне изтощението от всичко, което бе преживял през последните няколко дни, го връхлетя.

Касиус също бе уморен. През цялата мразовита нощ представителят на престолния град бе стоял на стената, взирайки се към лагерните огньове, в отчаян опит да разбере колко от естествената вражда, която различните гоблинови племена хранеха едно към друго, все още бе жива. Вярно е, че видя незначителни разпри й дребнави обиди, ала нищо по-сериозно, което да му даде надежда, че армията може да се разпадне от само себе си по време на обсадата. Не разбираше как магьосникът бе успял да обедини толкова много чудовища, които по рождение се ненавиждаха с люта омраза. От появата на демона и издигането на Кришал Тирит Касиус разбра колко голяма бе мощта на Кесел. Много скоро мъдрият представител стигна до същия извод, до който бе стигнал и Елфът на мрака.

За разлика от него обаче и въпреки протестите на загрижените за здравето му Риджис и Гленсатер, Касиус не отиде да си почине, когато всичко в полето под тях най-сетне утихна. На плещите си той носеше отговорността за живота на няколко хиляди хора, които ужасени се бяха скрили зад стените на града му. Не, нямаше почивка за него! Трябваше да научи толкова много неща, трябваше да открие слабото място на привидно непобедимия магьосник.

И така, през целия първи ден от обсадата на града, Касиус не помръдна от мястото си, отбелязвайки границите на земите, които всяко племе обяви за свои и разгадавайки колко високо в йерархията стои всяко едно от тях, в зависимост от това на какво разстояние от Кришал Тирит се бе разположило.

* * *

Далеч на изток, лодките на Каер Кьониг и Каер Диневал стояха закотвени в пристанището на изоставения Източен пристан. Неколцина от рибарите бяха слезли на брега, за да съберат припаси, ала повечето от хората, като не знаеха колко далеч на изток се простираше черната ръка на Кесел, предпочетоха да останат в езерото.

От палубата на „Мъглоброд“, флагманския кораб на Каер Диневал, Йенсин Брент и Шермонт поеха ръководството на хората. Враждата между двата града бе забравена, поне временно, макар че от всички страни вече се носеха обещания за траен мир между градовете на Диншиър. И двамата представители бяха единодушни, че засега няма да напускат водите на езерото и да бягат — нямаха къде да отидат. Всички поселища в Десетте града се намираха под угрозата на Кесел, Лускан бе на повече от четиристотин мили, а и за да стигнат до там, трябваше да минат покрай черната армия на магьосника. Освен това бегълците не бяха подготвени за такъв път и нямаше да успеят да стигнат преди да ги връхлетят първите снегове.

Рибарите, които бяха слезли на сушата, скоро се върнаха с добри вести — Източен пристан бе недокоснат от Мрака. Наредено бе да слязат още неколцина екипажа и да донесат храна и одеяла, но Йенсин Брент бе предпазлив и предпочете да задържи по-голямата част от бегълците във водите на езерото, далеч от Кесел.

Скоро дойде и друга обнадеждаваща вест:

— Сигнал от Езерото на алените води, представителю Брент! — провикна се съгледвачът, застанал високо на мачтата на „Мъглоброд“. — Добра медовина и Дуганова бърлога са невредими!

И той вдигна високо малката стъклена сфера, изработена в Термалайн, която пречупваше слънчевата светлина и с помощта на сложни, но ограничени сигнали се използваше за предаване на съобщения на големи разстояния.

— Отговарят ми! — радостно се провикна съгледвачът.

— Къде са сега? — развълнувано възкликна Брент.

— На източния бряг. Напуснали са градовете си, знаят, че без крепостни стени не могат да ги защитят. Гоблините още не са стигнали до тяхното езеро, но представителите на двата града са решили, че там ще са в по-голяма безопасност докато нашествениците не си заминат.

— Не спирай да поддържаш връзка с тях! — нареди Брент. — Съобщи ми веднага, щом научиш нещо ново!

— Докато нашествениците не си заминат? — невярващ на ушите си повтори Шермонт и се приближи до Брент.

— Глупава наивност, така е — съгласи се представителят на Каер Диневал. — Ала се радвам, че братята ни от Аленото езеро са живи.

— Ще идем ли при тях? Може да обединим силите си.

— Още не — отвърна Брент. — Страхувам се, че ще бъдем твърде уязвими в откритата местност, която разделя езерата. Трябва да знаем повече, преди да предприемем каквото и да било. Непрекъснато трябва да поддържаме връзка между двете езера. Събери доброволци, които да носят съобщенията ни до Аленото езеро.

— Ще ги изпратя незабавно! — Шермонт отиде да подбере вестоносци.

Брент кимна и обърна поглед към стълбовете дим, които се издигаха над тлеещия му град.

— Трябва да знаем повече… — повтори на себе си той.

По-късно същия ден нови доброволци се отправиха по опасните пътища на запад, за да се опитат да научат какво става в Брин Шандер.

Вярно бе, че досега Шермонт и Брент се справяха чудесно и сред хората им не бе настанала паника, ала въпреки прекрасната организация, която бяха въвели, първоначалният шок от внезапното смъртоносно нападение бе потопил оцелелите в пълно отчаяние. Единственото изключение бе Йенсин Брент. Представителят на Каер Диневал беше храбър воин, който отказваше да се предаде, докато последният дъх все още не е напуснал тялото му. Той се движеше край лодките на хората си и повдигаше духа им, като говореше за отмъщението, което щяха да стоварят върху Кесел.

Сега, изправен на флагманския кораб, Брент се взираше на запад и чакаше. Най-сетне, късно следобед, чу вика, който бе чакал и за който се бе молил:

— Държи се! — като обезумял се провикна съгледвачът от върха на мачтата, когато видя сигнала. — Брин Шандер още се държи!

Надеждата като че ли започна да заменя отчаянието, което цареше до този момент. Злочестата група бездомни жертви започнаха да се изпълват с желание за разплата. Към Езерото на алените води потеглиха нови вестоносци с вестта, че победата на Кесел все още не е пълна.

Скоро и на двете езера започнаха да отделят воините от обикновените хора. Жените и децата бяха качени на най-тежките и бавни съдове, докато всички мъже, които можеха да се бият, се прехвърлиха върху най-маневрените и бързи лодки. Превърнатите по този начин в бойни кораби лодки бяха закотвени най-далеч от брега, така че при нужда да могат незабавно да излязат в открити води. Платната им бяха проверени и затегнати — трябваше да са готови за мига, в който щяха да се понесат по водите на двете езера, отнасяйки храбрите си екипажи на война.

Или, както казваше Йенсин Брент, „отнасяйки храбрите си екипажи към победа!“

* * *

Когато уловиха сигнала от югозападния бряг на езерото Диншиър, Риджис отново се бе присъединил към Касиус. Полуръстът бе прекарал цялата нощ и по-голямата част от деня в сън — щом щеше да умира, това спокойно можеше да стане и докато правеше най-любимото си нещо на този свят. Ето защо остана твърде изненадан, когато най-сетне се събуди от това, което бе очаквал да се превърне във вечния му сън.

Касиус обаче вече гледаше малко по-различно на нещата. Бе съставил дълъг списък с възможни слаби страни на непокорната армия на Кесел: орките тормозеха гоблините, великаните тормозеха и орките, и гоблините. Само ако можеше да намери начин да удържат града достатъчно дълго, за да може очевидната неприязън, която цареше между воините на Кесел да вземе своето…

Точно тогава дойде сигналът от Диншиър, скоро го последва и Езерото на Алените води и у Касиус затрептя надеждата, че войската на магьосника може и да се разпадне, а Десетте града — да оцелеят.

В този миг Кесел се появи с гръм и трясък и крехката надежда на Касиус помръкна.

Всичко започна с това, че от единия край на стъклената стена в основата на Кришал Тирит внезапно тръгна ивица алена светлина. Почти веднага, в другия край затуптя още една ивица, този път синя. Двата лъча бавно обвиха основата на кулата, за миг засияха в зелено, когато се срещнаха, после отново се разделиха и продължиха по пътя си. Всички, които видяха омагьосващото зрелище, останаха по местата си, уплашено вперили поглед в кулата. Никой не знаеше какво ще да последва, ала всички бяха сигурни в едно — предстоеше им да видят демонстрация на огромното могъщество на Кесел.

Двата лъча се движеха все по-бързо, започнаха да светят все по-ярко и по-ярко. Много скоро цялата основа на кулата засия в зелено и толкова ярка бе тази светлина, че хората заизвръщаха очи от нея. В този миг, от Кришал Тирит излязоха два ужасяващи трола. Всеки от тях държеше в ръцете си по едно богато украсено огледало.

Светлините първо забавиха движението си. После напълно спряха.

Гледката на отвратителните тролове изпълни жителите на Брин Шандер с погнуса, ала всички искаха да разберат какво става и останаха по местата си. Чудовищата отидоха право до подножието на хълма, върху който се намираше престолният град и застанаха един срещу друг. Огледалата в ръцете им бяха обърнати така, че гледаха едно към друго, като в същото време и двете улавяха отражението на Кришал Тирит.

От кулата излязоха два лъча светлина, всеки от тях се отрази във всяко от огледалата и се съедини с другия по средата между троловете. Внезапно кулата потрепери и нещо подобно на светкавица потопи земята между двамата трола в димен воал. Когато димът се разпръсна, двата лъча бяха изчезнали, а на тяхно място стоеше образът на слаб, прегърбен човек, облечен в червени, копринени одежди.

Гоблините отново паднаха на колене и скриха лицата си. Акар Кесел бе дошъл.

Той обърна очи към стената, там, където стоеше Касиус и тънките му устни се разкривиха в самонадеяна усмивка:

— Добра среща, представителю на Брин Шандер! — изсмя се презрително той. — Добре дошъл в моя красив дом!

Сега вече смехът му бе студен и жесток.

Касиус разбра, че магьосникът го бе разпознал, макар той самият никога да не го бе виждал и да не знаеше откъде го познаваше Кесел. Той се обърна към Риджис и Гленсатер, ала и те не можаха да му отговорят.

— О, да, аз те познавам, Касиус — продължи Кесел. — Добра среща и на теб, добри ми Гленсатер. Трябваше да се досетя, че и ти ще бъдеш тук — народът на Източен пристан се слави с това, че винаги е готов да се присъедини към всяка обща кауза… колкото и безнадеждна да е тя!

Сега бе ред на Гленсатер да обърне изумен поглед към приятелите си. Но и той, както и Касиус, не получи никакво обяснение.

— Ти ни познаваш — обърна се Касиус към призрака на Кесел, — ала ние не знаем кой си. Това ти дава преимущество над нас.

— Това ми дава преимущество? — престори се на възмутен Кесел. — Глупави човече, та аз имам всяко възможно преимущество над вас.

Сухият смях отново се разнесе.

— Само че вие ме познавате — спря да се смее Кесел и продължи. — Или поне Гленсатер ме познава.

Представителят на Източен пристан смаяно сви рамене в отговор на въпросителния поглед на Касиус. Това като че ли ядоса Кесел.

— Прекарах няколко месеца в Източен пристан! — сопна се той. — Под маската на чирак на един магьосник от Лускан. Хитро, не мислиш ли?

— Помниш ли го? — тихо попита Касиус. — Може да се окаже много важно.

— Възможно е да е отсядал в Източен пристан — също така тихо му отвърна Гленсатер, — макар че вече има пет години, откакто в града ми не са идвали гости от Домовата кула. Ние сме отворен град и непрекъснато посрещаме всякакви чужденци, които пристигат с търговските кервани. Казвам ти истината, Касиус, изобщо не си спомням този човек.

Кесел бе изпълнен с ярост. Той нетърпеливо тропна с крак, а устните му се свиха в нацупена гримаса, като обидено дете.

— Може би този път ще запомните завръщането ми в Десетте града, глупаци! — изкрещя той и като вдигна ръце, се провикна:

— На колене пред Акар Кесел, тиранина на Долината на мразовития вятър! Вашият повелител дойде, жители на Десетте града!

— Не прибързваш ли малко… — започна Касиус, но магьосникът гневно го пресече.

— Никога не ме прекъсвай! — изкрещя Кесел.

Вените на врата му изпъкнаха и затуптяха, лицето му почервеня от ярост.

Изумен, Касиус млъкна и Кесел успя да възвърне част от самообладанието си.

— Скоро ще се научиш как да се държиш, горди Касиус — заплашително процеди магьосникът, — много скоро!

И като се обърна към Кришал Тирит, Кесел изрече някаква заповед. За миг кулата потъмня, сякаш бе заключила слънчевите лъчи и не искаше да освободи отражението им. След това в сърцевината й започна да пулсира светлина, която като че ли идваше от самата кула, а не бе просто отражение на слънчевата. Цветът й се менеше и непрестанно преливаше в нови и нови оттенъци, докато тя се издигаше и обточваше стените на Кришал Тирит.

— Коленичете пред Акар Кесел! — повтори магьосникът, а сърдитото изражение все още не бе напуснало лицето му. — Вижте великолепието на Креншинибон и оставете всяка надежда!

Нови и нови светлини започнаха да искрят във вътрешността на стените на кулата. Те ту се изкачваха нагоре, ту се спускаха надолу, извиваха се около нея, сякаш изпълняваха някакъв странен, необуздан танц, с който искаха да се освободят. Все по-нависоко се издигаха цветните лъчи, докато най-сетне достигнаха острия връх на Кришал Тирит. Засиял, сякаш подпален, той премина през всички цветове, докато накрая заблестя в бяло, толкова ярко, че засенчваше самото слънце.

Кесел нададе екзалтиран вик.

Огънят най-сетне бе освободен.

От върха на кулата излетя тънък, изпепеляващ лъч и се насочи на север, към злочестия Таргос. Върху високите стени на града имаше много хора, макар че кулата се намираше на много по-голямо разстояние, отколкото от Брин Шандер и за таргосци не бе нищо повече от светло петънце в далечната равнина. Те нямаха никаква представа какво се случва под стените на престолния град, ала прекрасно видяха огнения лъч, който се понесе към тях.

Само че вече бе твърде късно.

Гневът на Акар Кесел с тътен връхлетя гордия Таргос, покосявайки всичко по пътя си. Навсякъде, откъдето минеше огнената стихия, избухваха пожари. Хората, които имаха нещастието да се окажат на пътя й, дори не успяха да извикат, преди буквално да бъдат стопени. Тези, които оцеляха при първата огнена вълна, жени, деца и мъже, калени от суровия живот в Долината, хора, които неведнъж храбро бяха гледали смъртта в очите — всички като един закрещяха от ужас. Писъците им се разнесоха над езерото и достигнаха Самотната кория и Бремен, достигнаха до възторжените гоблини в Термалайн, стигнаха и до ушите на ужасените жители на Брин Шандер.

Кесел махна с ръка и промени ъгъла на огъня — искаше да изпепели целия Таргос. Скоро всички по-големи постройки в града горяха, по улиците лежаха стотици трупове. Тези, които още бяха живи, се търкаляха по земята в отчаян опит да потушат пламъците, които изгаряха телата им, или безпомощно се бореха макар и за една-единствена глътка въздух, която да прогони черния пушек от давещите се дробове.

Кесел се наслаждаваше на разрухата, която бе предизвикал.

Внезапно обаче го полазиха тръпки. Самата кула сякаш потръпна. Магьосникът стисна Креншинибон, скрит в гънките на мантията му и разбра, че бе тласнал отломъка отвъд предела на силите му.

В сърцето на Гръбнака на света, първата кула, която Кесел бе издигнал, рухна. Далеч от Брин Шандер, втората кула, която магьосникът бе издигнал сред откритата тундра, също се превърна в купчина отломки. Кристалът бе свил границите, над които се простираше мощта му, унищожавайки копията, които изсмукваха силите му.

Кесел също бе изтощен от усилието. Светлините в единствената оцеляла кула започнаха да се успокояват и да отслабват. Огненият лъч потрепера и угасна.

Ала смъртоносната му задача бе изпълнена.

Когато нашествениците се появиха за първи път, Кемп и останалите горди водачи на Таргос бяха обещали на народа си, че ще защитават града докато не падне и последният воин. Сега дори и упоритият представител разбра, че не им остава друго, освен да бягат. За щастие самият град — този, който бе поел удара на кеселовата ярост — се намираше върху малко възвишение, което гледаше към защитения залив. Лодките им бяха непокътнати. В пристанището се намираха и бездомните вече рибари от Термалайн. Веднага щом осъзнаха мащабите на чудовищната разруха, която бе сполетяла града, те започнаха да се подготвят за неизбежната поява на новите бегълци. По-голямата част от лодките и на двата града се отправиха към вътрешността на езерото, за да спасят платната от горящите отломъци и искри, които вятърът носеше. Няколко съда останаха в пристанището въпреки опасността — трябваше да спасят всички, които макар и късно потърсеха помощ там.

Хората в Брин Шандер ридаеха при звука на предсмъртните писъци и стонове на умиращите си братя в Таргос. Само Касиус, обсебен от мисълта да открие и разбере слабостта, която Кесел току-що им бе разкрил, нямаше време за сълзи. От виковете на умиращите таргосци го болеше също така силно, както и всички останали в града, ала гордият представител на Брин Шандер нямаше намерение да показва и най-малката слабост пред безумния Кесел. Затова вместо болката, която го разкъсваше, на лицето му се четеше само свирепа ярост.

Кесел се разсмя.

— Не се цупи, бедни Касиус — подразни го магьосникът, — не ти подхожда!

— Ти си едно жалко псе! — не му остана длъжен Гленсатер. — А непослушните кучета заслужават камшик!

С жест Касиус спря представителя на Източен пристан.

— Успокой се, приятелю — прошепна той. — Кесел ще се възползва от нашата паника. Остави го да говори — с думите си той ни разкрива много повече, отколкото подозира.

— Бедни Касиус! — подигравателно повтори магьосникът.

Изведнъж лицето му отново се разкриви от гняв. Касиус забеляза внезапната промяна и я прибави към всичко онова, което бе успял да научи досега.

— Запомнете добре какво видяхте току-що, жители на Брин Шандер — подигравателно се изсмя Кесел. — Преклонете се пред господаря си или същото ще сполети и вас! А зад вас няма никаква вода! Няма къде да избягате!

И като избухна в буен смях, той се огледа наоколо, сякаш търсеше нещо:

— Какво ще правите — разнесе се подигравателният му кикот — като си нямате езеро?

После продължи:

— Аз казах онова, което имах да кажа, Касиус. Чуй ме добре! Утре при мен ще дойде твой пратеник, който ще ми донесе вестта за твоята безрезервна капитулация! А ако гордостта ти се противи на това, спомни си писъците на умиращия Таргос! Обърни се към града на Маер Дуалдон, ако се чудиш как да постъпиш, жалки Касиус! Когато се събудиш утре сутринта, пламъците още няма да са изтлели!

В този миг се втурна вестоносец и се обърна към Касиус:

— Много кораби са били забелязани да излизат изпод дима, който покрива Таргос! Бегълците вече започнаха да изпращат сигнали!

— А Кемп? — нетърпеливо попита Касиус.

— Жив е — отвърна вестоносецът. — Заклел се е да отмъсти!

Касиус въздъхна с облекчение. Таргосецът съвсем не беше любимият му представител, ала знаеше, че каленият в десетки битки Кемп може да направи много за Десетте града преди всичко да е свършило.

Кесел чу разговора и презрително изсумтя:

— И къде ще избягат?

Касиус, решен да научи всичко, което може за непредсказуемия си и неустойчив противник, не каза нищо, но Кесел отговори вместо него:

— В Бремен? Няма да могат! — и като щракна с пръсти, магьосникът изпрати отдавна подготвеното съобщение към разположените най-далеч на север свои бойци. Голяма група гоблини незабавно се отдели от войската и потегли на запад.

Към Бремен.

— Виждаш ли? Бремен ще падне преди да е свършила нощта. Съвсем скоро още един флот ще побегне към вътрешността на безценното им езеро. Същото ще се случи и в града край гората… и сам можеш да си представиш какъв ще бъде резултатът. Каква защита, мислиш, ще могат да предложат езерата на тези хора, когато дойде свирепата зима? — изкрещя той. — Как ще избягат от мен корабите, когато водата замръзне около тях?

И той отново се изсмя, само че по-зловещо, по-заплашително.

— На каква защита може да се надява който и да било от вас срещу Акар Кесел?

Касиус и магьосникът се втренчиха един в друг.

— Каква защита? — беззвучно повтори Кесел.

Касиус го чу прекрасно.

* * *

Във вътрешността на Маер Дуалдон, Кемп с мъка преглътна яростта си, когато видя града да рухва. Почернели от саждите лица ужасено и невярващо се взираха в горящите останки. Не можеха да повярват на очите си, мнозина открито заплакаха за изгубените си близки и приятели.

Също като Касиус и Кемп успя да превърне отчаянието си в съзидателен гняв. Веднага щом научи за гоблините, които се насочваха към Бремен, той изпрати най-бързия си кораб натам, за да предупреди хората от далечния град и да им съобщи това, което се бе случило с Таргос. След това изпрати втора лодка към Самотната кория, молейки за храна и превръзки, а може би и покана да акостират там.

Въпреки разногласията си, представителите на десетте поселища си приличаха по много неща. Също както Агорвал, който с радост пожертва живота си за доброто на хората и като Йенсин Брент, който отказваше да се предаде на отчаянието, Кемп Таргоски се захвана да повдигне духа на хората си и да ги подтикне да отвърнат на удара. Не знаеше как ще стане това, ала в едно бе сигурен — все още не бе казал последната си дума в тази война!

Застанал върху високата стена на Брин Шандер, Касиус също бе сигурен в това.

25

Ерту

Дризт изпълзя от пещерата точно, когато последните лъчи на залязващото слънце започваха да гаснат на хоризонта. Отправи поглед на юг и остана потресен. Отчаяно бе имал нужда от тази почивка и въпреки това усети, че го пронизва силно угризение, когато видя опожарения Таргос. Имаше чувството, че като не бе видял страданието на безпомощните жертви на Кесел, бе пренебрегнал дълга си.

Ала дори в часовете, които бе прекарал в онзи съзерцателен унес, който елфите наричат сън, Дризт не беше бездействал. Елфът се бе завърнал далеч назад, в спомените си от подземното царство на своя народ, за да потърси в мрака на онези дни едно познато усещане, мощно присъствие, което някога бе познавал. Макар че предишния ден не бе успял да се приближи твърде много до демона, нещо у чудовището бе събудило отдавна забравен спомен от най-ранните му години.

Когато се движеха из Материалната равнина, съществата от долните равнини неминуемо бяха обгърнати от силно, чуждо за смъртните хора, излъчване. Елфите на мрака, повече от всяка друга раса, се бяха научили да разпознават и разбират това излъчване. Дризт разбра не само към коя раса принадлежи този демон. Знаеше, че преди много години същото това чудовище бе служило на неговия народ в Мензоберанзан.

— Ерту — прошепна Дризт, бродейки из спомените си.

Сега знаеше истинското име на демона и той трябваше да се отзове на призива му.

* * *

Отне му около един час да открие подходящо място, където да призове демона и още няколко, за да подготви местността. Целта на Дризт бе да отнеме колкото се може повече от преимуществата на Ерту — най-вече възможността за бягство и надмощието, което му даваше огромният му ръст. Все пак, елфът силно се надяваше, че няма да се стигне до двубой. Всички, които познаваха Дризт, го смятаха за дързък, понякога дори безразсъден, ала това беше срещу смъртни врагове, които се бояха от болезненото ужилване на свирепите му ятагани. Само че демоните и особено такива огромни чудовища, каквото беше Ерту, бяха съвсем друго нещо. В онези отдавна отминали години в подземното царство Дризт неведнъж бе виждал на какво бяха способни в яростта си. Виждал бе как под хищническите им ръце рухват сгради и как огромни камъни стават на прах. Виждал бе как могъщи човешки воини нанасят на демоните удари, които биха повалили и най-ужасяващия великан, само за да разберат в последните си мигове, че оръжията им са безполезни срещу мощта на съществата от долните равнини.

Обикновено Елфите на мрака се справяха по-добре с такива чудовища. Всъщност, демоните дори ги уважаваха. Тези същества често се съюзяваха с Мрачните елфи, понякога даже им служеха — могъщите оръжия и магии, които елфите владееха, ги плашеха. Ала това бе там, в подземното царство, където самите камъни, със своята свръхестествена мощ, вливаха в оръжията на изкусните елфически майстори загадъчна и могъща магия. Дризт вече не притежаваше оръжия от родните си земи. Магията им не издържаше ярката светлина и макар да се бе опитал да ги предпази от лъчите на слънцето, всички те бяха станали безполезни малко след като дойде на повърхността. Съмняваше се дали ятаганите, които носеше сега, изобщо биха могли да наранят Ерту. А дори и да го направеха, могъщи демони като него не можеха да бъдат унищожени далеч от родните си равнини. Ако все пак се стигнеше до двубой, елфът можеше да се надява най-много да прогони чудовището от Материалната равнина за едно столетие.

Не, Дризт изобщо не възнамеряваше да се бие.

И все пак трябваше да предприеме нещо срещу магьосника, който заплашваше градовете. Целта му сега бе да се опита да открие някаква слабост на Кесел и смяташе да го направи с измама. Разчиташе на това, че Ерту все още си спомня достатъчно за Мрачните елфи, та историята му да прозвучи достоверно. От друга страна, Дризт искрено се надяваше, че демонът все пак е позабравил доста от престоя си в Мензоберанзан, за да не разкрие начаса съшитите му с бели конци лъжи.

Мястото, което избра за срещата, бе една закътана долчинка, скрита встрани от скалистото лице на планината. По-голямата част от него бе покрита с нещо като покрив, образуван от надвиснали скали и макар че другата част бе открита, цялата долина бе скрита от погледа на Кришал Тирит. С помощта на камата си Дризт изрисува стените и пода на своеобразната пещера с руни, които трябваше да го защитят. Много отдавна не бе виждал тези символи, годините бяха замъглили точните им очертания и елфът прекрасно знаеше, че знаците, които рисува, съвсем не бяха съвършени. Знаеше също така, че ако Ерту се нахвърли върху него, ще се нуждае от абсолютно всичко, което би могло да му даде дори и най-слаба защита.

Когато най-сетне приключи, Дризт седна на земята с кръстосани крака и извади малката статуетка, която носеше в раницата си. Гуенивар щеше да бъде прекрасно изпитание за силата на руните, които бе издълбал.

Пантерата светкавично се отзова на повика му. Застанала на прага на пещерата, котката бързо обходи мястото с поглед, търсейки опасността, която заплашва господаря й и като не видя нищо, любопитно го погледна.

— Ела при мен! — повика я той и помаха с ръка.

Пантерата се насочи съм него, но рязко спря, сякаш на пътя й се бе изпречила невидима стена. Дризт облекчено въздъхна, когато видя, че символите му даваха поне малко магическа защита. Увереността му значително нарасна, макар да знаеше, че демонът щеше да се окаже много по-голямо — най-вероятно, прекалено голямо — изпитание за силата на руните.

Гуенивар сниши глава, опитвайки се да разбере какво я бе спряло. Съпротивата, която бе усетила не бе много силна, ала това, че господарят й я викаше и същевременно я отблъскваше, объркваше магическото животно. Замисли се дали да не събере цялата си сила и да прекоси слабото препятствие, но господарят й изглеждаше толкова доволен от това, че бе успял да я възпре, че Гуенивар остана на мястото си и зачака.

Дризт внимателно огледа долчинката, търсейки най-подходящото място, където пантерата можеше да се скрие, за да изненада демона. Неголяма издатина в една от стените на пещерата близо до мястото, откъдето започваше своеобразният покрив, като че ли беше най-добре. Дризт каза на животното да се скрие там и да не напада преди да му даде знак. След това отново седна и се опита да се отпусне и да се съсредоточи върху последните си приготовления за срещата с демона.

* * *

Далеч от там, Ерту клечеше в един тъмен ъгъл в покоите на Акар Кесел и, както винаги, бдеше над глупавия магьосник, докато той се забавляваше с момичетата си. Всеки път, когато погледнеше към Повелителя на Креншинибон, в очите на Ерту пламваше люта ненавист. Този идиот замалко не бе провалил всичко с глупашката си демонстрация на сила този следобед. И сякаш това не стигаше, ами още повече бе изтощил отломъка, отказвайки да разруши двете кули, които бе оставил след себе си.

Мрачно задоволство бе изпълнило демона, когато Кесел се върна в Кришал Тирит и с помощта на магическите си огледала видя, че двете кули наистина бяха рухнали. Ерту неведнъж бе предупреждавал магьосника за опасността, която криеше издигането на трета кула. Само че слабохарактерният и горделив Кесел ставаше все по-упорит с напредването на войната и вече виждаше съветите на демона, та дори и на Креншинибон, като опит за подкопаване на собствената му абсолютна власт.

Така че когато чу призива на Дризт, Ерту му се подчини с готовност, дори с облекчение. В първия миг демонът не можа да повярва, че някой наистина го вика, ала при звука на името му, произнесено на висок глас в далечната долчинка, по гърба му плъзнаха тръпки. Не толкова ядосан, колкото заинтригуван от дързостта на неизвестния простосмъртен, който бе произнесъл името му, Ерту се измъкна от стаята на Кесел и излезе от Кришал Тирит.

В този миг зовът долетя отново, прорязвайки неспирния стон на вятъра, като огромна вълна, раздираща кристалната повърхност на малко езерце в безветрен ден.

Ерту разпери гигантските си криле и полетя на север, към онзи, който го бе призовал. Уплашени, гоблините побягнаха от мрака на демона. Толкова голям бе ужасът на съществото от Бездната, че дори и безлунната нощ изглеждаше светла в сравнение с катранената тъма, в която демонът потопяваше земите, над които минаваше.

Напрегнат, Дризт си пое дълбоко дъх. Усещаше съвсем ясно приближаването на чудовището, когато то се отклони от Бременския проход и се насочи към Грамадата на Келвин. Усетила злото същество, което идваше все по-близко, Гуенивар вдигна глава и изръмжа. После се сви колкото се може по-навътре зад издатината и зачака заповедите на господаря си, убедена, че безшумните й стъпки и умението да се крие, щяха да я предпазят дори от чувствителните сетива на демона.

Ерту кацна на издатината и прибра прилеповите си крила. Незабавно разбра откъде идва зовът и макар че трябваше да се свие почти надве, за да се промуши през входа на пещерата, връхлетя вътре, нетърпелив да задоволи любопитството си. След това щеше да има предостатъчно време да убие дръзкия глупак, който се бе осмелил да произнесе името му на глас.

Когато чудовището влезе и огромното му туловище изпълни онази част от пещерата, която се намираше извън пределите на малкото му убежище, Дризт призова всичките си сили, за да запази самообладание. Сега вече не можеше да се откаже от опасния си план. Вече не можеше да избяга.

Изумен, Ерту рязко спря. Бяха минали векове, откакто не бе виждал Елф на мрака и последното, което очакваше, бе да срещне един от тях на повърхността, в мразовитите северни земи.

Незнайно как, Дризт успя да си възвърне гласа:

— Добра среща, повелителю на хаоса! — спокойно рече той и ниско се поклони. — Аз съм Дризт До’Урден от дома на Даермон Н’а’сшезбаернон, деветия дом в йерархията на Мензоберанзан. Добре дошъл в скромния ми стан!

— Доста далеч си отишъл от дома си, елфе! — с явно подозрение отвърна Ерту.

— Както и ти, велики демоне на Бездната — хладнокръвно отговори Дризт. — Ала една и съща причина е подмамила и двама ни тук… освен ако жестоко не се лъжа.

— Знам защо аз съм тук! Делата на Мрачните никога не са ми били ясни… нито пък са ме интересували.

Дризт се засмя с престорена самоувереност. Стомахът му се бе свил на топка, усещаше, че по челото му започва да избива ледена пот. Изсмя се още веднъж и се опита да потисне надигащия се страх. Ако демонът усетеше, че се притеснява, надали щеше да повярва на думите му.

— Ала сега, след толкова години, пътищата на делата ни като че ли се пресичат, могъщи разрушителю! Моят народ проявява интерес — даже нещо по-силно — към магьосника, на когото явно служиш.

Ерту изпъна рамене и в червените му зли очи припламнаха опасни искрици:

— Да служа! — провикна се той и гласът му затрепери, сякаш бе на косъм да избухне в сляпа ярост.

Дризт бързо се поправи:

— По всичко личи, велико творение на Мрака, че магьосникът притежава някаква власт над теб. Очевидно е, че работиш заедно с Акар Кесел!

— Аз не служа на никой смъртен! — изрева демонът и така силно тропна с крак, че пещерата потрепери.

Елфът се зачуди дали двубоят, от който така се боеше, не започваше. Може би трябваше да повика Гуенивар — така поне те щяха да нанесат първия удар.

Внезапно демонът се успокои. Убеден, че поне отчасти се досеща каква е причината за неочакваното присъствие на Елфа на мрака, Ерту го погледна изпитателно.

— Аз да служа на магьосника! — изсмя се той. — Акар Кесел е достоен за презрение даже в очите на жалката си раса! Ала ти знаеш това не по-зле от мен, елфе и не можеш да го отречеш. Ти си тук, също както и аз, заради Креншинибон, а Кесел нека се продъни вдън земя!

Неразбиращото изражение на Дризт бе достатъчно искрено, за да обърка демона. Чудовището все още вярваше, че предположението му е вярно, но не можеше да разбере защо елфът не разбира за какво му говори.

— Креншинибон — повтори той и посочи на юг. — Древното творение, надарено с невероятно могъщество!

— Кулата? — попита Дризт.

Несигурността на демона се превърна в ярост.

— Не се преструвай, че не ме разбираш! — изкрещя той. — Елфическите властелини прекрасно познават силата на онова, което Кесел владее. Щяха ли иначе да излязат на повърхността, за да го търсят!

— Е добре, отгатна — отстъпи Дризт. — Трябваше да се уверя, че кулата в полето е именно онова, което търся. Малко милост имат господарите ми към небрежните шпиони.

Зла усмивка плъзна по устните на Ерту при спомена за злокобните стаи за мъчения в Мензоберанзан. Годините, които прекара сред Мрачните елфи, наистина бяха пълни с удоволствия!

Дризт бързо насочи разговора в друга посока, натам, откъдето можеше да се надява да научи някоя слабост на Кесел или кулата му.

— Едно нещо ме озадачава, страховито творение на най-черното зло — започна той, продължавайки с все нови и нови ласкателства към чудовището. — С какво право този магьосник властва над Креншинибон?

— С никакво! — отсече Ерту. — Магьосник? Ха! Сравнен с твоя народ, елфе, той не е нищо повече от жалък чирак. Та езикът му се преплита дори, когато изрича и най-простото заклинание! Ала съдбата често погажда такива номера. Още по-добре, мен ако питаш! Нека Акар Кесел се порадва на краткия си миг на слава! Човеците не живеят особено дълго!

Дризт знаеше, че въпросите му стават все по-опасни, но не се отказа. Дори и в този миг, когато могъщият демон бе застанал само на няколко метра от него, той имаше по-големи шансове да оцелее от приятелите си в Брин Шандер.

— Въпреки това моите господари са загрижени, че кулата може да пострада в предстоящата битка с хората — продължи с лъжите той.

Ерту отново се вгледа в него. Появата на Мрачните елфи доста усложняваше простия му план да наследи Креншинибон от Кесел. Ако могъщите елфически властелини от подземния град Мензоберанзан наистина се интересуваха от кристала, те със сигурност щяха да се сдобият с него. Дори и с помощта на Креншинибон, Кесел щеше да е безсилен срещу тях. Самото присъствие на този Елф на мрака променяше всичко за Ерту. Сега му се искаше само да погълне Кесел и да избяга с отломъка, преди Мрачните да се бяха намесили твърде много.

Само че Ерту никога не бе гледал на Елфите на мрака като на врагове и освен това отдавна вече бе започнал да презира нескопосния магьосник. Може би един съюз между него и елфическите властелини щеше да бъде от полза и за двете страни.

— Кажи ми, несравними повелителю на разрухата — настоя Дризт. — Креншинибон в опасност ли е?

— Ха? — изсумтя демонът. — Дори и кулата, която е само отражение на мощта на Креншинибон, е непробиваема. Тя поглъща мощта на всяко нападение, насочено срещу огледалните й стени и я обръща срещу нападателите си. Единствено туптящият кристал, сърцето на Кришал Тирит, е уязвим. А той е скрит на сигурно място.

— Вътре?

— Разбира се.

— Ами ако някой успее да проникне в кулата? — упорстваше Дризт. — Достатъчно добре ли е защитено сърцето й?

— Невъзможно! — отсече демонът. — Освен ако някой дух не служи на простите рибари от Десетте града. Или някой жрец, или пък могъщ магьосник, който владее изкуството да разкрива онова, което е скрито за очите на простосмъртните. Господарите ти положително знаят, че входът на Кришал Тирит е невидим за очите на съществата, населяващи равнината, върху която е издигната в момента. Никое същество от Материалната равнина, дори и твоята раса, не е в състояние да проникне в кулата.

— Но… — нетърпеливо продължаваше Дризт.

Ерту го прекъсна:

— Дори и ако въпреки това, някой съумее да открие вратата — изръмжа той, — ще му се наложи да мине покрай мен. А и силата на Кесел във вътрешността на кулата наистина е значителна. Магьосникът се е превърнал в придатък на самия Креншинибон, живо оръдие за необхватната мощ на кристалния отломък. Сърцето е отвъд пресечната точка на силата на Кесел и мощта на кулата и продължава до самия връх, където…

Демонът внезапно млъкна, обзет от подозрение. Ако елфическите властелини се интересуваха от Креншинибон, не трябваше ли да знаят повече за слабите и силните му страни?

И в този миг Ерту разбра грешката си. Отново измери Дризт с поглед, ала този път го гледаше с други очи. Когато за първи път го видя, бе толкова изумен да се натъкне на Елф на мрака в тази част на света, че единственото, което търсеше, бе някакъв признак, който да му подскаже дали Дризт наистина принадлежи към расата на Мрачните. Опитал се бе да открие нещо, което да го издаде, в случай, че чертите му на Мрачен елф бяха просто зрителна измама, хитра и лесна магийка за промяна на външния вид, която бе по силите дори и на някой не особено могъщ магьосник.

Когато се убеди, че пред него наистина стои Мрачен елф, Ерту лесно повярва в историята на Дризт — всичко се връзваше прекрасно с онова, което знаеше за нравите на Мрачните.

Сега обаче демонът се вгледа и в останалите подробности — вещите, които елфът носеше у себе си, както и мястото, което бе избрал за срещата. Никое от нещата, които Дризт притежаваше, нито дори оръжията на кръста му, не излъчваше специфичната магическа мощ на подземния свят. А може би елфическите властелини бяха дали на съгледвача си други, пригодени само за повърхността, оръжия? От онова, което бе научил за Елфите на мрака по време на дългите години, които бе прекарал в тяхна служба, Ерту знаеше, че това е напълно възможно.

Ала творенията на хаоса оцеляваха, само защото не се доверяваха на никого.

Демонът все така не отделяше пронизващ поглед от елфа. Единственото, което свързваше Дризт с расата му, бе изящната сребърна верижка, висяща на врата му — украшение, което бе често срещано сред Елфите на мрака и където те обикновено носеха малки кесийки със злато. Когато се вгледа още по-внимателно, Ерту видя още една верижка, по-тънка от първата, която се виеше около първото украшение и се скриваше в дрехите на елфа, образувайки едва забележима гънка.

Необичайно, помисли си демонът. Дали пък изящното украшение нямаше да издаде нещо за притежателя си? Ерту протегна ръка към верижката и като изрече някакво заклинание, вдигна пръста си право нагоре.

Дризт потръпна, когато усети как малката фигурка се плъзва изпод дрехата и пада върху гърдите му, открита за очите на демона.

Злата усмивка на Ерту стана още по-широка, той вече нямаше очи, а само две цепки, през които проблясваше злокобен червен пламък.

— Доста необичаен избор за един Елф на мрака — подигравателно просъска той. — Очаквах да видя образа на Лолт, демоничната кралица на твоя народ. Това никак няма да й се понрави!

Изведнъж, като дошли от нищото, в ръцете на звяра се появиха огромен камшик и жесток, назъбен меч.

Дризт трескаво започна да прехвърля най-различни истории в ума си, търсейки някоя лъжа, която да се стори достатъчно убедителна на демона. Елфът тръсна глава — нямаше да лъже! Нямаше да опозори своята богиня!

На сребърната верижка висеше подарък от Риджис, саморъчно издялан от него от костите на една от малкото пъстърви, които полуръстът бе хванал. Дризт бе дълбоко трогнат, когато Риджис му го подари и смяташе, че това бе най-красивата резба, излизала някога изпод ръцете на приятеля му. С изящните си линии и преливащи сенки, това бе истинско произведение на изкуството.

На дългата сребърна верижка висеше бяла глава на еднорог, символът на богинята Миелики.

— Кой си ти, елфе? — с повелителен тон запита Ерту.

Демонът вече знаеше, че ще му се наложи да убие Дризт, но необичайната среща го бе заинтригувала. Мрачен елф, който служеше на Горската богиня? А на всичкото отгоре живее на повърхността! Много Мрачни елфи бе срещал Ерту през живота си, ала никога не бе чул някой от тях да се откаже от жестоките обичаи на народа си. Хладнокръвни убийци — всички до един — които бяха научили дори него, могъщия демон на хаоса, на някоя и друга тънкост в мъченията — това бяха те.

— Аз съм Дризт До’Урден, това е вярно — спокойно отвърна той. — Онзи, който се отрече от дома на Даермон Н’а’сшезбаернон!

Сега, когато бе приел извън всякакво съмнение, че ще му се наложи да се бие с чудовището, елфът вече не изпитваше никакъв страх. Обзе го спокойствието на кален в безброй битки воин, той бе готов да се възползва от всяка възможност, която му се изпречеше.

— Скиталец в служба на Гваерон Уиндстром, слуга на богинята Миелики — рече Дризт и се поклони ниско.

Когато се изправи, в ръцете си държеше двата ятагана.

— Трябва да те спра, изчадие на най-черното зло — заяви той — и да те пратя обратно в нищото на бездънната Бездна! В тази равнина няма място за звяр като теб!

— Безумецо! — изсмя се демонът. — Отказал си се от своя народ и въпреки всичко вярваш, че можеш да ме победиш!

От камъните около Ерту бликна изпепеляващ огън.

— От уважение към расата ти щях да бъда милостив и да те убия бързо, с един удар на оръжието си. Ала гордостта ти заслужава наказание. Ще те накарам да се молиш за собствената си смърт! Ела, опитай прегръдката на моя огън!

Жегата на демонските пламъци почти повали Дризт, ярката им светлина така изгаряше чувствителните му очи, че вече не виждаше противника си, а само неясна, мъглива сянка в дъното на пещерата. Успя да види как от ръката на чудовището се разлива тъмнина и разбра, че Ерту бе вдигнал страховития си меч. Дризт се дръпна, за да избегне жестокия удар, ала демонът внезапно залитна и нададе яростен рев.

Гуенивар се бе вкопчила във вдигнатата му ръка.

Протегнал крайник далеч от тялото си, огромният демон притисна пантерата към скалата, като се опитваше да не й позволи да забие зъбите си в някоя жизненоважна част от тялото му. Впила нокти и зъби в чудовищната ръка, Гуенивар разкъсваше плътта й.

Ерту сви лице от болка, ала реши да се разправи с котката по-късно. Най-важен си оставаше елфът. Демонът нееднократно бе виждал Мрачните да погубват враговете си с безбройни хитрости и магии и знаеше, че трябва да бъде нащрек.

Дългият камшик се уви около краката на Дризт и той, все още замаян от внезапната ярка светлина, която бе поразила очите му, не можа нито да отскочи встрани, нито да отбие удара. Ерту рязко дръпна дръжката на бича си и повали елфа на земята.

Пронизваща болка плъзна по краката на Дризт, а свирепият удар о твърдата скала при падането му, го остави без дъх. Знаеше, че трябва да действа светкавично, но заслепяващата светлина и внезапният удар на демона, го бяха замаяли. Усети, че влачат тялото му, почувства как горещината става все по-силна и по-силна. Успя да привдигне глава и видя, че огънят на чудовището обгръща краката му, все още обвити от жестокия камшик.

— Сега вече с мен е свършено — безстрастно констатира той.

Ала краката му не пламнаха.

Жадуващ да чуе агонизиращите писъци на безпомощната си жертва, Ерту дръпна още по-силно камшика и огънят обгърна цялото тяло на елфа. Въпреки това, Дризт не чувстваше болка, само лека топлина.

И тогава, изсъсквайки за последен път, сякаш и те не разбираха какво става, пламъците потрепнаха и угаснаха.

Никой от двамата противници не знаеше какво се бе случило току-що, но и двамата бяха сигурни, че другият го бе направил.

Ерту светкавично нанесе втори удар. Демонът стовари тежкия си крак върху гърдите на падналия елф и го притисна към твърдия камък. Ятаганът на Дризт отчаяно се впи в чудовищния крак, ала се оказа безсилен срещу съществото от Бездната.

Елфът извади и втория си ятаган, онзи, който бе взел от пещерата на дракона.

С яростен съсък, сякаш леденостудена вода бе заляла буен пламък, острието прониза коляното на демона. Щом докосна плътта на чудовището, дръжката на оръжието се нажежи, опарвайки ръката на елфа. После изведнъж стана леденостудена, сякаш искаше да угаси жарта, която даваше живот на Ерту, със своя мраз. Сега Дризт разбра защо пламъкът на демона не го бе изгорил.

Изумен, демонът нададе агонизиращ вик. Никога досега не му бяха нанасяли такъв удар! Олюлявайки се, чудовището се отдръпна и докато се опитваше да избяга от пронизващата болка, повлече след себе си Дризт, който с всички сили се бе вкопчил в ятагана. Толкова силно се мяташе обезумелият от болката демон, че Гуенивар отхвръкна от ръката му и се строполи върху коравите скали.

Не вярвайки на очите си, Дризт се втренчи в раната на Ерту. От дупката в коляното му излизаше пара, краищата на раната се покриха със скреж.

Ала ударът омаломощи и елфа. В битката си с могъщия демон, ятаганът бе изчерпил силата на Повелителя си, въвличайки го в двубоя с огненото чудовище.

Сега Дризт бе толкова изтощен, че не можеше да стои на краката си. Въпреки това той скочи към врага си, сякаш самият ятаган, жаден за победа, го теглеше напред.

Изходът на пещерата бе твърде тесен. Ерту не можеше нито да излезе навън, нито да избегне удара.

Ятаганът се впи в корема на демона.

Мощният взрив, който избухна, когато острието прониза самата сърцевина на живота на Ерту, изсмука силата на Дризт и го запрати назад. Елфът се строполи върху твърдите скали, неспособен да се изправи, ала напрягайки всичките си сили, той успя да запази съзнание — ужасяващата битка все още бушуваше в другия край на пещерата.

Ерту успя да достигне издатината, зад която се бе скрила по-рано Гуенивар. Залиташе и едва се държеше на краката си, но въпреки това се мъчеше да разпери крилата си. Те обаче безпомощно увисваха всеки път, когато се опиташе да ги повдигне. Ятаганът вече сияеше с бяла светлина, мощта, която се криеше в него, пулсираше в сърцевината му и го тласкаше все по-навътре. Демонът не можеше да издържи болката от допира дори на дръжката му, не можеше даже да го извади от челото си. И така, магическото острие остана в тялото му, гасейки огъня, който бе създадено да потушава.

Ерту разбра, че бе проявил небрежност, прекалено уверен в силите си и в способността си да убие всеки смъртен в двубой. Дори и не беше предположил, че може да се изправи срещу такова оръжие, никога досега не бе чувал за нещо подобно на жестокото острие, което сега изпиваше и последните му сили.

От разпорения му корем излезе пара и обви двамата противници.

— Успя да ме изпратиш отново в Бездната, подли елфе! — изплю се той срещу Дризт.

Слисан, елфът гледаше как бялата светлина на ятагана му става все по-силна, докато мракът на демона намалява с всеки изминал миг.

— Сто години, елфе! — извика Ерту. — Не е кой знае колко за нашите раси!

Парата все така се сгъстяваше, а сянката на чудовището се топеше все по-бързо и по-бързо.

— Сто години, Дризт До’Урден! — долетя гласът на Ерту от много далеч. — Пази се тогава! Ерту няма да бъде много далеч от теб!

Парата се изви във въздуха и изчезна. Последният звук, който Дризт чу, бе изтракването на железния ятаган, когато падна на скалата до него.

26

Правото на победителя

Начело на масата в набързо построената Зала на медовината, Уолфгар се облегна, потропвайки нервно с крак — цялото това бавене, което спазването на всички обичаи предизвикваше, го притесняваше. Чувстваше, че хората му вече трябваше да са потеглили, но именно възстановяването на традиционните ритуали и празненства, го отделяха — и издигаха — над тиранина Хийфстааг в очите на недоверчивите, вечно подозрителни варвари.

В края на краищата, Уолфгар се бе завърнал сред тях след петгодишно отсъствие и бе предизвикал техния крал (на когото се подчиняваха вече години наред) на двубой. Само ден по-късно бе спечелил короната, а още един ден след това върху трона на Лоса се възкачи крал Уолфгар.

Уолфгар бе категоричен, че в неговото царуване — а той бе твърдо решен то да не продължи дълго — нямаше да се използват потисническите методи и заплахите, с които бе изпълнено времето на предшественика му. Смяташе да помоли воините от събралите се племена да го последват в битката. Нямаше да им заповяда да го направят, защото знаеше, че това, което ръководи варварските бойци, е преди всичко гордостта. Лишени от достойнството си, когато Хийфстааг бе отхвърлил независимостта на кралете на отделните племена, в битка воините нямаше да бъдат по-добри от най-обикновени хора. Уолфгар прекрасно знаеше, че за да се надяват на какъвто и да било успех срещу многократно превъзхождащата ги по численост армия на Кесел, варварите трябваше да си възвърнат потъпканата гордост.

Ето защо бе наредил да издигнат Хенгорот, а воините отново — след почти пет години — издигнаха глас в Предизвикателството на песента. Бяха щастливи дни, макар и кратки, на добродушно съперничество между племената, безжалостно потискани досега от безмилостната власт на Хийфстааг.

Решението да издигне Залата на медовината се оказа доста трудно за Уолфгар. Смятайки, че все още има време преди Кесел да нанесе първия си удар, младият крал внимателно бе претеглил ползата, която щеше да има от връщането към традициите на народа си срещу опасността от забавянето, което всичко това щеше да причини. Надяваше се само, че в бъркотията на подготовката за войната, магьосникът няма да забележи отсъствието на Хийфстааг. Ако Кесел обаче имаше и малко мозък, това не бе особено вероятно.

Сега Уолфгар тихо и търпеливо чакаше, виждайки как старият пламък отново се завръща в очите на хората му.

— Като едно време? — обади се седналия до него Ревик.

— А то беше хубаво време!

Доволен, Ревик се облегна на стената на палатката и замълча — новият крал явно искаше да остане насаме с мислите си. А Уолфгар отново зачака, търсейки най-подходящия миг, в който да направи предложението си на хората.

В другия край на шатрата започваше състезание по хвърляне на брадви. Подобно на онова, което бяха направили Хийфстааг и Беорг, когато се съюзиха преди пет години, предизвикателството тук се състоеше в това да се хвърли брадвата от колкото се може по-голямо разстояние и да се забие достатъчно дълбоко в бъчва с медовина, за да пробие в нея дупка. Броят на каните, които успееха да напълнят от дупката, определяше победителя.

Уолфгар най-сетне съзря възможността, която чакаше. Скочи от мястото си и като домакин, поиска правото да хвърля пръв. Мъжът, който бе избран да отсъжда в това състезание, му го даде и поведе новия крал към избраното място, откъдето трябваше да започне хвърлянето.

— Оттук — рече Уолфгар и приготви Щитозъб.

Изумен шепот се разнесе из шатрата. Никой досега не бе използвал чук в подобно състезание, ала никой не се възпротиви, нито помисли да се позове на правилата. Всеки, който бе чул, но не бе видял със собствените си очи, как чукът бе строшил на парчета огромната брадва на Хийфстааг, изгаряше от нетърпение да види на какво е способно прословутото оръжие. Върху стол в другия край на шатрата бе поставено буре с медовина.

— Сложете още едно зад него! — нареди Уолфгар. — И още едно зад него!

Напълно съсредоточен върху онова, което се канеше да направи, Уолфгар не чуваше шепота, който се понесе около него.

Бъчвите бяха готови и тълпата се отдръпна назад, за да не пречи на краля си. Уолфгар стисна Щитозъб и си пое дълбоко въздух, за да се успокои. Невярващи на очите си, варварите с изумление видяха как силата на новия крал сякаш изригна и се предаде на оръжието му, запращайки го с лекота и мощ, които нямаха равни на себе си сред всички воини на тундрата.

Щитозъб прелетя през цялата шатра, премина през първата бъчва, после през втората, през третата и след като отнесе не само тях, а и столовете, на които бяха поставени, проби дупка в стената на Хенгорот и излетя навън. Воините, които бяха най-близо, побързаха да излязат навън, за да проследят полета на невероятното оръжие, но то вече бе изчезнало в нощта. Варварите незабавно се втурнаха да го търсят.

Ала Уолфгар ги спря. Младият крал скочи върху масата и вдигна ръка:

— Чуйте ме, воини на тундрата! — провикна се той.

Бездруго изумени от невиждания подвиг на новия си крал, мнозина от събралите се бойци паднаха на колене, когато Щитозъб внезапно се завърна в ръката му.

— Аз съм Уолфгар, син на Беорнегар и цар на Племето на Лоса! Ала сега се обръщам към вас не като ваш крал, а като ваш брат, отвратен от безчестието, към което Хийфстааг се опита да тласне народа ни!

Подтикван от мисълта, че бе успял да спечели вниманието и уважението им, както и от убеждението, че предположенията му за истинските желания на хората се бе оказало вярно, Уолфгар сграбчи предоставилата му се възможност. Тези хора се молеха да бъдат спасени от тираничната власт на едноокия крал, който замалко не ги бе погубил в последната им война, а сега искаше да ги накара да тръгнат на бой рамо до рамо с гоблини и орки; нуждаеха се от истински герой, който да им помогне да възвърнат изгубената си гордост.

— Аз убих дракона! — продължи той. — С правото на победител, сега аз притежавам съкровището на Смразяващия!

Оживеният шепот, който за пореден път се разнесе из шатрата, го прекъсна — всички говореха за богатството, което вече никой не пазеше. Уолфгар не продължи веднага — нека поговорят още малко, така само щеше да засили интереса им към златото на дракона.

Когато воините най-сетне замълчаха, той продължи:

— Племената на тундрата не се бият заедно с гоблини и великани! — провикна се той и наоколо се разнесоха одобрителни възгласи. — Ние се бием против тях!

Внезапно се възцари тишина. В шатрата се втурна един страж, но не посмя да прекъсне новия крал.

— Утре призори потеглям към Десетте града — обяви Уолфгар. — Ще се бия срещу магьосника Кесел и презрените пълчища, които е измъкнал из най-черните и мръсни дупки на Гръбнака на света!

Никой не отговори. Горещо одобряваха намерението на краля да се бие срещу Кесел, но мисълта да се завърнат в Десетте града и да помогнат на хората, които преди пет години замалко не ги бяха унищожили, никога не им бе минавала през главата.

В този миг се намеси стражът:

— Боя се, че походът Ви ще бъде напразен, млади кралю! — обади се той и Уолфгар го погледна уплашено, досещайки се какви вести му носеше. — В небето на юг вече се издигат огромни стълбове дим!

Уолфгар замълча за миг, опитвайки се да приеме страшната новина. Беше се надявал, че ще има повече време.

— Тогава тръгвам още тази вечер! — провикна се той към изуменото множество. — Елате с мен, приятели, храбри воини на Севера! Аз ще ви поведа по пътя към изгубената ни слава!

Хората мълчаха, несигурни и разкъсвани надве. Уолфгар изигра последния си ход:

— На всеки, който се присъедини към мен, или на семейството му, в случай, че падне убит, обещавам равен дял от съкровището на дракона!

Като снежна буря дошла от бреговете на Морето на неспирния лед, се появи той, пленявайки въображението и сърцето на всеки воин, като обеща да им възвърне богатството и славата от най-добрите им дни.

Още същата нощ, войската на Уолфгар напусна лагера си и полетя като вихър през равнината.

Нито един воин не отказа да се присъедини.

27

Надвиснала гибел

Подпалиха Бремен призори.

Жителите на малкия, зле защитен градец, бяха достатъчно мъдри, за да не останат да се бият, когато първата вълна на чудовищната армия пресече Шаенгарнската река. Първите редици на гоблините бяха посрещнати с изстрели, когато достигнаха брода на реката, ала това бе само символична съпротива, целяща единствено да даде достатъчно време на по-тежките и бавни лодки да излязат от пристанището и да достигнат защитата, която им предлагаше вътрешността на Маер Дуалдон. Тогава стрелците също побягнаха към пристанището и последваха събратята си.

Когато гоблините най-сетне влязоха в града, той бе напълно изоставен. Кипящи от ярост, чудовищата гледаха как лодките се отдалечават на изток, за да се присъединят към корабите на Таргос и Термалайн. Бремен бе твърде отдалечен, за да бъде от полза на Кесел и затова (за разлика от Термалайн, който бе превърнат в лагер за войската му) бе опожарен до основи.

Хората в езерото, последните от многобройните бездомни жертви на безсмислената разруха, която Кесел сееше наоколо, безпомощно гледаха как домовете им рухват и се превръщат в пепел.

От стените на Брин Шандер Касиус и Риджис също гледаха.

— Направи още една грешка — рече Касиус на полуръста.

— Как така?

— Кесел притисна към стената жителите на Таргос и Термалайн, на Каер Кьониг и Каер Диневал, а сега и на Бремен — обясни Касиус. — Сега те вече няма къде да отидат. Единствената им надежда е да го победят!

— Не е кой знае каква надежда — отбеляза Риджис. — Сам видя на какво е способна кулата. А дори и без нея, войската на Кесел може да ни унищожи до крак! Както сам той каза, всички възможни преимущества са у него.

— Може би — съгласи се Касиус. — Магьосникът вярва, че е непобедим, това поне е сигурно. И именно тук, приятелю, се крие грешката му! И най-кроткото животинче ще се бие храбро, когато е притиснато в ъгъла, защото вече няма какво да губи. Бедният човек е много по-опасен от богатия, защото за него животът му вече не означава нищо. А воинът, изгубил дома си и изтласкан в замръзналите степи, когато първите ветрове на зимата вече вият покрай него, е страховит враг!

— Не бой се, малки приятелю — продължи след малко представителят на Брин Шандер. — Когато Съветът се събере тази сутрин, все ще открием начин да се възползваме от слабостта на магьосника.

Риджис кимна — не можеше да оспори логиката в думите на Касиус, а и не му се щеше да разбие оптимизма му. И все пак, като погледна пълчищата гоблини и орки, които заливаха полето отвъд стените на града, полуръстът се почувства обезверен, почти отчаян.

Обърна поглед на север, където прахта над долината на джуджетата най-сетне се бе слегнала. Възвишението на Бруенор вече го нямаше — беше се срутило заедно с останалите скали, когато джуджетата затвориха пещерите си.

— Отвори ми да вляза, Бруенор! — прошепна Риджис. — Моля те, пусни ме вътре!

* * *

По някаква случайност, точно в този миг Бруенор и джуджетата обсъждаха дали да не отворят една врата в тунелите си. Но не, за да пускат някого вътре. Много скоро след пълната им победа над людоедите и гоблините, които бяха погубили на скалите извън мините си, дългобрадите бойци бяха осъзнали, че не могат да стоят със скръстени ръце, докато навън орки, гоблини и още по-ужасни чудовища, унищожават света около тях. Джуджетата изгаряха от нетърпение да нанесат втори удар срещу Кесел. В подземното си убежище те нямаха никаква представа, че Брин Шандер все още се държи и че армията на Кесел вече е превзела всички останали поселища от Десетте града. Ала прекрасно чуваха шума от лагера, който бе издигнат над най-южната част на подземните им жилища.

Бруенор бе един от онези, които дадоха идеята за втора битка. Водеше го най-вече гневът му, предизвикан от надвисналата заплаха да загуби най-близките си приятели от другите раси. Скоро след като гоблините, които бяха успели да се спасят от срутването на тунелите, бяха посечени, водачът на племето от Митрал Хол събра воините си около себе си.

— Изпратете съгледвачи до най-отдалечените краища на тунелите — нареди той. — Открийте къде смятат да спят онез’ псета!

Същата нощ доловиха шума на минаващите чудовища далеч на юг, под полето, което обграждаше Брин Шандер. Трудолюбивите джуджета незабавно се заеха да преустроят тунелите, които отиваха в тази посока. Щом достигнаха земята под мястото, където чудовищата се бяха разположили на лагер, изкопаха десет отделни прохода, които отиваха нагоре и свършваха съвсем близо под повърхността.

В очите им отново запламтя особен пламък — онези искрици, които започват да горят в очите на някое джудже, когато знае, че много скоро под брадвата му ще паднат няколко гоблинови глави. Хитрият план на Бруенор им даваше неограничени възможности за нападения над чудовищата, а опасността за самите тях бе съвсем малка. Само за пет минути можеха да довършат проходите. По-малко от една минута след това, всичките им воини щяха да се озоват сред изпозаспалите чудовища на Кесел.

* * *

Онова, което Касиус бе нарекъл Съвет, всъщност бе по-скоро нещо като среща, на която представителят на Брин Шандер възнамеряваше да им открие първите си планове за разплата. Никой от участниците в това съвещание, дори и Гленсатер, единственият представител освен Касиус, не се възпротиви. Касиус бе изучил всичко, което бе могъл за разположилата се около града войска и за магьосника, обръщайки внимание и на най-незначителните подробности. Беше им обрисувал положението в армията на Кесел, описвайки къде бе най-вероятно съперничеството между различните племена да прерасне в нещо по-сериозно и колко време според него ще е достатъчно, за да могат дрязгите между воините да отслабят силата на цялата войска.

Всички присъстващи се съгласиха, че въпреки всичко крайъгълният камък, от който зависеше целия успех на засадата, бе Кришал Тирит. Страховитото могъщество на кристалната кула щеше да прекърши и най-своеволния орк и да го превърне в покорен роб. Очевидно бе, смяташе Касиус, че най-важното сега е да открият границите, до които се простираше това могъщество.

— Защо иначе Кесел толкова настоява да се предадем незабавно? — обясняваше Касиус. — Би могъл да остави напрежението от неколкодневната обсада да пречупи съпротивата ни!

Всички се съгласиха с логиката в думите на Касиус.

— А може би властта на Кесел над воините му не е толкова силна, колкото си мислим — продължи представителят на Брин Шандер. — Може би магьосникът се бои, че армията му ще се разпадне, ако постои по-дълго.

— Може би — отвърна Гленсатер от Източен пристан. — А може би Акар Кесел просто вижда, че всички преимущества, всичко е на негова страна и като знае, че нямаме друг избор, освен да се предадем, няма закъде да бърза. Може би бъркаш увереността в собствените сили с безпокойство?

За миг Касиус се замисли над думите на Гленсатер.

— Уместна забележка — рече той накрая. — Ала не е от значение за плана ни.

При тези думи Гленсатер и неколцина от останалите наостриха уши.

— Да приемем второто предположение — обясни Касиус. — Ако магьосникът наистина държи войската си в пълно подчинение, то всичко, което бихме могли да предприемем, става безсмислено. Ето защо, трябва да действаме така, сякаш нетърпението на Кесел се дължи на основателно безпокойство. Не смятам, че магьосникът е превъзходен стратег. Потапяйки всичките ни градове в кръв и разруха, той се надяваше да ни уплаши и да ни накара да му се подчиним. Ала в действителност, по този начин само засили решимостта ни да се борим до последен дъх. Отдавнашните вражди между някои от поселищата, неприязън, от която един мъдър пълководец със сигурност би съумял да се възползва, бе заличена от Кесел по най-глупашки начин от безсмислената му жестокост.

По погледите на хората Касиус разбра, че всички са съгласни с него. В този миг представителят на Брин Шандер се опитваше да постигне две неща — да убеди останалите да приемат рискования план, който се канеше да им разкрие, както и да пропъди мрачния им поглед върху положението и да им даде поне мъничко надежда, за която да се заловят.

— Нашите братя са там навън — рече той и описа широка дъга с ръката си. — В Маер Дуалдон и Диншиър са се събрали всички кораби и чакат някакъв знак от Брин Шандер, че ще ги подкрепим. Народът на Дуганова бърлога и Добра медовина също чака този знак край южното езеро. Хората там са въоръжени и прекрасно осъзнават, че ако не успеем да победим, никой от оцелелите няма да има на какво да се надява!

При тези думи Касиус се приведе напред и изгледа поред всички, които бяха насядали около съвещателната маса.

— Няма да имаме домове — мрачно завърши той. — Няма да има надежда за нашите жени. Няма да има надежда за децата ни. Няма да има къде да избягаме.

Касиус продължи да повдига духа на хората по този начин, а скоро към него се присъедини и Гленсатер, който бързо разбра какво целеше приятелят му и горещо одобри намеренията му да. И когато на лицата на почти всички от събралите се първенци на града, изражението на мрачно отчаяние се смени с решимостта на хора, решили да оцелеят на всяка цена, Касиус им изложи дръзкия си план:

— Кесел настоя да му изпратим пратеник — рече той. — И ще си го получи!

— Аз или ти сме най-очевидният избор, струва ми се — намеси се Гленсатер. — Кой от двама ни ще бъде?

Странна усмивка плъзна по устните на Касиус.

— Нито един — отвърна той. — Един от нас щеше да бъде очевидният избор, ако възнамерявахме да се съгласим с исканията на Кесел. Ала имаме и още една възможност…

С тези думи представителят на Брин Шандер обърна поглед към Риджис. Полуръстът притеснено се завъртя на мястото, досещайки се отчасти какво има предвид Касиус.

— Сред нас има някой, който си е спечелел почти легендарна слава със забележителното си умение да убеждава хората в онова, в което иска. Може бе притегателната сила на личността му, ще ни спечели малко време в борбата ни с магьосника.

На Риджис замалко не му прилоша. Често се бе чудил, кога ли рубиненият медальон щеше да му докара неприятности, от които няма да има измъкване.

Няколко чифта очи се насочиха към полуръста, очевидно заинтригувани от възможностите, които предложението на Касиус откриваше. Историите за способностите на Риджис и умението му да убеждава хората в онова, в което искаше да вярват, както и обвиненията, които Кемп му бе отправил по време на последния Съвет, се разказваха из всички градове, украсявани и преувеличавани многократно. Макар да не му бе никак приятно, че тайната му бе разкрита (хората вече рядко го гледаха право в очите), Риджис се бе сдобил и с доста голяма слава. Досега не се бе замислял над лошите страни на това, че хората избягваха погледа му.

— Нека полуръстът, предишният представител на Самотната кория, ни представлява в палата на Акар Кесел — заяви Касиус, макар че почти всички вече се бяха съгласили с предложението му. — Може би малкият ни приятел ще съумее да накара магьосника да осъзнае колко лошо постъпва с нас.

— Грешите! — опита се да протестира Риджис. — Това са само слухове…

— Скромността — прекъсна го Касиус, — е прекрасно качество, добри ми полуръсте! Всички ние, които сме се събрали тук, оценяваме искреността, с която си признаваш съмненията, които изпитваш към собствените си сили и затова още по-високо ценим готовността ти да се възползваш от уменията си срещу Кесел, въпреки тях.

Риджис затвори очи и не отговори — знаеше, че решението ще бъде взето, независимо дали ще отговори или не.

Взеха го и то само с един глас против. Притиснатите до стената хора бяха готови да се вкопчат и в най-малката сламка, която им се предоставеше.

Касиус побърза да закрие съвещанието, убеден, че всички други въпроси — като пренаселеността на града и недостига на храна — можеха да почакат. Ако Риджис се провалеше, всичко друго ставаше без значение.

Риджис не каза нищо. Беше дошъл на съвещанието, само за да подкрепи останалите представители. Когато сядаше на местото си, изобщо не възнамеряваше да участва в обсъжданията. И през ум не му беше минавало, че ще се превърне в най-важният участник в плана им.

Съвещанието приключи. Касиус и Гленсатер си размениха многозначителни погледи, в които проблясваше искрица надежда.

Касиус задържа Риджис след като останалите си тръгнаха. Представителят на Брин Шандер затвори вратата зад последния човек — искаше да поговори насаме с главния участник в плана им.

— Трябваше първо да ме попиташ! — оплака се полуръстът щом всички излязоха от стаята. — Смятам, че и аз би трябвало да имам право на глас в това решение!

Касиус го погледна с мрачно изражение.

— Какво друго ни остава — тъжно попита той. — Така поне им дадохме някаква надежда.

— Надценявате ме! — възропта Риджис.

— Или пък ти се подценяваш — отвърна представителят на Брин Шандер.

Ясно бе, че Касиус няма да се откаже от плана си, ала загрижеността му за жителите на Десетте града и увереността му в силите на полуръста, донякъде поуспокоиха Риджис.

— Можем само да се молим, за доброто и на теб, и на всички нас, че последното е вярното — продължи Касиус и седна на мястото си. — Ала аз наистина вярвам, че съм прав. Вярвам в теб, дори и ти самият да не вярваш в себе си. Прекрасно помня какво направи с Кемп на онзи Съвет преди пет години и все пак разбрах какво точно е станало тогава, едва когато самият Кемп заяви, че си го подмамил да постъпи по този начин. Майсторска работа, Риджис от Самотната кория! И запазена в тайна толкова дълго!

Изчервен, Риджис се съгласи с него.

— А щом можеш да се оправяш с такива твърдоглавци като Кемп Таргоски, Акар Кесел ще бъде лесна плячка за теб!

— Вярно е, че Кесел не притежава особено силен характер — съгласи се полуръстът. — Само че магьосниците умеят да разкриват магиите на другите. А и забравяш демона. Никога не бих посмял да се опитам да заблудя чудовище като него!

— Да се надяваме, че няма да ти се наложи да си имаш работа с него — при споменаването на демона Касиус видимо потръпна. — И все пак наистина вярвам, че трябва да отидеш в кулата и да се опиташ да разубедиш магьосника. Ако по някакъв начин не успеем да възпрем войската му, докато неразбирателството и неприязънта, които царят вътре, не станат наши съюзници, с нас е свършено. Повярвай ми, аз съм твой приятел и никога не бих те помолил да се впуснеш в толкова опасно начинание, ако имаше и най-малката възможност да се спасим по друг начин!

Повдигащият духа оптимизъм, който допреди малко бе запалвал огън в очите на Касиус и в сърцата на останалите мъже, сега отстъпи място на истинска болка и безпомощна жалост към малкия му приятел. Изражението на Касиус трогна Риджис така, както би го трогнала молбата на умиращ от глад човек за къшей хляб.

Риджис наистина съчувстваше на притиснатия до стената представител на Брин Шандер, на чиито плещи тежеше отговорността за живота на хиляди хора. Освен това, не можеше да не се съгласи, че в плана му има логика — това като че ли наистина бе единственият им изход. Кесел не им бе дал никаква възможност да се прегрупират след първото нападение. С опожаряването на Таргос ясно им бе дал да разберат, че с лекота може да стори същото и с Брин Шандер и полуръстът изобщо не се съмняваше, че магьосникът ще изпълни зловещата си заплаха.

Нямаше как, трябваше да приеме отредената му роля — това наистина бе единственият им шанс. Риджис трудно решаваше да направи каквото и да било, но когато най-сетне се съгласеше да предприеме нещо, гледаше да го свърши добре.

— Преди всичко — започна той, — трябва да ти кажа съвсем поверително, че наистина мога да разчитам на магическа помощ.

В очите на Касиус отново заблещука надежда и, нетърпелив да научи повече, той се приведе напред. Риджис вдигна длан.

— Ала трябва да разбереш — продължи той, — че не притежавам силата (както говори мълвата) да променя онова, което се таи в сърцата на хората. Не мога да убедя Кесел да се откаже от чудовищните се намерения, както не мога да накарам Кемп да сключи мир с Термалайн.

Той стана от мекия стол и тръгна напред-назад, скръстил ръце зад гърба си. Притеснен и объркан, Касиус го следеше с поглед, чудейки се какво точно иска да каже приятелят му, като първо признава, а след това отрича да притежава някаква сила.

— Ала понякога — призна Риджис, — успявам да накарам някого да погледне на нещата от друг ъгъл. Точно както направих преди пет години с Кемп — просто успях да го убедя, че ако се присъедини към нас, това само ще го направи още по-уважаван и могъщ. Затова те моля, Касиус, още веднъж да ми кажеш всичко, което успя да научиш за магьосника и войската му. И нека видим дали не ще успеем да открием начин да накараме Кесел да се съмнява в онова, на което сега има най-голямо доверие и на което разчита.

Убедителността на полуръста смая Касиус. Въпреки че дори не го бе погледнал в очите, представителят на Брин Шандер вече започваше да се убеждава, че в историите, които се говореха за Риджис, явно има повече истина, отколкото си мислеше.

— Вече знаем, че Кемп е поел командването на оцелелите от четирите града на Маер Дуалдон — обясни Касиус. — Йенсин Брент и Шермонт са заели позиция в езерото Диншиър и заедно с корабите на Аленото езеро представляват значителна сила. Кемп вече се е заклел да отмъсти на Кесел, а и надали някой от останалите бегълци възнамерява да се предаде или да избяга.

— Къде ли могат да отидат… — промърмори Риджис и жално погледна към Касиус.

Ала Касиус вече не можеше да го успокои. По време на съвещанието, представителят на Брин Шандер изглеждаше решителен и изпълнен с надежда — трябваше да повдигне духа на останалите членове на Съвета и на хората в града. Ала сега не можеше да гледа Риджис в очите и да го залъгва с празни обещания.

Внезапно Гленсатер нахлу в стаята.

— Магьосникът отново е в полето! — извика той. — Настоява да изпратим пратеник… а светлините в кулата отново горят!

Тримата се втурнаха навън. В движение Касиус повтаряше всичко, което знаеше и което можеше да е от полза на полуръста.

Риджис го прекъсна:

— Готов съм — увери той приятеля си. — Не знам дали твоят безумен план има някакъв шанс за успех, ала, кълна ти се, ще направя всичко, което е по силите ми, за да успея да заблудя Кесел.

Вече бяха при портата.

— Планът ми трябва да успее! — отвърна Касиус и го потупа по рамото. — Това е единствената ни възможност!

С тези думи той се накани да си тръгне, но Риджис имаше още един въпрос, който трябваше да получи отговор на всяка цена:

— Ами ако Кесел се окаже прекалено силен за мен? — сериозно попита той. — Какво ще стане, ако измамата ми се провали?

Касиус се огледа наоколо и погледът му обходи хилядите жени и деца, които се криеха от свирепия вятър, сгушени зад стените на града му.

— Ако измамата се провали? — бавно рече той, — ако не успеем да убедим Кесел да не насочва мощта на кулата срещу Брин Шандер…

Касиус спря, сякаш се боеше да чуе думите, които се канеше да произнесе.

— Ако планът ни не успее — задавено продължи той — то лично аз ти нареждам да предадеш града!

С тези думи той се обърна и се отправи към стената, за да види как ще протече срещата, от която зависеше не само неговото бъдеще, но и бъдещето на всички хора, които очакваха от него да ги защити. Риджис не се поколеба дори за миг. Знаеше, че ако постои още малко там, на прага, който го делеше от ужасяващата среща с магьосника, ще се уплаши и ще побегне, търсейки най-дълбоката дупка, където да се скрие. Без дори да се замисли, полуръстът мина през портите на Брин Шандер и смело закрачи надолу по хълма, право към призрака на Кесел, който го очакваше в подножието.

Магьосникът отново се бе появил между двете огледала и сега стоеше там, кръстосал ръце пред гърдите си и нервно потропващ с крак по земята. Зла гримаса разкривяваше лицето му и Риджис внезапно се уплаши, че в пристъп на необуздана ярост, Кесел ще го погуби, преди да е успял да стигне при него. Въпреки това, Риджис не откъсваше очи от него — това бе единственият начин да накара тялото си да продължи да върви. Гнусните тролове го отвращаваха повече от всяко друго нещо, което бе срещал през живота си и трябваше да извика на помощ цялата си воля, за да се доближи до презрените твари. Дори и от върха на хълма усещаше скверната им миризма.

Напрягайки цялата си сила, Риджис успя да стигне до огледалата и се изправи лице в лице със злия магьосник.

Кесел впери поглед в пратеника и дълго го изучава. Със сигурност не бе очаквал, че градът може да бъде представян от полуръст и се зачуди защо Касиус лично не бе дошъл на важната среща.

— Ти ли идваш от името на Брин Шандер и всички негови жители?

Риджис кимна:

— Аз съм Риджис от Самотната кория — отвърна той — приятел на Касиус и доскорошен член на Съвета на Десетте града. Аз бях избран да представлявам народа на Брин Шандер.

Очите на Кесел се присвиха в очакване на пълната победа:

— Предполагам, че ми носиш известието за пълната ви капитулация?

Риджис неспокойно запристъпя от крак на крак и сякаш неволно разклати медальона, който висеше на гърдите му.

— Бих искал да поговорим насаме, могъщи магьоснико, за да обсъдим условията на споразумението.

С широко отворени очи, Кесел отправи поглед към стоящия на стената Касиус.

— Казах „безусловна“! — изкрещя той и светлините на Кришал Тирит започнаха да туптят и да се засилват.

— Сега ще понесете наказанието за дързостта си!

— Почакай! — извика Риджис, опитвайки се отново да привлече вниманието на магьосника. — Има някои неща, които трябва да знаеш, преди да решиш какво ще правиш!

Кесел не обърна никакво внимание на бръщолевенето на полуръста, ала внезапно рубиненият медальон прикова погледа му. Въпреки че бе защитен от разстоянието между тялото му и отражението, което стоеше сега в полето, магьосникът бе запленен от скъпоценния камък.

Въпреки опасността, в която се намираше Риджис, по устните му плъзна усмивка, когато видя, че магьосникът се взира в медальона без да мигне.

— Знам някои неща, които със сигурност ще те заинтригуват — тихо каза полуръстът.

Кесел му даде знак да продължава.

— Не тук — прошепна Риджис. — Твърде много любопитни уши има наоколо, а не всички от събралите се гоблини ще харесат онова, което имам да ти казвам!

За миг Кесел се замисли над думите на Риджис. По някаква причина, която все още не можеше да разбере, магьосникът се чувстваше някак си покорен от дребния пратеник на Брин Шандер.

— Добре, полуръсте! — съгласи се той. — Ще те изслушам.

Избухна ярка светлина, изви се гъст дим и магьосникът изчезна.

Риджис погледна назад, към стените на Брин Шандер и едва забележимо кимна.

По заповед от вътрешността на кулата, която никой друг не можеше да чуе, двамата трола обърнаха огледалата така, че да уловят отражението на полуръста. Отново избухна пронизваща светлина, разнесоха се кълба дим и Риджис също изчезна.

На върха на хълма, изправен върху стената на града си, Касиус кимна в отговор, макар че дребният му приятел вече бе изчезнал. Представителят на Брин Шандер като че ли дишаше по-леко, успокоен донякъде от последния поглед, който му бе хвърлили Риджис и от мисълта, че слънцето вече залязваше, а Брин Шандер все още не бе превзет. А ако бе прав, Кришал Тирит черпеше мощта си от слънцето.

Като че ли планът му им бе спечелил още една нощ.

* * *

Дори и със замъгления си поглед, Дризт разпозна фигурата, която стоеше надвесена над него. Когато дръжката на ятагана го запрати назад, елфът си удари главата в твърдите камъни и Гуенивар — макар също да бе лошо ранена в битката с Ерту — стоя над главата му през дългите часове, докато господарят й лежеше в несвяст.

Дризт седна и се опита да разбере къде точно се намира и какво става. В първия миг му се стори, че се зазорява, но после видя, че бледата светлина идва от запад. Изтощен напълно, след като в битката си с демона ятаганът бе изчерпил всичките му сили, елфът бе лежал в безсъзнание през по-голямата част от деня.

Гуенивар също сякаш всеки миг щеше да припадне. От сблъсъка със стената рамото й бе лошо наранено, а предната й лапа бе жестоко пронизана от демона.

Ала не толкова раните, колкото умората, изцеждаше силите на магическото животно. Останало бе в Материалната равина много повече от обикновено. Връзката между неговата равнина и тази на елфа бе останала непокътната само благодарение на магическата мощ на котката и всеки миг прекаран в чуждия свят, изцеждаше още една капчица от силите й.

Дризт нежно погали вярното животно по силния врат. Прекрасно разбираше каква саможертва прави Гуенивар заради него и повече от всичко му се искаше да може да я освободи и да я остави да се върне в собствената си равнина.

Ала не можеше. Ако котката се върнеше в своя свят сега, щяха да минат часове, докато успее да си възвърне силата, от която се нуждаеше, за да може отново да премине в Материалната равнина. А той се нуждаеше от Гуенивар сега.

— Още мъничко — примоли се той.

Вярното животно легна до него, без изобщо да се възпротиви. Дризт го погледна с очи, пълни с жал и отново го погали по врата — как искаше да го освободи! Ала не можеше.

От думите на Ерту бе разбрал, че вратата на Кришал Тирит бе невидима само за жителите на Материалната равнина.

Нуждаеше се от очите на пантерата.

28

Лъжи

Риджис потърка очи, заслепен от ярката светкавица и когато отново ги отвори, видя, че се бе озовал пред магьосника. Кесел се бе изтегнал върху един кристален трон, небрежно преметнал крака през облегалките за ръцете. Намираха се в квадратна кристална стая, която, макар да изглеждаше гладка като направена от най-крехко стъкло, бе по-здрава от скала. Риджис веднага разбра, че се е озовал във вътрешността на страховитата кула. В стаята имаше десетина изящни огледала със странна форма. Едно от тях, най-голямото и най-богато украсеното, привлече погледа на полуръста — в сърцевината му гореше буен пламък. В първия миг Риджис се огледа в обратната посока, очаквайки да види истинския огън, който се отразяваше в огледалото, но бързо разбра, че пламъците не бяха отражение. Те бяха напълно истински, истински огън, който гореше в едно друго измерение — това на огледалото.

— Добре дошъл в моя дом! — изсмя се магьосникът. — Трябва да се радваш — ти си един от малцината, които са имали щастието да видят великолепието му!

Риджис изпитателно се вгледа в него — защо ли не виждаше онова особено, замаяно изражение, което се появяваше на лицата на хората, когато попаднеха под омайващата власт на рубина?

— Прости изненадата ми, когато се срещнахме долу в полето — продължи Кесел. — Просто не очаквах храбрите воини на Десетте града да накарат един полуръст да им свърши работата!

Магьосникът отново се изсмя и Риджис разбра, че магията, с която бе покорил Кесел отвън, вече не действаше.

Стана му ясно какво се бе случило. Риджис и сам усещаше мощта, която пулсираше в стаята и бе повече от очевидно, че Кесел черпи сили от нея. Навън съзнанието на магьосника бе много податливо за влиянието на камъка, но във вътрешността на кулата, силата му многократно надвишаваше неговата магия.

— Каза, че имаш да ми съобщаваш нещо — в гласа на Кесел внезапно прозвучаха железни нотки. — Говори!

Искам цялата истина… освен ако животът не ти е отмилял и не искаш да умреш от особено жестока смърт!

Риджис заекна, опитвайки се да измисли някаква история. Щом Кесел не бе омагьосан от рубина, коварните лъжи, с които бе възнамерявал да го оплете, нямаше да имат никакво въздействие над него. Дори обратното, сега те можеха да разкрият много от плановете на Касиус.

Кесел се изправи на трона си и като се приведе към полуръста, впи поглед в очите му.

— Говори! — заповяда му той.

Риджис почувства как нечия чужда воля се промъква в мислите му и ги обсебва, принуждавайки го да се подчини на магьосника. Само че тази всепокоряваща сила не идваше от Кесел, сигурен бе Риджис. Сякаш нещо извън съществото на магьосника излъчваше неустоима мощ, навярно скритият под мантията на Кесел предмет, с който пръстите му непрестанно си играеха.

Ала полуръстовете по природа са неподатливи на влиянието на такива магии, а пък Риджис имаше и медальона, затова с негова помощ успя да се пребори с чуждата воля и да се изправи пред магьосника с ясно, непокорено съзнание. Внезапно му хрумна нещо. Достатъчно често бе виждал хората да изпадат под влиянието на медальона му и знаеше как изглеждат, когато волята им отстъпеше място на неговата. Тялото му се попрегърби, сякаш всички тревоги и мисли бяха изтрити с един замах от мозъка му. Празният му поглед се насочи към нещо зад рамото на Кесел. Усети, че очите го заболяват, но устоя на желанието да примига.

— Какво искаш да знаеш? — механично отвърна той.

Кесел се облегна назад, на лицето му се изписа самоуверено превъзходство.

— Обръщай се към мен с „господарю Кесел“ — заповяда той.

— Какво искаш да знаеш, господарю Кесел?

— Отлично — подсмихна се магьосникът. — Признай, че историята, която те изпратиха да ми разкажеш, е пълна лъжа!

Защо не, помисли си Риджис. Когато прибавиш няколко зрънца истина към лъжата, тя става още по-убедителна.

— Така е — отвърна той. — Трябваше да те накарам да повярваш, че най-верните ти съюзници заговорничат срещу теб.

— С каква цел? — продължи да го разпитва Кесел, доволен от силата си. — Жителите на Брин Шандер не може да не знаят, че мога да ги смачкам и без чужда помощ! Този план изобщо не струва!

— Касиус няма намерение да се бие с теб, господарю Кесел — все така монотонно отговори Риджис.

— Защо тогава си тук? Защо Касиус просто не се предаде, както му заповядах?

— Изпратен бях, за да посея съмнения у теб, господарю Кесел — каза полуръстът първото, което му хрумна.

Единствената му цел сега, бе да задържи вниманието на Кесел и да не му позволи да се усъмни в думите му, докато той се опитва да състави нов план за действие.

— Да дам на Касиус малко време, за да успее да измисли как да осъществи онова, което е замислил.

— И какво е замислил? — приведе се напред Кесел.

Риджис замълча, трескаво опитвайки се да измисли някакъв отговор.

— Не можеш да ми се противопоставиш! — провикна се магьосникът. — Силата на волята ми е твърде голяма! Отговори ми или ще изтръгна истината от сърцевината на мозъка ти!

— Да избяга — избъбри Риджис и след като го каза, пред него се разкриха няколко възможности.

Кесел отново се облегна назад.

— Невъзможно! — небрежно рече той. — Армията ми навсякъде е прекалено силна, за да могат някакви си рибари да разкъсат обръча й!

— А може би все пак не е толкова силна, колкото си мислиш, господарю Кесел!

Полуръстът заложи капана си. Вече знаеше какво трябва да направи. В голямата лъжа щеше да скрие по-малка. Идеята страшно му допадаше.

— За какво говориш? — напереното изражение на магьосника, отстъпи място на безпокойство.

— Касиус има съюзници сред твоите редици.

Кесел скочи от трона си, треперещ от ярост. Риджис се възхити колко лесно бе успял да заблуди магьосника с изпълнението си. За миг дори се зачуди дали някои от собствените му жертви не бяха изигравали него самия по същия начин, ала остави тази обезпокояваща мисъл настрани — това можеше да почака по-спокойни времена.

— Орките живеят между хората на Десетте града вече доста време — продължи Риджис. — Едно племе дори поддържа търговски връзки с рибарите. Бойците от това племе също откликнаха на повика ти, ала все още са верни — ако някой от тяхната раса изобщо може да бъде истински верен комуто и да било — на Касиус. Още в деня, в който армията ти обгради Брин Шандер, от града излязоха оркски съгледвачи и се свързаха с главатаря на това племе.

Кесел приглади косата си и нервно прекара длан през лицето си. Възможно ли бе непобедимата му наглед армия да има слаби брънки?

Не! Никой не би се осмелил да се противопостави на Акар Кесел!

И все пак, ако част от воините му наистина заговорничеха срещу него — ако всички те заговорничеха срещу него — дали щеше да разбере? А и къде ли беше Ерту? Можеше ли демонът да стои зад всичко това?

— Кое племе? — тихо попита той, а надменните нотки в гласа му вече бяха изчезнали — думите на полуръста бяха разклатили самоувереността му.

Риджис не се поколеба и за миг:

— Онези, които изпрати да сринат Бремен, господарю Кесел — отвърна той и със задоволство видя как очите на магьосника се разшириха от изненада и ужас. — Моята задача бе само да ти попреча да предприемеш нещо срещу Брин Шандер преди да е паднала тази нощ. Утре призори Змийското племе ще се върне, уж за да заеме позицията си в обсадата на града. В действителност възнамеряват да отворят пролука в западния ти фланг, за да може Касиус да поведе хората към откритата тундра. Единствената им надежда е, че с безпорядъка, който ще причинят сред редиците ти, Змийските воини ще им осигурят достатъчна преднина и тогава ще ти се наложи да ги преследваш чак до Лускан!

Много слабости имаше този план, ала хората от Десетте града бяха изпаднали в безнадеждно положение и като че ли не им оставаше нищо друго, освен да поемат огромния риск. Кесел стовари юмрук върху трона си.

— Глупци! — изрева той.

Поуспокоен, Риджис си пое дъх. Кесел му бе повярвал.

— Ерту! — изкрещя магьосникът, без да знае, че демонът е прогонен от Материалната равнина.

Отговор не дойде.

— О, проклет да си, демоне! — изруга Кесел. — Никога не мога да те намеря, когато ми трябваш.

Внезапно той се обърна към Риджис:

— Ти чакай тук! Пак ще говорим — още много искам да знам! — Кесел вече едва сдържаше гнева си. — Ала първо ще си поговоря с някои от моите пълководци. Ще покажа на Змийското племе какво се случва с онези, които се осмелят да ми се противопоставят!

Според Касиус, Змийските воини бяха най-силните и фанатично предани поддръжници на Кесел.

Лъжа в лъжата.

* * *

По-късно същата вечер, хората от лодките на Маер Дуалдон притеснено видяха как от войската на Кесел се отдели група гоблини и се отправи към Бремен.

— Странно — обърна се Кемп към представителите на Самотната кория и Бремен, които стояха до него на палубата на флагманския кораб на Таргос.

Всички жители на четирите града бяха в езерото.

След първите няколко стрели, които трябваше да дадат възможност на лодките да напуснат пристанището, чудовищата не бяха срещнали никаква съпротива. А и Брин Шандер все още не бе превзет. Защо тогава магьосникът изпращаше нов отряд толкова надалеч?

— Не мога да го разбера — обади се Малдун. — Или Кесел е толкова мъдър, че не можем да проумеем действията му, или допуска крещящи грешки в тактиката си.

— Да се надяваме, че е второто — рече Кемп, — защото иначе ще бъдем безсилни да направим каквото и да било.

И те продължиха да разполагат воините си така, че да бъдат готови за удар, когато настъпеше подходящия момент. Жените и децата — подобно на приготовленията, които бяха направили рибарите и от другите две езера — бяха изпратени с останалите лодки към все още непревзетите пристанища на Самотната кория.

От стената на Брин Шандер Касиус и Гленсатер също наблюдаваха действията на кеселовите воини. Те обаче много по-добре разбираха какво става.

— Майсторски свършена работа, приятелю! — прошепна Касиус, сякаш нощният вятър можеше да отнесе думите му на полуръста.

Гленсатер се усмихна и сложи ръка върху рамото на Касиус.

— Ще ида да съобщя на воините — рече той. — Може да дойде време да се впуснем в бой и трябва да сме готови!

Касиус стисна ръката на Гленсатер и кимна. Докато говорителят на Източен пристан се отдалечаваше, Касиус се облегна на стената и отправи поглед към потъмнялата сега Кришал Тирит.

— Това време ще дойде! — убедено рече той.

* * *

От високото си място в Грамадата на Келвин, Дризт До’Урден също видя неочаквания поход на гоблиновия отряд към Бремен. Той току-що бе приключил с приготовленията за опасното си нападение срещу Кришал Тирит, когато внезапно съзря светлинките от десетки факли да се отправят на запад. Известно време Дризт наблюдава движението на гоблините, опитвайки се да разбере какво бе накарало Кесел да изпрати още един отряд към Бремен.

Не видя нищо, което да му подскаже какво става, а нощта напредваше и трябваше да се бърза. Не бе сигурен дали промяната в тактиката на Кесел щеше да му бъде от полза, като разреди редиците на воините в лагера или ще му попречи, като повиши бдителността на останалите чудовища. Едно обаче бе сигурно — хората от Брин Шандер нямаха време за губене. Елфът на мрака пое надолу по планинската пътека и Гуенивар безшумно го последва.

Двамата бързо се спуснаха от планината и навлязоха в Бременския проход. В трескавата бързина, с която се движеше, Дризт нямаше време да се оглежда наоколо — но ако само бе долепил ухо до земята щеше да чуе далечния тътен на още една армия, която се приближаваше към полето около Брин Шандер.

Ала цялото му внимание бе отправено на юг, към очакващия го мрак на Кришал Тирит. Носеше само онова, без което нямаше да може да се справи с начинанието, с което се беше нагърбил. У него бяха оръжията му — двата ятагана висяха на кръста му, в колана си бе втъкнал една кама, а двата ножа бе скрил в ботушите си. Талисманът с лика на богинята, както и кесийката със злато, висяха на гърдите му, заедно с малката торбичка с брашно, останала от битката в пещерата на вербезите — спомен за дръзките приключения, в които се бе впускал с Уолфгар. Всичко останало (раница, въже, кожените манерки и още много жизненоважни за оцеляването му в суровата тундра неща) Дризт остави в малката пещера, където се би с Ерту.

Когато навлезе в източните покрайнини на Термалайн, Дризт чу пиянските викове на пируващите гоблини.

— Нападнете ги сега, моряци на Маер Дуалдон — прошепна елфът, макар да знаеше, че всъщност бе много по-добре, че лодките си стоят в езерото.

Дори и да успееха да се промъкнат безшумно в града и да нанесат светкавичен удар на нищо неподозиращите чудовища, рибарите не можеха да си позволят загубите, които неминуемо щяха да понесат. Това можеше да почака, сега му предстоеше по-важна битка.

Най-сетне Дризт и Гуенивар достигнаха основния лагер на кеселовите войски. Сега там всичко бе тихо и елфът се успокои, че изпращането на нов отряд към Бремен не бе предизвикало особена суматоха сред останалите гоблини. Облегнат на копието си, един орк стоеше на стража и вяло се взираше в пустите земи, които се простираха пред него. Дори да бе нащрек, той нямаше да успее да забележи двете фигури, които се промъкваха към него — по-черни от самата нощ, елфът и пантерата сякаш се загръщаха с нейния мрак.

— Обади се! — чу се глас от вътрешността на лагера.

— Чисто е! — отвърна стражът.

Дризт изчака докато проверката, която сега се чуваше и от други места, свърши и като нареди на Гуенивар да стои зад него, безшумно се прокрадна към пазача.

Умореният орк дори не чу изсвистяването на камата, която летеше към него.

С един скок Дризт стигна до падащото тяло, извади оръжието си от гърлото му и предпазливо, внимавайки да не вдигне никакъв шум, го пусна на земята. Елфът и пантерата две невидими, но смъртоносни сенки — продължиха необезпокоявано напред.

От северната страна на лагера беше поставена стража и след като успяха да я пробият, Дризт и Гуенивар с лекота се запромъкваха между заспалите воини на Кесел. Елфът можеше да убие десетина орки и гоблини и дори един вербег, макар че тишината, която щеше да настъпи, след като гръмовното му хъркане внезапно престане, може би щеше да предизвика подозренията на другарите му. Ала сега нямаше време за губене. Всеки изминал миг изпиваше силите на Гуенивар, в небето на изток се появиха първите признаци, вещаещи идването на още един враг — издайническата зора.

Досега всичко вървеше прекрасно и Дризт усети как го изпълва надежда, че начинанието му може и да се увенчае с успех. Ала в мига, в който достигна Кришал Тирит, елфът с ужас видя, че кулата бе обградена от въоръжени до зъби людоеди, край които нямаше как да се промъкне.

Дризт приклекна до пантерата и се замисли какво да прави сега. Ако искаха да избягат от лагера, преди първите слънчеви лъчи да разкрият присъствието им, щеше да им се наложи да изминат целия път, по който бяха дошли дотук. Той силно се съмняваше, че в ужасното състояние, в което се намира сега, Гуенивар ще успее да направи и няколко крачки. Ала ако продължаха напред, щеше да им се наложи да се изправят срещу група людоеди — неравна битка, която не можеха да спечелят. Този път като че ли наистина нямаше изход.

Ала точно в този миг в североизточната част на лагера избухна шум и суматохата даде възможност на елфа и котката да се промъкнат напред. В далечината се чуха силни викове и людоедите се отдалечиха от поста си, любопитни да видят какво става. В първия миг Дризт реши, че бяха открили тялото на убития от него орк, ала скоро разбра, че шумът идва от изток.

Внезапно в сумрака, предхождащ розовата зора, се разнесе звън на мечове. Избухнала бе битка. Враждуващи племена, помисли си Дризт, макар че биещите се, се намираха на твърде голямо разстояние от него и не можа да ги различи.

Не че чак толкова държеше да знае. Недисциплинираните людоеди направиха още няколко крачки. В този миг Гуенивар съзря вратата. Двамата не се поколебаха и за миг.

Людоедите дори и не забелязаха двете сенки, които се прокраднаха зад гърба им и влязоха в Кришал Тирит.

* * *

Когато влезе в кулата, Дризт усети странно чувство, някакво жужащо туптене, сякаш бе влязъл в утробата на живо същество. Ала елфът не спря, а продължи напред, през тъмния коридор, който водеше до първото ниво на кулата, възхищавайки се на странния кристал, от който бе направено всичко наоколо.

Озова се в квадратна зала, която се намираше в дъното на голямо, четиристайно помещение. Това бе мястото, където Кесел често се срещаше със своите пълководци, там, където приемаше почти всички, с изключение на най-висшите си генерали.

Дризт предпазливо се огледа наоколо в тъмната стая и в черните сенки, които се таяха из ъглите. Не усети никакво движение, ала инстинктивно разбра, че не бе сам. Гуенивар усещаше същото — козината на гърба й настръхна, а от гърлото й се разнесе заплашително ръмжене.

За Кесел тази стая бе нещо като буфер между него и паплачта от външния свят. Това бе единствената стая в кулата, в която магьосникът почти не влизаше. Тук живееха троловете му.

29

Други възможности

Джуджетата от Митрал Хол завършиха първия от тайните си изходи малко след залез-слънце. Бруенор бе първият, който се изкачи до върха на стълбата и надникна изпод изкопаните чимове — навън чудовищата се готвеха за сън. Толкова опитни бяха джуджетата, че бяха успели да изкопаят проход, излизащ сред голяма група гоблини и людоеди, без чудовищата да заподозрат каквото и да било.

Когато слезе при очакващите го долу джуджета, на лицето на Бруенор грееше широка усмивка.

— Довършете останалите девет! — нареди той и заедно с Кати-Бри се отправи към вътрешността на мините.

— Тази нощ момчетата на Кесел ще спят по-дълбоко, отколкото са очаквали! — добави той и потупа висящата на кръста му брадва.

— Какво ще правя аз в предстоящата битка? — попита Кати-Бри, когато двамата с Бруенор останаха сами.

— Ти ще дръпнеш лостовете, за да срутиш тунелите, ако някоя от онез’ свине успее да слезе тук — отвърна джуджето.

— Ами ако всички паднете убити? Какво ще стане с мен, ако остана погребана съвсем сама тук долу?

Бруенор поглади рижата си брада. Май не се бе замислял за това. Досега бе живял с мисълта, че Кати-Бри ще бъде в безопасност зад стените на срутените тунели, дори ако той и останалите джуджета бъдеха убити. Само че как щеше да живее тук долу сам-самичка? Каква цена щеше да й се наложи да плати, за да спаси живота си?

— Искаш ли да дойдеш и да се биеш с нас? — попита той. — Бива си те с меча, а и аз ще бъда до теб!

Кати-Бри се замисли за миг.

— Ще остана при лоста — реши тя. — Горе ще си имаш достатъчно грижи и без мен. А и някой наистина трябва да остане тук и да срути тунелите. Не можем да позволим на гнусните чудовища да осквернят подземния ни град и да го превърнат в свой дом!

— Освен това — додаде тя с усмивка, — беше много глупаво да се тревожа. Сигурна съм, че ще се върнеш при мен, Бруенор. Никога не сте ме изоставяли, нито ти, нито останалите джуджета.

И като целуна джуджето по челото, момичето се затича напред.

Бруенор я проследи с поглед и се усмихна:

— Смело момиче си ти, Кати-Бри!

Няколко часа по-късно тунелите бяха готови. Изходите до повърхността бяха изкопани, в тунелите около тях бяха поставени устройства, които да ги срутят, ако се наложеше да прикрият отстъплението си или да смачкат гоблините, които успееха да се вмъкнат вътре. С почернени със сажди лица и покрили оръжията и щитовете си с тъмни дрехи, всички джуджета стояха до проходите. Бруенор се качи пръв, за да разузнае какво е положението в лагера на чудовищата. Надникна навън и по лицето му плъзна широка усмивка — навсякъде около него людоедите и гоблините спяха дълбоко.

Точно когато Бруенор се канеше да даде знак на другарите си да тръгват в лагера внезапно настана суматоха. Джуджето остана на върха на прохода, макар и скрито под един голям чим (толкова добре, че един гоблин го настъпи по главата, когато минаваше отгоре), опитвайки се да разбере какво става. Из лагера се чуваха резки заповеди, разнесе се звън на оръжие.

Сред шумотевицата все по-често долитаха думите „Змийското племе“ и „изтребени“. Макар никога досега да не бе чувал това име, Бруенор веднага разбра, че става дума за някое оркско племе, което очевидно бе избито.

— А, значи са започнали да се избиват помежду си? — прошепна джуджето и тихичко се разсмя.

Ясно бе, че тяхното нападение щеше да почака и Бруенор се спусна долу.

Само че джуджетата, разочаровани от забавянето, не се разотидоха. Решени, че работата, която бяха предвидили за тази нощ, трябва да се свърши, те търпеливо зачакаха.

Полунощ отмина, а от лагера над тях все така долиташе шум. Ала дългото чакане ни най-малко не намали решимостта на джуджетата да се разправят с чудовищата, които се бяха разположили над главите им. Тъкмо обратното, забавянето само изостряше жаждата им за разправа с презрените воини на Кесел и разгаряше жаждата им за гоблинова кръв. Освен бойци, джуджетата бяха и ковачи, майстори, които можеха да прекарат часове наред, работейки върху една-единствена люспица от драконова статуя. Знаеха как да чакат.

Най-сетне всичко утихна и Бруенор отново се изкачи до изхода. Още преди да подаде глава навън, той чу успокояващия звук на дълбоко дишане и шумно хъркане.

Без да се бавят повече, джуджетата изскочиха от дупките и се заеха за работа. Да бъдат убийци не им харесваше — много повече предпочитаха да се бият с враговете си в честен двубой — ала прекрасно разбираха, че сега нямат друг избор, освен това, животът на тези скверни твари нямаше никаква стойност за тях.

Около тях ставаше все по-тихо, докато все повече чудовища заспиваха вечния си сън. Джуджетата гледаха първо да убият колкото се може повече людоеди, в случай, че бъдеха разкрити преди да успеят да причинят големи загуби сред редиците на противниците си. Оказа се, че този план не е бил необходим и мина дълго време, преди някой да ги забележи.

Когато стражите най-сетне усетиха какво става в лагера, земята наоколо вече бе напоена с кръвта на повече от хиляда от робите на магьосника. В лагера се надигнаха крясъци, ала Бруенор не заповяда да се оттеглят.

— Съберете се! — нареди той. — Обкръжете тунелите!

Джуджето прекрасно знаеше, че първото нападение на разярените чудовища ще бъде неорганизирано и зле подготвено.

Застанали плътно едно до друго, джуджетата заеха защитна позиция и с лекота посичаха връхлитащите гоблини. Брадвата на Бруенор се покри с резки дълго преди някой да успее дори да замахне срещу него.

След известно време обаче, нападенията на кеселовите бойци като че ли станаха по-добре организирани. Вече връхлитаха противниците си не безразборно, а на малки групички. Освен това чудовищата ставаха все по-многобройни — шумът разбуждаше все повече и повече воини — и започнаха сериозно да притискат джуджетата. Тогава откъм полето се зададе група людоеди, част от охраната на Кришал Тирит.

Джуджетата, които трябваше първи да се изтеглят — опитните миньори, които щяха да проверят устройствата за срутването на тунелите, преди да дръпнат лостовете — вече бяха на най-горните стъпала на стълбите, водещи надолу под земята. Бягството към мините им беше изключително деликатна задача и бързината, с която успееха да се изтеглят, щеше да реши изхода от начинанието.

Внезапно Бруенор нареди на миньорите да излязат от проходите и бързо строи воините около себе си, готови за бой.

Вятърът току-що бе донесъл до него първите ноти на една древна песен, която само преди няколко години щеше да го изпълни с ужас. Сега обаче тя носеше само надежда.

Бруенор съвсем ясно различи гласа, който се издигаше най-силно във въздуха, изричайки думите, призоваващи воините му към победа.

* * *

На пода тупна отрязаната ръка на още едно скверно чудовище — поредната жертва на свистящите ятагани на Дризт.

Ала свирепите тролове ставаха все повече и повече. Ужасната им воня, която не можеше да скрие нищо, много лесно би издала присъствието им на Дризт, ала когато прекрачи прага на помещението, чудовищата не бяха там. Когато елфът влезе навътре, заклинанието, с което Кесел бе защитил залата, внезапно потопи цялата стая в ярка магическа светлина и предупреди троловете, които светкавично минаха през магическите огледала, разпръснати наоколо.

Дризт успя да убие едно от чудовищата, но сега по-важно бе да избяга, а не да се бие с тях — дошъл бе за по-едра плячка. На мястото на убития от него трол изникнаха още петима — дори и такъв опитен боец като елфа не можеше да направи кой знае какво срещу толкова много чудовища наведнъж. Внезапно, отсечената глава на трола, когото Дризт току-що бе убил, се затъркаля към него, опитвайки се да го събори на земята.

В същия миг, нечия ръка с дълги, грабливи нокти се вкопчи в глезена му. И без да поглежда, Дризт знаеше — това бе ръката на чудовището, което току-що бе посякъл.

Ужасен, той изрита отвратителния крайник надалеч и се втурна към виещата се стълба, която водеше към второто ниво на кулата. Както й бе наредил, Гуенивар вече бе докуцукала дотам и го чакаше на върха.

Дризт ясно чуваше тежките стъпки на скверните си преследвачи, както и драскането на мръсните нокти на отрязаната ръка, която също се катереше по стълбите след него. Без да поглежда назад, Дризт се затича нагоре, надявайки се, че бързината и ловкостта му ще му дадат достатъчно преднина, за да успее да открие път за бягство.

Защото горе нямаше врата.

Откритата площадка на върха на стълбата бе правоъгълна и широка едва няколко метра. Единствената й стена бе гладко, кристално огледало, което се издигаше срещу последното стъпало и се простираше от единия й край до другия. Елфът се надяваше, че когато достигне площадката, ще успее да разбере как се отваря тази необичайна врата, ако огледалото изобщо бе врата.

Ала това нямаше да бъде никак лесно.

В огледалото с кристална яснота се отразяваше изкусната бродерия, която висеше на стената на стаята отсреща, но повърхността му бе съвършено гладка, без никакви пукнатини или нещо друго, което би могло да се окаже дръжка на скрита врата. Дризт прибра оръжията си в ножниците им и прокара пръсти по гладкото стъкло, опитвайки се да открие някаква издатина, останала скрита за острия му поглед. Ръката му срещна само хладното, гладко стъкло.

Троловете вече бяха в подножието на стълбата.

Дризт трескаво се мъчеше да премине през кристалното огледало, изричайки всички заклинания за отваряне на скрити врати, които знаеше, ала стената не помръдваше.

Първият от троловете достигна средата на стълбата.

— Трябва да има някакъв ключ към тази загадка! — изстена Дризт. — Магьосниците обичат такива предизвикателства, просто не могат да им устоят!

Единственото, което можеше да му даде някакъв отговор, бе отражението на бродерията. Дризт се вгледа в изкусните плетеници и образи, мъчейки се да открие сред хилядите фигури нещо, което да му подскаже как да се спаси.

Обгърна го задушаващата смрад на троловете, усещаше тежкото им дишане зад гърба си.

Трябваше да потисне отвращението си и да се съсредоточи върху изкусно преплетените бродерии.

Внезапно някакви думи привлякоха погледа му — в горния край на огледалото между образите се виеха няколко стиха. За разлика от избледнелите от времето фигури, думите грееха с ярки цветове, сякаш току-що бяха вплетени в бродерията. Може би бяха дело на Кесел?

„Ела, ако искаш

при нас поседни,

но входа ти първо открий.

Той вижда се, без да се вижда,

и беше, без да е бил.

И с брава, която не можеш

да хванеш с голи ръце.“

Един от стиховете веднага привлече вниманието на елфа. В далечните дни на детството си, неведнъж бе чувал стихчето „той беше, без да е бил“. То се отнасяше до Ургута Форка, зловещ демон, изпратил преди много векове, когато прадедите на Дризт още живееха на повърхността, черна чума, която бе взела стотици хиляди жертви. Елфите на светлината и досега отричаха съществуването на Ургута Форка и обвиняваха Елфите на мрака за избухването на заразата. Ала Мрачните знаеха каква бе истината. Нещо у тях се бе оказало по-силно от чумата и от демона, който я бе създал и когато те разбраха колко пагубна бе заразата за враговете им, не се поколебаха и за миг се съюзиха с Ургута Форка. Ето как подозренията на Светлите се превърнаха в истина.

Така че това стихче всъщност бе част от една по-дълга история, с него Мрачните се подиграваха на омразните си роднини от повърхността, които бяха загубили хиляди близки от ръката на враг, чието съществуване никога не признаха.

Гатанката щеше да се окаже неразгадаема за всеки, който не знаеше историята за Ургута Форка. Дризт неочаквано бе получил огромно предимство. Очите му бързо обходиха стената, търсейки нещо, което да е свързано с демона и веднага го съзряха: в другия край на огледалото, на височината на кръста му, Дризт видя образа на самия Ургута. Изкусно вплетен в бродерията, демонът бе изобразен в цялото си ужасяващо великолепие: стиснал черен жезъл — неговия символ — чудовището разбиваше главата на един елф. Дризт и преди бе виждал същото изображение и не забеляза нищо необичайно или не намясто в него.

Само няколко стъпала деляха троловете от жертвата им. Време за губене нямаше. Дризт се обърна към бродерията, която висеше на отсрещната стена и се вгледа във фигурата на демона, търсейки някакво несъответствие между нея и отражението. Откри го още в мига, в който погледна стената. Там Ургута поваляше елфа с юмрука си, в ръката му нямаше никакъв жезъл!

— Той вижда се, без да се вижда! — промърмори той.

Елфът трескаво се обърна към огледалото и протегна ръка към оръжието на демона, но срещна само гладък кристал. Замалко не извика от разочарование.

Ала опитът му го бе научил на търпение и той бързо възвърна хладнокръвието си. Отдръпна ръката си от огледалото и се опита да застане така, че отражението му да бъде на същото дълбочина, на която смяташе, че бе и жезълът. После бавно сключи пръсти и с нарастваща възбуда видя как образът му в огледалото хваща черния жезъл.

Предпазливо повдигна ръка.

Тънка пукнатина плъзна по кристалната повърхност на огледалото.

Първият трол достигна площадката, ала там вече нямаше никой.

От другата страна на огледалото елфът плътно затвори кристалната врата, облегна се на нея и въздъхна с облекчение. Пред себе си видя тънеща в сумрак стълба, която стигаше до второто ниво на кулата. На върха й нямаше врата, а само тънка завеса, зад която прозираше оранжевата светлина на свещи. От вътрешността на стаята се носеше тих смях.

Елфът и пантерата безшумно се изкачиха по стълбата и предпазливо надникнаха в стаята. Бяха се озовали в покоите на Кесел.

Помещението тънеше в мека приглушена светлина. Подът бе покрит с възглавници, част от стаята бе отделена с плътни завеси. Наложниците, лишените от собствена воля играчки на Кесел, седяха на пода и се смееха като малки деца, погълнати от необичайно забавна игра. Дризт не вярваше, че ще го видят, но дори и да го забележеха, нямаше от какво да се притеснява. Още щом ги видя, елфът разбра, че тези нещастни, пречупени създания не бяха в състояние да му сторят нищо.

Все пак трябваше да бъде нащрек, особено за опасността, която може би го дебнеше зад дебелите завеси. Кесел надали би сложил стражи там, още по-малко пък непредвидимите в свирепостта си тролове, но сега не можеше да си позволи и най-малката грешка.

Следван плътно от Гуенивар, Дризт се запромъква през тъмните ъгли на стаята и когато двамата най-сетне изкачиха и последната стълба и застанаха на площадката пред вратата към третото ниво на Кришал Тирит, Дризт въздъхна с облекчение.

Внезапно в ушите му зазвънтя онова жужене, което бе чул, когато влезе в кулата. Сега звукът ставаше все по-силен, сякаш черпеше сили от самите стени на кристалната кула. Дризт се огледа наоколо, опитвайки се да открие откъде идва той.

Малките звънчета, които висяха от тавана, зазвънтяха зловещо, пламъкът на закачените на стените факли затрептя.

Тогава Дризт разбра.

Кулата се събуждаше за живот. Земята отвън все още тънеше в мрак, ала първите лъчи на зората вече огряваха високия връх на Кришал Тирит.

Внезапно, вратата пред него се отвори и Дризт видя тронната зала на Кесел.

— Добра работа! — изсмя се магьосникът.

Застанал насред стаята, той държеше незапалена свещ в ръката си и гледаше право в елфа. До него, с празно изражение на лицето, покорно стоеше Риджис.

— Заповядай, влез! — с подигравателна любезност продължи Кесел. — Не се притеснявай за троловете, чиито рани бързо ще се оправят.

И като отметна глава назад, магьосникът избухна в буен смях.

Дризт се почувства като пълен глупак — след всичките опасности, през които бе преминал и цялото това промъкване, не бе постигнал нищо повече, освен да развесели Кесел! Елфът сложи ръце върху дръжките на ятаганите си и пристъпи в стаята.

Гуенивар остана скрита в сенките зад вратата, отчасти защото магьосникът с нищо не показа, че я е видял, отчасти, защото бе прекалено изтощена, за да върви.

Дризт спря пред трона на Кесел и се поклони ниско. Гледката на Риджис в тронната зала на магьосника силно го разтревожи, но той успя да скрие изненадата си и се престори, че не го познава. Риджис също с нищо не показваше, че знае кой стои пред него, макар че елфът не бе съвсем сигурен дали това се дължеше на съзнателно усилие на полуръста или волята му вече бе покорена от Кесел.

— Добра среща, Акар Кесел! — обърна се той към магьосника, с разваления говор на подземните жители, сякаш езика на обитателите на повърхността му беше чужд.

Защо да не опиташе същата тактика, която бе използвал и с Ерту?

— Идвам от името на моя народ, за да обсъдим общите ни интереси.

Кесел силно се изсмя.

— Нима? — по устните му плъзна широка усмивка, която бързо отстъпи място на злобно смръщване, очите му заплашително се свиха. — Познавам те, елфе! Няма човек, живял в Десетте града, който да не е чувал името на Дризт До’Урден, било в някоя история, или в някоя подигравка! Така че не си прави труда да ме лъжеш!

— Извини ме, могъщи магьоснико! — спокойно рече Дризт, отказвайки се от плана си. — По всичко личи, че си по-мъдър от демона си.

Самоувереното изражение бързо изчезна от лицето на Кесел, който вече се чудеше защо Ерту не отговаря на призивите му. Когато отново погледна към Дризт, в очите му се четеше уважение. Нима този елф съвсем сам бе победил могъщия демон?

— Позволи ми да започна отново — рече Дризт и се поклони ниско. — Добра среща, Акар Кесел. Аз съм Дризт До’Урден, скиталец от Гваерон Уиндстром, закрилник на Долината на мразовития вятър. Тук съм, за да те погубя.

В същия миг ятаганите излетяха от ножниците си.

Ала Кесел бе готов. Свещта, която държеше в ръка, внезапно пламна. Многобройните огледала и кристални сфери, разпръснати из цялата стая, уловиха яркия пламък и го пречупиха в безброй пронизващи лъчи, които бързо се сляха и обгърнаха елфа. Никой от тях не го докосваше, ала Дризт съвсем ясно усещаше силата им и не посмя да ги пресече.

Ниското, туптящо жужене ставаше все по-силно, докато слънцето се издигаше все по-високо в небето навън. Някои от стените, които в полумрака изглеждаха като обикновени огледала, се оказаха прозорци и сега в стаята нахлу светлина.

— Нима наистина мислеше, че можеш просто да влезеш тук и да ме убиеш? — невярващо попита магьосникът. — Та аз съм Акар Кесел, глупако! Тиранинът на Долината на мразовития вятър! Аз командвам най-голямата войска, която някога е крачела из замръзналите степи на тези забравени от всички земи!

И като махна с ръка към едно от магическите огледала, Кесел се провикна:

— Виж моите воини!

В сърцевината на кристалната повърхност Дризт видя част от огромния лагер, който заобикаляше кулата и чу виковете на чудовищните бойци, които се събуждаха от първите слънчеви лъчи.

Внезапно откъм полето долетя предсмъртен вик. Дризт и Кесел незабавно наостриха уши и съвсем ясно доловиха звън на оръжие — в някоя част от лагера, която не се виждаше в огледалото, се водеше битка. Дризт любопитно погледна Кесел, чудейки се дали знае какво става в северната част на лагера му.

Магьосникът отвърна на неизречения въпрос на елфа с ново махване на ръката. Образът в огледалото избледня и отстъпи място на нова картина, този път от друга част на полето. Сега вече звукът от битката изпълни цялата стая. Мъглата в огледалото се избистри и Дризт ясно видя Бруенор и неговите воини. Опрели гръб в гръб, джуджетата се биеха сред море от гоблини, а земята около тях бе осеяна с труповете на орки и людоеди.

— Виждаш ли колко нелепо е да се опитваш да ми се противопоставяш? — изсмя се Кесел.

— На мен ми се струва, че джуджетата се справят прекрасно.

— Глупости! — изкрещя магьосникът и отново махна с ръка.

Кристалната повърхност отново бе обвита от мъгла. Внезапно, от вътрешността на магическото огледало долетя Песента на Темпос. Дризт се приведе напред, мъчейки се да види какво става в полето навън — на всяка цена трябваше да различи кой води воините, които се биеха с древната песен на уста.

— Жалките джуджета може и да са убили неколцина от по-слабите ми бойци, ала даже докато говорим, към армията ми се присъединяват нови воини! Удари часът на вашата гибел, хора и джуджета от Долината! Удари часът и на твоята гибел, Дризт До’Урден! Акар Кесел е тук!

Мъглата се разпръсна.

Уолфгар и храбрите му воини вървяха към нищо неподозиращите чудовища. Вярата в думите на Повелителя им бе непоклатима и когато видяха пристигането на обещаните съюзници, гоблините и орките, които бяха най-близо до войската на варварите, нададоха победоносни викове.

Миг по-късно вече бяха мъртви.

С песен на уста варварите се врязаха в редиците на чудовищата. Дори шумът на битката и стоновете на умиращите воини на Кесел не успяха да заглушат гласовете на джуджетата — бойците на Бруенор пееха Песента на Темпос.

С обезумял поглед и широко отворена уста, цял треперещ от ярост, Кесел махна с ръка и ужасяващият образ изчезна.

— Дори това няма значение! — свирепо се обърна той към Дризт, мъчейки се да спре треперенето на гласа си. — Няма да има никаква милост, когато се разправя с тях! А след това, Брин Шандер ще рухне в пламъци!

Кесел млъкна за момент.

— Ала сега е твой ред, подло псе! — просъска магьосникът. — Убиец и изменник на собствения си народ, на какви богове можеш да се молиш вече?

С тези думи Кесел духна срещу горящата свещ и пламъкът се залюля в злокобен танц. Ъгълът на отражението му се промени и един от лъчите, които все така държаха Дризт в плен, докосна тялото му, прогаряйки голяма дупка в дръжката на стария му ятаган и изгаряйки кожата на ръката му. Лицето на елфа се изкриви от жестоката болка и той стисна раната със здравата си ръка. Ятаганът му падна на земята, а лъчът потрепна и се отклони.

— Виждаш ли колко е лесно? — подигра му се Кесел. — Немощният ти ум не може дори да си представи силата на Креншинибон! Радвай се, че имаше рядкото щастие да видиш частица от нея преди да умреш!

Дризт гордо се изправи и погледна магьосника право в очите. В ясните му лавандулови очи нямаше страх — елфът никога нямаше да моли за милост. Много отдавна бе приел смъртта като част от живота, който водеше и не се боеше от нея — щеше да умре достойно.

Кесел се опита да го уплаши и размаха свещта напред-назад, карайки изпепеляващия лъч да танцува все по-близо до тялото на Дризт. Когато най-сетне разбра, че няма да чуе гордия скиталец да вика от болка или да проси милост, магьосникът се отегчи от играта си.

— Сбогом, глупако! — изръмжа той и се накани да насочи изгарящия лъч към сърцето на елфа.

В този миг Риджис духна свещта.

За няколко секунди времето като че ли спря. Изумен, Кесел погледна към полуръста, когото бе смятал, за свой роб. Риджис просто сви рамене, сякаш необичайната му смелост го бе изненадала точно толкова, колкото и магьосника.

Кесел захвърли сребърната чинийка, на която беше свещта, в магическото огледало и с ужасен вик хукна към скритата в другия ъгъл на стаята стълба. Дризт понечи да се втурне след него, ала бе успял да измине едва няколко крачки, когато в сърцевината на огледалото забушуваха пламъци. Два чифта червени очи застрашително се взряха в него и приковаха вниманието му. В следващия миг, от вътрешността на магическото огледало изскочиха две демонични хрътки и се втурнаха в стаята.

Гуенивар скочи покрай господаря си и пресече пътя на единия звяр. Вкопчени един в друг, двамата събориха Риджис настрани и се затъркаляха из стаята — огромно кълбо от черна и червеникавокафява козина, от което стърчаха остри зъби и нокти.

Огненият дъх на чудовището обгърна елфа, ала и той, както и пламъкът на Ерту, дори не го опари. Сега бе негов ред да напада. Магическият ятаган изскочи от ножницата с тържествуващ звън и посече тялото на кучето. Дризт бе смаян от мощта на острието, но нямаше време за губене и, без да погледне трупа на жертвата си втори път, се втурна натам, накъдето бе побягнал магьосникът.

Светкавично достигна стълбата и на върха й видя открехната врата, която водеше към най-високото ниво на кулата. Иззад вратата долиташе ритмично пулсиране на ярка светлина, която се усилваше при всеки нов тласък. Сърцето на Кришал Тирит туптеше все по-силно — слънцето изгряваше. Дризт прекрасно разбираше колко опасно бе начинанието му, но дори не се замисли дали да продължи напред — това бе последната му възможност и време за губене нямаше.

В следващия миг елфът се озова в най-малката стая в кулата и за втори път се изправи лице в лице с магьосника. Между тях, висящ във въздуха, пулсираше кристален къс — сърцето на Кришал Тирит. Квадратен и заострен като ледена висулка, макар и дълъг едва тридесетина сантиметра, кристалът бе досущ като кулата, в която се намираше.

Съвършено копие на Креншинибон.

Магическият предмет бе издигнал стена от светлина, която разделяше стаята на две и сега Дризт стоеше в едната й половина, а Кесел — в другата. По подигравателната усмивка, която разкривяваше устните на магьосника, елфът разбра, че това препятствие бе толкова непреодолимо, колкото и най-яката каменна стена. За разлика от предишната стая, която бе отрупана с многобройни огледала, тук имаше само едно, което приличаше на прозорец и висеше на стената до Кесел.

— Е, хайде, защо не удряш, елфе? — изсмя се Кесел. — Глупако! Сърцето на Кришал Тирит е по-могъщо от което и да било оръжие на света! Нищо, което можеш да направиш, дори и най-страшната магия, не може да остави дори и най-нищожна драскотина върху гладката му повърхност! Удряй! Нека видим докъде се простира самонадеяната ти дързост!

Ала Дризт имаше съвсем други намерения. Той бе достатъчно умен, за да знае, че някои противници не можеха да бъдат победени само със сила. Само че винаги имаше и други начини.

Той прибра магическия си ятаган и се залови да развърже торбичката, която висеше на кръста му. Кесел го погледна с любопитство, поуплашен от спокойствието на елфа, дори и сега, когато смъртта бе надвиснала над главата му.

— Какво правиш? — сопна се той.

Дризт не отговори и, без да трепне, продължи да развързва торбичката. Най-сетне успя да я отвърже от кръста си и дръпна шнурчето, което я пристягаше.

— Попитах какво правиш! — извика Кесел, когато елфът тръгна към кристала.

Внезапно копието на Креншинибон му се стори странно уязвимо. Обзе го неприятното усещане, че Мрачният елф може би е по-опасен, отколкото си мислеше в началото.

Креншинибон също усети надвисналата заплаха и заповяда на Кесел да изпепели елфа с поразяващ лъч.

Ала Кесел се боеше.

Дризт стигна до кристала. Опита се да го вземе в ръка и стената го отблъсна. Очаквайки нещо такова, той само кимна и отвори торбичката, колкото се може по-широко. Цялото му внимание сега бе насочено към кулата и той дори не поглеждаше към магьосника, нито обръщаше внимание на бръщолевенето му.

Светкавично, Дризт изсипа брашното върху кристалния къс.

Кулата простена и потъна в мрак.

Светлината, която го разделяше от Кесел, изчезна.

Ала цялото внимание на Дризт все така бе насочено към кулата. Знаеше, че задушаващият слой брашно щеше да потисне мощното лъчение на кристала само за малко.

Малко, но все пак достатъчно дълго, за да може той да нахлупи празната вече торбичка върху него и да стегне шнурчето й. Кесел изкрещя и се хвърли срещу него, но спря пред голото острие на ятагана.

— Не! — извика той безпомощно. — Знаеш ли какво направи!

В същия миг, сякаш в отговор на отчаяния му вопъл, кулата потрепера. Трусът трая само миг, ала и Дризт, и Кесел ясно усетиха задаващата се опасност. Далеч под тях, в недрата на Кришал Тирит, разрухата бе започнала.

— Прекрасно знам какво направих — отвърна елфът. — Победих те, Акар Кесел. Краткото ти царуване над Десетте града свърши.

— Сам се погуби, елфе! — при тези думи Кришал Тирит отново потръпна, този път по-яростно. — Няма да успееш да избягаш преди кулата да се срути, погребвайки те под себе си!

Стаята се разлюля от нов трус. Последва го още един и още един, и още един.

Дризт невъзмутимо сви рамене.

— Така да бъде — рече той. — Ала задачата ми е изпълнена, защото и ти ще загинеш заедно с мен.

Внезапно от устните на Кесел долетя безумен смях. Той се обърна и скочи към огледалото в стената на кулата. Ала вместо да прелети през стъклото и да се сгромоляса в полето долу, както Дризт очакваше, магьосникът влезе в него и изчезна.

Кулата потрепера отново, този път без да спира. Дризт се опита да стигне до вратата, която водеше надолу, но едва успя да се задържи на краката си. По стените плъзнаха пукнатини и скоро навсякъде зейнаха огромни дупки.

— Риджис! — изкрещя той, но не получи никакъв отговор.

Част от стената на горната стая вече се бе срутила — Дризт видя купчината отломки в дъното на стълбата. Молейки се приятелите му да са успели да избягат, той пое по единствения път, който му бе останал.

Без да знае къде ще се озове, елфът скочи след Кесел в магическото огледало.

30

Битката в Долината на мразовития вятър

Жителите на Брин Шандер чуха шума от битката, която се водеше в полето под града им, ала едва когато настъпи зората, успяха да видят какво става. При вида на джуджетата хората нададоха радостни възгласи, а гледката на варварите, които с песен на уста посичаха гоблини, ги изпълни с изумление.

Застанали както обикновено на стената, Касиус и Гленсатер, изненадани от неочаквания развой на събитията, се чудеха дали трябва да се включат в битката или не.

— Варвари? — зяпна от почуда представителят на Източен пристан. — Дали са наши приятели или врагове?

— Убиват орки — отвърна Касиус. — Приятели са!

Воините от четирите града на Маер Дуалдон също чуха шума от битката, макар да не виждаха какво точно става. Сякаш за да ги обърка още повече, откъм Бремен също долетя звън на оръжие. Да не би воините на Брин Шандер да им се бяха притекли на помощ? Или пък бойците на Акар Кесел се избиваха помежду си?

И тогава Кришал Тирит внезапно потъна в мрак. Блестящите й, пулсиращи стени потъмняха, сякаш бяха изгубили живота си.

— Риджис — промърмори Касиус, усещайки как кулата с главоломна бързина губи силата си. — Ако въобще някога сме имали герой, то това е той!

Кулата потрепера, по цялата й дължина премина мощен трус. По стените й запълзяха пукнатини, зейнаха дупки. Само след миг магическата кула рухна на земята.

Ужасени и невярващи на очите си, чудовищата на Кесел гледаха как крепостта на магьосника, когото почитаха като божество, се превръща в купчина отломки.

В Брин Шандер зазвучаха бойни рогове. Бойците на Кемп заликуваха и бясно загребаха към брега. Съгледвачите на Йенсин Брент светкавично съобщиха смайващата вест на флота в Диншиър, оттам новината незабавно прелетя до Езерото на алените води. Из всички убежища, които криеха бездомните вече бегълци от Десетте града, се разнесе една и съща команда:

— В атака!

Големите порти на Брин Шандер се отвориха и многочислената войска на престолния град се втурна на бойното поле. Лодките в Диншиър и Аленото езеро вдигнаха платна и като уловиха източния вятър, се понесоха към брега. Бойците от четирите града на Маер Дуалдон гребяха с всичка сила, борейки се със същия този вятър в трескавото си нетърпение да отмъстят за падналите си близки и опожарените си домове.

Така, сред вихър от хаос и неочаквани обрати, започна последната битка в Долината на мразовития вятър.

* * *

Пълзейки, Риджис се отдръпна от пътя на вкопчените в отчаяна битка животни. По всяко друго време Гуенивар с лекота би се справила с демоничното куче, ала в сегашното си състояние й се налагаше да се бори за живота си със зъби и нокти. Огненият дъх на хрътката изгаряше черната й козина, огромните зъби се впиваха в якия врат на магическата пантера.

Риджис искаше да помогне на котката, но така и не успяваше да се приближи достатъчно, за да ритне противника й. Защо му трябваше на Дризт да бяга точно сега?

Гуенивар усети как челюстите на противника й се забиват все по-дълбоко във врата й и се претърколи, повличайки чудовищната хрътка със себе си, ала натискът на могъщата паст не отслабна. Вече не можеше да си поеме дъх и усети как светът се завърта около нея. Започна да се приготвя да се върне обратно в своята равнина, макар горчиво да съжаляваше, че ще трябва да изостави господаря си, когато той имаше нужда от нея.

В този миг кулата потъна в мрак. Стреснато, демоничното куче разхлаби хватката си и Гуенивар светкавично се възползва от открилата се възможност. Забивайки здраво нокти в ребрата на врага си, пантерата успя да се измъкне от челюстите му и се претърколи назад, в приятелската прегръдка на мрака.

Чудовищната хрътка се огледа наоколо, мъчейки се да открие противника си, ала умението на котката да остава незабелязана, бе прекалено голямо дори за острите сетива на магическото куче. Тогава звярът съзря друга жертва. Само един скок и огненото куче се надвеси над Риджис.

Ала сега Гуенивар играеше игра, която познаваше отлично. Тя бе създание на нощта, хищник, който изскача от най-черните сенки и убива, преди жертвата да успее да усети присъствието му. Хрътката почти бе захапала полуръста, когато огромната пантера скочи върху гърба й, забивайки острите си нокти дълбоко в покритата с рижа козина плът.

Кучето успя да изскимти само веднъж, преди смъртоносните зъби да прегризат гърлото му.

Огледалата в стаята започнаха да треперят и да се пръскат. Подът под трона на Кесел се разтвори, погребвайки величествения стол под купчина отломки. Кулата се загърчи в агония и във въздуха полетяха грамадни кристални късове. От покоите на Кесел се разнесоха писъците на наложниците му и Риджис разбра, че разрухата вече бе обхванала всички нива на Кришал Тирит. Зарадва се, когато видя как Гуенивар убива чудовищната хрътка, макар да знаеше, че сега вече всичко бе безполезно. Вече нямаше накъде да бягат, не можеха да се спасят от гибелта на Кришал Тирит.

Полуръстът повика пантерата при себе си. В пълния мрак не можеше да види тялото й, ала съвсем ясно различи очите й — втренчени в него, те не го изпускаха от поглед, докато котката бавно обикаляше около него.

— Какво? — стресна се Риджис и се зачуди дали напрежението и раните, нанесени й от хрътката, не бяха помрачили ума на Гуенивар.

Голямо парче се откъсна от стената над него и го просна на земята. В следващия миг Риджис видя светещите очи на котката да се издигат във въздуха — Гуенивар бе скочила.

Тежкият прах го задушаваше. Полуръстът ясно почувства как в самите недра на кулата се заражда трус, по-мощен от всички досега — ударил бе последният миг на Кришал Тирит. И тогава го обви още по-непрогледна тъма — котката го погълна.

* * *

Дризт усети, че пропада.

Светлината бе твърде ярка и трябваше да затвори очи. Не чуваше нищо, нито дори свистенето на въздуха край лицето си. В едно обаче бе сигурен — падаше надолу с главоломна скорост.

Внезапно ярката светлина избледня и се превърна в сивкава мъгла, сякаш минаваше през облак. Всичко бе толкова нереално, толкова фантастично. Не помнеше как се бе озовал тук. Не помнеше какво бе станало. Не помнеше даже собственото си име.

В този миг падна в дълбока пряспа сняг и разбра, че не сънува. Чу воя на вятъра и усети как жестокият му, смразяващ дъх го пронизва до кости. Опита се да се изправи, за да разбере къде се намира.

И тогава, далеч под себе си, чу шума от кипящата в полето битка. Спомни си Кришал Тирит, спомни си откъде бе дошъл и как се бе озовал тук. Имаше само един възможен отговор.

Намираше се на върха на Грамадата на Келвин.

* * *

Бойците на Брин Шандер и Източен пристан, начело с Касиус и Гленсатер се втурнаха надолу по хълма и се врязаха в изумените редици на гоблините. Двамата представители имаха план — искаха да си пробият път през редиците на чудовищата и да се обединят с войската на Бруенор. Малко по-рано, докато още наблюдаваха битката от върха на стената, бяха видели, че варварите прибягват до същата тактика и бързо разбраха, че ако трите армии успеят да се съберат, неголемите им шансове за победа щяха да нараснат значително.

Гоблините бързо отстъпиха пред яростното нападение на хората. Изумени и ужасени от внезапния обрат на събитията, чудовищата не можаха да организират дори и бегло подобие на защита.

Когато лодките на четирите града акостираха на север от опожарения Таргос, бяха посрещнати от същата слаба и хаотична съпротива. Кемп и останалите водачи знаеха, че лесно ще успеят да заемат позиция, но се притесняваха, че многочислената гоблинова войска, разположена в Термалайн ще ги нападне отзад и ще отреже пътя им за бягство, ако посмееха да се отдалечат от брега.

Оказа се, че няма от какво да се страхуват. В началото чудовищата от Термалайн наистина бяха наизлезли от града с намерението да подкрепят магьосника. Точно тогава Кришал Тирит рухна. Гоблините, чули вече, че същата нощ Кесел бе изпратил отряд да погуби цялото Змийско племе, бездруго бяха изпълнени с подозрение и когато видяха кулата, олицетворението на силата на Кесел да се сгромолясва, набързо преосмислиха положението си. Претегляйки възможностите, които стояха пред тях, те не се колебаха дълго и скоро побягнаха на север, към безопасността на откритата равнина.

* * *

Силният сняг, който валеше неспирно, обвиваше всичко на върха на планината в гъста мъгла. Дризт държеше очите си сведени надолу, ала почти не виждаше краката си, докато крачеше с мъка напред. В ръката си държеше магическия ятаган, който сега искреше с бледа светлина, сякаш най-накрая бе доволен от температурата наоколо.

Вкочаненото тяло на елфа го умоляваше да се обърне и да се спусне в подножието на планината, но той не му обръщаше внимание и все така крачеше към върха. Натам, откъдето вятърът довяваше грозен звук — безумен смях.

Скоро Дризт видя неясната фигура на магьосника — надвесен над южния ръб на пропастта под себе си, той се опитваше да види какво става на бойното поле далеч долу.

— Кесел! — изкрещя елфът и, виждайки фигурата светкавично да се обръща, разбра, че магьосникът го бе чул, въпреки свирепия вой на вятъра. — В името на хората от Десетте града, ти заповядвам да се предадеш! Бързо, преди вледеняващия дъх на зимата да ни вкочани!

Кесел избухна в смях.

— Нима наистина не разбираш срещу какво си се изправил? — изумен попита той. — Наистина ли вярваш, че си спечелил?

— Как върви битката под нас не знам — отвърна елфът. — Ала ти си победен! Кулата ти рухна, Кесел, а без нея ти си само един нескопосан чирак!

Докато говореше, Дризт не бе спрял и за миг и сега бе на два-три метра от магьосника, макар все още да го виждаше само като някакво черно петно насред сивата мъгла.

— Искаш да знаеш как върви битката, така ли, елфе? — попита Кесел. — Гледай тогава! Виж как ще паднат Десетте града!

И като бръкна в една от гънките на мантията си, магьосникът извади искрящ предмет — кристален отломък. Самите облаци сякаш се отдръпнаха от небето. Вятърът спря — там, където се намираше Креншинибон, той бе безсилен. Дризт осезаемо почувства невероятната мощ на кристала. Усети как кръвта се завръща в изтръпналите му крайници. Видя как сивата мъгла се стопи и небето над тях се проясни.

— Кулата ми е разрушена, така ли? — подигра му се Кесел. — Та ти разруши само едно от безбройните копия на Креншинибон! Брашно? За да унищожиш най-могъщото творение в света? Погледни надолу и виж глупците, които се осмелиха да се изпречат на пътя ми!

Бойното поле се простираше под Дризт. Той съвсем ясно видя белите платна на лодките на Каер Кьониг и Каер Диневал, които, носени от силния вятър, наближаваха бреговете на Диншиър.

На юг корабите на Аленото езеро вече бяха закотвени в пристанищата. Воините от двата града не бяха срещнали никаква съпротива и сега се готвеха да нанесат удар на враговете си. Гоблините и орките, разположени в южната част на обсадата, не бяха видели рухването на Кришал Тирит, ала въпреки това бяха усетили загубата на сила и отсъствието на обединяващата воля на магьосника. И докато част от тях се втурнаха да заобикалят хълма на Брин Шандер, за да се присъединят към кипящата там битка, много от другарите им останаха, където бяха или побягнаха към тундрата.

Бойците на Кемп също бяха достигнали брега и сега предпазливо се отдалечаваха. Този отряд акостира там, където войската на Кесел бе най-гъста, ала това бе и мястото, което се бе намирало под най-силното влияние на кулата и където рухването й най-много бе потресло и обезсърчило воините. Рибарите срещнаха много повече гоблини, които трескаво бягаха, за да спасят живота си, отколкото такива, които искаха да се бият.

Сред полето, там, където битката бе най-ожесточена, хората от Десетте града и техните съюзници също се справяха добре. Варварите почти бяха достигнали бойците на Бруенор. Подтиквани от могъщия чук на Уолфгар и нямащия равен на себе си кураж на Бруенор, двата отряда посичаха всички, които стояха помежду им. Съвсем скоро мощта им щеше да нарасне още повече — Касиус и Гленсатер се приближаваха със сигурно темпо и вече бяха съвсем близо.

— Както виждам, войската ти май не се справя особено добре — обади се Дризт. — „Глупците“ от Десетте града още не са победени!

Кесел вдигна кристалния отломък високо над главата си и магическият предмет заискри още по-силно, разкривайки още по-голяма мощ. На бойното поле, воюващите веднага почувстваха завръщането на онова могъщо присъствие, което допреди малко бяха усещали в Кришал Тирит. Хора, джуджета и гоблини, дори онези, които се бяха вкопчили в смъртна схватка, спряха за миг и отправиха погледи към ярката светлина, която грееше на върха на планината. Чудовищата, усетили завръщането на своя повелител, нададоха победоносни викове и се хвърлиха в атака. Въодушевени от величественото завръщане на Кесел, те се хвърлиха в битката със свирепа ярост.

— Виждаш ли какво прави самото ми присъствие с моите бойци! — самодоволно извика Кесел.

Ала Дризт не обръщаше внимание нито на хвалбите на магьосника, нито на битката, която кипеше долу. Застанал в локвичките, образувани от топящия се от топлината на отломъка сняг, елфът цял се бе превърнал в слух. Въпреки шума от далечната битка, острите му сетива бяха доловили странен звук. От покритите със сняг върхове на Грамадата долиташе тътен, сякаш самата планина негодуваше.

— Вижте могъществото на Акар Кесел! — провикна се магьосникът, а силата на отломъка се преливаше в него и гласът му гърмеше оглушаващо. — Колко лесно ще разруша лодките в езерото!

Дризт разбра, че в дръзкото си пренебрежение към нарастващите опасности, които го заобикаляха, магьосникът допускаше пагубна грешка. Всичко, което трябваше да направи, бе да не му даде възможност да предприеме нещо в близките няколко мига. Елфът инстинктивно сграбчи камата си и я запрати срещу него, макар да знаеше прекрасно, че по някакъв отвратителен начин противникът му се бе слял с Креншинибон и бе недосегаем за такова слабо оръжие. Само че Дризт целеше единствено да ядоса Кесел и да отклони вниманието му от бойното поле.

Камата изсвистя във въздуха. Дризт се обърна и побягна надолу.

Тънък лъч изскочи от отломъка и разтопи оръжието още преди то да бе достигнало целта си, ала Кесел изпадна в ярост.

— Ще те накарам да паднеш на колене пред мен! — изкрещя той след Дризт. — Подло псе, ти току-що си заслужи честта да бъдеш първата ми жертва за деня!

И като насочи кристала към бягащия елф, той се накани да го довърши. Ала докато се обръщаше към противника си, магьосникът внезапно затъна до колене в омекналия сняг.

Най-сетне и той чу заплашителния тътен на планината.

Дризт успя да избяга от обсега на отломъка и без да се обръща назад, продължи трескавия си бяг, опитвайки се да се отдалечи, колкото се може повече от южната страна на Грамадата.

Полуразтопеният сняг вече стигаше до гърдите на Кесел и той с всички сили се бореше да се измъкне от клопката му. Опита се да призове силата на Креншинибон, ала бе прекалено уплашен от надвисналата над главата му гибел и не успя да се съсредоточи.

За първи път от толкова години насам Акар Кесел отново се чувстваше слаб и безпомощен. Вече не бе тиранинът на Долината на мразовития вятър. Нескопосният чирак, който бе убил учителя си, отново се завърна.

Имаше чувството, че кристалният отломък го бе отхвърлил.

И тогава цялата снежна шапка на планинския връх се срути. Страховитият грохот разтърси земите на десетки мили наоколо. Хора и орки, гоблини и джуджета, дори людоедите, бяха запратени на земята.

Кесел започна да пада и отчаяно се вкопчи в отломъка. Ала Креншинибон изгаряше ръцете му, отблъскваше го от себе си. Беше се провалял твърде много пъти. Вече не можеше да бъде господар на могъщия кристал.

Кесел усети, че отломъкът се изплъзва от пръстите му и изкрещя. Писъкът му обаче бе задушен от грохота на лавината. Леденият мрак на снега го обви, събори го, повлече го със себе си надолу по склоновете на планината. Кесел отчаяно вярваше, че щом държи кристалния отломък, ще успее да оцелее дори и сега. Слаба утеха, когато се сгромоляса върху една скала далеч под върха на планината.

И половината от вечните снегове на Грамадата на Келвин се стовариха отгоре му.

* * *

Чудовищната армия видя как нейният повелител и бог пада за втори път. Нишката, която ги бе подтиквала да се бият, се скъса. Ала в краткото време, през което Кесел се бе завърнал, войската му бе успяла да се организира поне малко. Двама ледени великани, единствените оцелели от истинските великани в цялата армия, поеха командването на воините. Те събраха отряда на людоедите около себе си и наредиха на орките и гоблините да ги последват.

Въпреки това, сред воините на Кесел настана смут. Враждата между отделните племена, която беше забравена заради желязната власт на Акар Кесел, сега отново изплува на повърхността под формата на очевидно недоверие. Единствено страхът от враговете им ги караше да продължават да се бият и единствено страхът от великаните ги задържаше рамо до рамо с другите племена.

— Добра среща, Боен чук! — провикна се Уолфгар и размаза главата на един гоблин, докато варварите най-сетне пробиха редиците на чудовищата и се обединиха с джуджетата.

— Добра среща, момче! — отвърна му Бруенор и заби брадвата си в гърдите на един орк — Най-сетне пристигна! Вече си мислех, че аз ще трябва да убия и твоя дял от гнусните твари!

Ала Уолфгар не го чу. Току-що бе открил двамата великани, които командваха армията.

— Ледени великани — посочи ги той на Бруенор. — Само те все още обединяват племената!

— Ха! — изсмя се джуджето. — Превъзходна плячка! Давай!

И така, следван от Бруенор и неколцината си най-приближени бойци, младият крал си запробива път през редиците на гоблините.

Людоедите светкавично обградиха двамата си нови повелители и препречиха пътя на варварина.

Ала Уолфгар вече бе твърде близо.

Щитозъб изсвистя над редиците на людоедите и се стовари първо върху главата на един от великаните. Чудовището се строполи мъртво на земята. Другият зяпна от ужас, когато видя, че един човек е способен да убие великан с един-единствен удар и се поколеба само за миг, преди да побегне.

Людоедите обаче не се уплашиха и се нахвърлиха срещу малкия отряд на варварите, изтласквайки ги назад. Ала Уолфгар бе доволен и отстъпи пред натиска им — без друго трябваше да се върне към останалите си воини и джуджетата.

Само че Бруенор имаше други намерения. Това бе точно онзи вид хаотичен бой, който той обожаваше. Незабелязан, Бойният чук се шмугна под краката на челните редици на людоедите и, скрит от прахта и бъркотията, тръгна между чудовищата.

С крайчеца на окото си Уолфгар видя чудноватото поведение на, джуджето и се провикна към него:

— Къде отиваш?

Жадният за битки Бруенор не го чу, но дори и да беше, нямаше да му обърне внимание.

Варваринът не можеше да види накъде върви джуджето, ала лесно можеше да отгатне къде се намира — или поне къде се бе намирал допреди миг — един след друг, людоедите се запревиваха от болка, вкопчили се я в коляното си, я в сухожилията, я в слабините.

А сред цялата бъркотия на битката, онези орки и гоблини, които в момента не се биеха, не отделяха очи от Грамадата на Келвин в очакване на второто завръщане на Повелителя им.

Ала сега там имаше само сняг.

* * *

Жадуващи мъст, бойците на Каер Кьониг и Каер Диневал дори не свиха платната си, когато акостираха направо в пясъка по брега на Диншиър — не искаха да губят и миг, за да закотвят лодките в пристанището. Скочиха от корабите и се хвърлиха в битката с безстрашен устрем, който изтласка смаяните им врагове назад.

Когато заеха позиция на сушата, Йенсин Брент ги събра в гъсти редици и се обърна на юг. Чул бе шума от битката, която се водеше там и разбра, че воините на Добра медовина и Дуганова бърлога си проправяха път на север, за да се обединят с тях. Планът му бе да се срещнат на Източния път и заедно да се отправят на запад, към Брин Шандер.

Много от гоблините, разположени в тази част на полето отдавна бяха избягали, а още повече се бяха отправили на северозапад, към останките от Кришал Тирит, където се водеше основното сражение. Армията на Диншиър се понесе напред с огромна бързина. Достигнаха пътя почти без загуби и, като се окопаха, зачакаха пристигането на другарите си.

* * *

Кемп нетърпеливо чакаше сигнала от единствения кораб, който се носеше из Маер Дуалдон. Таргосецът, който бе поел командването над воините от четирите града, се движеше предпазливо, боейки се от нападение откъм север. Той все още възпираше бойците си, разрешавайки им да се бият само с онези чудовища, които се приближаваха твърде много. Това твърде предпазливо поведение бе в пълно противоречие с нрава му и нуждата да чака и да бездейства, го подлудяваше.

Минутите се точеха без никакъв знак за задаващи се гоблинови подкрепления и Кемп изпрати една малка шхуна в езерото, за да разбере защо се бавят чудовищата, които бяха завзели Термалайн.

В този миг видя белите платна на корабчето. Високо на мачтата му се развяваше сигналът, който таргосецът най-силно желаеше, ала най-малко очакваше да види. Червеният флаг, който в мирни дни означаваше улов, сега се вееше на шхуната и казваше на таргосеца, че Термалайн бе празен и че гоблините бягаха на север.

С пламнало от жажда за разплата лице, Кемп се покатери на най-високото място, което можа да намери и се провикна към воините си:

— Напред, момчета! Напред през труповете на враговете ни към Града на хълма! Нека, когато Касиус се върне, да ни завари на прага на града си!

Победни възгласи раздраха гърлата им, докато крачеха напред — мъже, които бяха изгубили домовете и близките си и безпомощно бяха наблюдавали как градовете им горят. Много от тях вече нямаха какво повече да губят. Единственото, което можеха да спечелят бе горчивото задоволство от разплатата.

* * *

Битката бушува през цялата сутрин. Хора и чудовища размахваха мечовете и копията си, които като че ли тежаха двойно повече отпреди. Ала умората, макар да забавяше движенията им, ни най-малко не уталожваше гнева, кипящ във вените им.

В полето пред Брин Шандер редиците на противниците бяха загубили всякакъв ред. Отряди се биеха, без да знаят къде са командирите им. Орки и гоблини се избиваха помежду си — дори и общият враг не можеше да потисне първичната омраза, която изпитваха един към друг. Там, където битката бе най-люта, вече се издигаха гъсти облаци прах, отвсякъде долиташе звън на мечове и щитове, свистяха копия, ехтяха викове — агонизиращи, предсмъртни, победни — и се сливаха в едно.

Единствено редиците на калените в битки джуджета не отстъпиха пред всеобщия хаос, въпреки че Бруенор все още не се бе завърнал.

Редиците им даваха на варварите отлична възможност да атакуват и послужиха като ориентир на Уолфгар и малкия му отряд, докато се завръщаха от боя с великаните. Младият крал се върна при джуджетата в същия миг, в който Касиус и неговите воини най-сетне достигнаха бойците на Бруенор. Двамата се вгледаха изпитателно един в друг — никой не знаеше какво става в ума на другия. Ала и двамата бяха достатъчно мъдри, за да се доверят — поне за момента — един на друг. Те прекрасно знаеха, че разумните противници оставят различията настрани, когато са изправени пред по-голям, общ враг.

Да се обединят бе единствената им възможност да оцелеят. Заедно те надвишаваха силите на всяко оркско или гоблиново племе поотделно. И понеже различните племена на чудовищата отдавна вече не се биеха обединени, никое от тях не можеше да бе надява да получи подкрепата на останалите. Единни, Уолфгар и Касиус изпратиха част от воините си да прикриват фланговете им и поведоха основната част от войските си напред, обграждайки и унищожавайки племената едно по едно.

Макар че на всеки паднал човек се падаха по десет мъртви гоблина, Касиус бе сериозно разтревожен. Хиляди чудовища още не се бяха включили в битката, дори не бяха вдигнали оръжията, а неговите воини вече изнемогваха от изтощение. Знаеше, че трябва да ги отведе в града и остави джуджетата да ги поведат натам.

Уолфгар също се тревожеше за бойците си и знаейки, че друг път за бягство няма, им нареди да последват Касиус и джуджетата, без дори да е сигурен дали хората от Брин Шандер щяха да ги пуснат в града си.

В началото воините на Кемп напредваха с трескава бързина, помитайки всичко по пътя си, ала колкото повече наближаваха хълма на Брин Шандер, толкова по-гъсти бяха редиците на чудовищата и толкова по-отчаяни и свирепи ставаха враговете им. Когато се намираха едва на стотина метра от подножието на хълма, бойците на Маер Дуалдон се оказаха обградени от всички страни и трябваше да се бият за живота си.

Армията, която идваше от изток, засега не срещаше толкова препятствия. Устремени надолу по Източния път, воините почти не срещнаха съпротива и, първи достигнаха хълма. Безстрашните рибари бяха прекосили езерата с трескава бързина, бяха преминали през цялото поле, пробивайки си път с мечове и копия в ръка, ала дори и сега Йенсин Брент, единственият оцелял от представителите (Шермонт и представителите от Аленото езеро бяха убити на Източния път), не им разреши да си починат. До ушите му все по-ясно долиташе шума от лютата битка — храбрите воини, които се сражаваха с пълчищата на Кесел, отчаяно се нуждаеха от помощ.

Ала когато войската му най-сетне достигна последния завой на пътя и погледна към северните порти на Брин Шандер, хората замръзнаха по местата си. Пред ужасените им очи се разкри най-жестоката битка, която бяха виждали или чували, дори и в най-преувеличените разкази в някоя пивница. Застанали върху посечените тела на хилядите убити, воините бяха вкопчени в смъртоносна схватка, а тези, които по някакъв начин бяха изгубили оръжията си, посрещаха мечовете и копията на враговете си с голи ръце.

Брент веднага разбра, че Касиус и хората му ще успеят да достигнат до стените на града и без негова помощ. Ала бойците на Маер Дуалдон, притиснати от всички страни от чудовищата на Кесел, вече изнемогваха.

— На запад! — провикна се той и поведе воините към обградената армия на Кемп.

Право напред полетяха бойците — желанието да помогнат на другарите си прогони умората и вля нови сили във вените им. По заповед на Брент се спуснаха по склона в разгънат строй, но когато достигнаха бойното поле, воините, които се намираха в средата, продължиха напред, вклинявайки се дълбоко в редиците на чудовищата.

Хората на Кемп посрещнаха събратята си с радостни възгласи. Обединени, двете армии успяха да се оттеглят към северното подножие на хълма. В мига, в който и последният воин се добра до хълма на Брин Шандер, пристигнаха Касиус и Уолфгар със своите бойци и джуджетата. Сега, когато всичките им врагове се бяха обединили, гоблините предпазливо спряха. Бяха понесли страховити загуби. Нито един великан, нито пък людоед, не бе оцелял, цели оркски и гоблинови племена лежаха мъртви на бойното поле. Блестящата Кришал Тирит сега бе купчина черни отломки, а Акар Кесел лежеше в снежния си гроб.

Хората, които стояха на хълма, бяха изтощени и отслабнали, ала суровият блясък в очите им недвусмислено даваше да се разбере, че ще се бият до последната си капка кръв. Притиснати до стената, жителите на Десетте града вече нямаха какво да губят.

Разяждащи съмнения плъзнаха сред оцелелите орки и гоблини. Навярно редиците им все още бяха достатъчно многочислени, за да надделеят над враговете си, ала в тази битка неминуемо щяха да паднат още стотици жертви, преди да успеят да победят свирепите воини на Десетте града и ужасяващите им съюзници. А дори и тогава, на кое от всичките племена щеше да принадлежи победата? Без обединяващата воля на магьосника, онези, които щяха да оцелеят в битката, надали щяха да успеят да си поделят плячката, без да се стигне до нови кръвопролития.

Битката в Долината на мразовития вятър съвсем не се бе развила така, както им бе обещал Акар Кесел.

31

Победа

Воините на Десетте града, заедно с джуджетата и варварите, с мечове в ръка си бяха пробили път от всички краища на полето и сега стояха заедно пред северните порти на Брин Шандер. И докато те бяха преодолели всички препятствия по пътя си — разстояние, врагове и отдавнашна неприязън един към друг — за да се обединят и да могат да оцелеят, в армията на Кесел се случваше точно обратното. Когато навлизаха в Бременския проход, единствената им цел бе победата в прослава на Акар Кесел. Ала него вече го нямаше, Кришал Тирит се бе превърнала купчина отломъци и тънката нишка, която бе обединявала извечните врагове, се скъса. Омразата между съперничещите си племена заплашваше да избухне с всичка сила.

С нова надежда гледаха противниците си хората и джуджетата — все повече и повече от чудовищата напускаха бойното поле и побягваха към откритата тундра.

Ала въпреки това, многохилядната някога армия на Кесел все още бе достатъчно голяма и като море заливаше защитниците на Десетте града, притискайки ги плътно към северната стена на Брин Шандер. Засега чудовищата все още не се бяха впуснали в атака, но и не отстъпваха от подстъпите към престолния град.

По-рано, когато първото им нападение бе изненадало нашествениците, водачите на хората и джуджетата биха сметнали това затишие за пагубно — то не само можеше да отслаби жаждата им за разплата, но щеше да даде възможност на изумените им противници да се прегрупират и да заемат по-удобна позиция на бойното поле.

Сега обаче, то бе горещо приветствано от Касиус и останалите. То даде възможност на изтощените воини да си поемат дъх, а на гоблините и орките помогна да осъзнаят с още по-болезнена сила колко големи загуби бяха понесли. Бойното поле в тази част на града буквално бе покрито с трупове — повечето от тях гоблинови, а не човешки — а жалката купчина отломки, която допреди няколко часа бе величествената Кришал Тирит, постоянно напомняше на чудовищата за жестокото поражение, което бяха претърпели. Не бе останал нито един великан или людоед, който да стегне непрестанно разреждащите се редици. С всяка изминала минута, все повече и повече от чудовищата напускаха бойното поле.

Касиус свика оцелелите представители на кратко съвещание.

Малко встрани от тях, Уолфгар и Ревик говореха с Фендер Ковашкия чук, който бе поел командването над отряда на джуджетата по време на обезпокояващото отсъствие на Бруенор.

— Голяма радост изпълни сърцата ни, когато се върна, могъщи Уолфгар! — рече Фендер. — Бруенор бе сигурен в това.

Уолфгар отправи поглед към полето, търсейки някакъв знак, който да му подскаже, че Бруенор все още е там някъде и все така безмилостно посича враговете си.

— Знаете ли нещо за него?

— Ти си последният, който го е видял — с мрачен глас отвърна Фендер.

Двамата замълчаха, все така вгледани в полето.

— Нека пак чуя свистенето на брадвата ти! — тихо прошепна Уолфгар.

Ала Бруенор не можеше да го чуе.

* * *

— Йенсин — обърна се Касиус към представителя на Каер Диневал, — къде са жените и децата ви? На сигурно място ли са?

— В Източен пристан — отвърна Брент. — Заедно с жените и децата на Дуганова бърлога и Добра медовина. Имат достатъчно припаси, а ако презрените воини на Кесел се отправят натам, хората ще разберат достатъчно рано, та да успеят отново да излязат в Диншиър.

— Ала колко дълго ще могат да оцелеят в езерото? — попита Касиус.

Брент сви рамене:

— Предполагам, докато дойде зимата. Ала гоблините и орките не могат да обградят цялото езеро, така че винаги ще има място, където да слизат на сушата.

Касиус доволно кимна и се обърна към Кемп.

— В Самотната кория — отвърна таргосецът на неизречения му въпрос. — И се обзалагам, че са по-добре, отколкото ние сега. Имат толкова много лодки, че могат да основат град насред Маер Дуалдон.

— Това е добре — рече Касиус, — защото ни дава още една възможност. Бихме могли да удържим чудовищата още малко, а след това да се скрием зад стените на Брин Шандер. Въпреки че по брой все още ни превъзхождат, гоблините и орките няма да успеят да превземат града.

Тази идея като че ли се понрави на Йенсин Брент, ала Кемп изсумтя недоволно:

— Ами варварите?

— Техните жени са издръжливи и могат да оцелеят и без мъжете си — отвърна Касиус.

— Да не мислиш, че ме интересува какво ще стане с когото и да било от смрадливия им народ! — сопна се Кемп, нарочно повишавайки глас, така че Уолфгар и Ревик, които се съвещаваха наблизо, да могат да го чуят. — Говоря за самите тях. Нали не възнамеряваш да отвориш вратите на града си за тези бесни псета?

Гордият Уолфгар тръгна към тях.

Вбесен, Касиус се обърна към таргосеца:

— Упорит си като магаре! — остро прошепна той. — Единствената ни надежда сега е да се обединим!

— Единствената ни надежда е да се хвърлим в атака! — не му остана длъжен Кемп. — Та те са ужасени, а ти искаш да побегнем и да се скрием зад стените на града!

Огромният варварин застана срещу двамата представители.

— Добра среща, Касиус от Брин Шандер — учтиво рече той. — Аз съм Уолфгар, син на Беорнегар и крал на племената, които ти се притекоха на помощ и се присъединиха към благородното ти начинание.

— Какво ли пък знаете вие за благородство! — грубо се намеси Кемп, ала Уолфгар не му обърна внимание и спокойно продължи, без да покаже с каквото и да било, че е чул думите на таргосеца:

— Чух голяма част от вашето съвещание и смятам, че невъзпитаният ти и неблагодарен съветник — тук той поспря за миг, за да се овладее — има право.

Касиус, който очакваше, че Уолфгар ще бъде разярен от обидите на Кемп, се обърка.

— Единствената ни надежда е да се хвърлим в атака — обясни Уолфгар. — Гоблините все още не знаят дали могат да спечелят нещо от тази битка. Чудят се защо изобщо са последвали злия магьосник към това гибелно за тях място. Ако им дадем още време, жаждата им за кръв може отново да се пробуди у тях и тогава ще се изправим пред твърде силен за изтощените ни воини противник.

— Благодаря ти за тези думи, кралю на варварите! — отвърна Касиус. — Ала се съмнявам, че тези отрепки са в състояние да държат Брин Шандер в обсада повече от няколко дена. Ще напуснат полето още преди да е минала и една седмица!

— Навярно — рече Уолфгар. — Ала дори и тогава хората ти ще трябва да платят висока цена. Гоблините няма да си тръгнат оттук с празни ръце. Няколко от градовете все още не са защитени и чудовищата със сигурност ще ги нападнат и оплячкосат, докато напускат Долината на мразовития вятър. Освен това — което е хилядократно по-лошо — те няма да си тръгнат оттук със страх в сърцата. Ако отстъпиш, ще спасиш живота на хората си, Касиус, ала няма да попречиш на гоблините да се върнат!

— Значи мислиш, че трябва да ги нападнем още сега? — попита Касиус.

— Враговете ни вече се боят от нас. Оглеждат се наоколо и виждат гибелта, която хвърлихме върху тях. Страхът е мощно оръжие, особено срещу страхливци, каквито са всички от скверната раса на гоблините. Нека ги разгромим напълно, така, както твоят народ разгроми моя преди пет години — Касиус ясно видя болката, която проблесна в очите на Уолфгар при спомена за онзи далечен ден, — нека ги накараме да побегнат с писъци към планините, в които се намират гнусните им дупки! Дълги години ще минат, преди гоблините отново да се осмелят да нападнат Десетте града.

Касиус се вгледа в младия варварин, а в очите му се четеше искрено уважение и силно любопитство. Трудно му бе да повярва, че гордите воини на тундрата, у които още бе жив споменът за жестоката загуба, която бяха претърпели от жителите на Десетте града, сега им се бяха притекли на помощ.

— Моят народ наистина разгроми твоя. Безмилостно. Защо тогава дойде?

— Да оставим отговора на този въпрос за по-късно! Сега нека запеем! Нека всеем ужас в сърцата на враговете си и ги унищожим! — и като се обърна към Ревик, младият варварин се провикна:

— Нека Песента на Темпос възвести смъртта на гоблините!

Победоносен възглас разтърси редиците на варварите и те запяха, прославяйки своя бог на битките.

Касиус видя мигновеното въздействие, което песента имаше върху най-близките чудовища. Те отстъпиха назад и уплашено стиснаха оръжията си.

По устните на представителя плъзна усмивка. Все още не можеше да разбере защо варварите им се бяха притекли на помощ, ала обясненията можеха да почакат.

— Да се присъединим към съюзниците си от тундрата! — провикна се той към бойците си. — Днес ще бъде победен ден!

Джуджетата подхванаха древния боен напев на изгубената си родина. Рибарите от Десетте града запяха с варварите, отначало бавно, докато научат думите, ала много скоро свикнаха с непривичните окончания и песента се понесе от устните им със съвършена лекота. Сега варвари и рибари пееха в един глас и всеки прославяше своето племе или своя град. Все по-силна ставаше песента, все по-яростно изпълваха звуците й въздуха. Гоблините потрепераха като чуха ясните гласове на страховитите си врагове. Все повече и повече чудовища панически побягваха към откритата тундра.

Така, като огромна гибелна вълна, хора и джуджета се втурнаха надолу по хълма.

* * *

Дризт успя да се отдалечи достатъчно далеч от върха на Грамадата, за да се спаси от смъртоносната лавина, ала опасностите, които го грозяха на всяка крачка, все още не бяха отминали. Грамадата на Келвин не бе висока планина, ала върховете й бяха покрити с вечни снегове и бяха непрестанно изложени на свирепия вятър, който бе дал името си на цялата земя наоколо.

И сякаш това не стигаше, ами и краката му — които се бяха намокрили, когато мощта на Креншинибон бе стопила снега на върха — сега отново се бяха вкочанили и водата, която бързо бе замръзнала в ботушите му, правеше всяка крачка в дебелия сняг непоносимо болезнена.

Само волята все още го караше да върви на запад, натам, накъдето планината предлагаше поне малко защита от мразовития вятър. Дризт използваше малкото останала му енергия, за да накара полузамръзналата във вените кръв да продължава да се движи из вкочаненото му тяло. Когато достигна ръба на върха и най-сетне заслиза надолу, трябваше да се движи съвсем предпазливо — всяко по-рязко движение щеше да означава същата бяла смърт, която бе сполетяла и Кесел.

Краката му бяха напълно вкочанени, но той не спираше, борейки се не само със студа и умората, но и със собственото си тяло.

И тогава се подхлъзна.

* * *

Свирепите бойци на Уолфгар бяха първите, които връхлетяха върху редиците на гоблините, посичайки и отблъсквайки ужасените чудовища все по-назад. Никой не смееше да се изправи пред могъщия крал, ала в бъркотията на бойното поле, малцина съумяваха да се отдръпнат от пътя му. Едно след друго чудовищата падаха мъртви на земята.

Ужасът вцепени гоблините и това се оказа гибелно за челните редици на армията им.

Ала истинският крах на кеселовата войска дойде от самите й бойци. Онези племена, които досега още не се бяха включили в битката, започнаха да се замислят дали имаше смисъл да продължават тази война. Вражеските им племена вече бяха достатъчно отслабени от загубите, които бяха понесли от ръцете на хората и джуджетата и оцелелите племена с лекота можеха да завземат земите им в Гръбнака на света. Така, малко след като започна второто нападение на съюзниците, над Ледовития пролом се издигна още по-гъст облак прах — десетки гоблинови племена напускаха битката и се завръщаха у дома си.

Въздействието на това масово бягство върху онези чудовища, които не можеха да избягат, бе ужасяващо. Дори и най-глупавият гоблин разбираше, че единственият им шанс да победят коравите защитници на Десетте града, бе численото превъзходство.

Тътенът на Щитозъб се носеше далеч из полето, докато Уолфгар вървеше напред, поваляйки всичко по пътя си. Дори и хората от Десетте града гледаха да стоят далеч от него, уплашени от огромната му сила. Ала варварите, изпълнени със страхопочитание пред могъществото на новия си крал, непоколебимо го следваха.

Уолфгар се вряза в една група орки. С мощен грохот Щитозъб се стовари върху един от тях и в следващия миг оркът падна мъртъв, погребвайки под себе си онези, които стояха зад него. Още един замах на магическия чук и повече от половината оркски отряд лежеше на земята — мъртви или зашеметени.

Онези, които още се държаха на краката си, нямаха никакво желание да се изправят пред могъщия варварин.

Гленсатер от Източен пристан се опита да предизвика същата жажда за победа у хората си и навлезе в една група гоблини. Ала Гленсатер не беше страховит исполин като Уолфгар и в ръцете си не държеше толкова могъщо оръжие като Щитозъб. Мечът му посече първия гоблин, който се изпречи на пътя му, после светкавично се заби в сърцето на друг звяр. Представителят на Източен пристан се биеше добре, ала в нападението му липсваше нещо — онова, което издигаше Уолфгар над обикновените хора. Гленсатер бе убил двама гоблини, но не бе успял да предизвика у останалите онзи ужас, който му трябваше, за да продължи напред. Вместо да побегнат, както орките бяха побягнали пред варварина, останалите гоблини оправиха редиците си и се впуснаха след него.

Гленсатер достигна до мястото, където се биеше Уолфгар, но в същия миг жестоко копие се вряза в гърба му и, разкъсвайки всичко по пътя си, прониза гърдите му.

Уолфгар, потресен от ужасяващата гледка, замахна с всички сили над Гленсатер и в следващия миг главата на гоблина, който още държеше копието в ръката си, хлътна в раменете му, покривайки Щитозъб с кръв и мозък. Гленсатер чу тътена от страховития удар зад гърба си и дори успя да се усмихне в знак на благодарност, преди да рухне мъртъв на земята.

Джуджетата се биеха по различен начин. Опрели гръб в гръб, те покосяваха гоблините редица след редица, без чудовищата да могат да наранят някого от тях — толкова плътно бяха застанали. Хората от Десетте града, борещи се за живота на жените и децата си, се биеха — и умираха — без капка страх.

За по-малко от час, гоблините бяха разбити, а само час и половина по-късно и последното чудовище падна мъртво на окървавената земя.

* * *

Без да може да спре, Дризт падаше по склона на планината, повлечен от бялата вълна на снега. Премяташе се безпомощно, опитвайки се да се залови за всеки камък, който се изпречеше по пътя му. Когато наближи основата на заснежения връх, елфът отхвръкна и полетя през глава над сивите скали, сякаш гордият, непокорим връх го бе запратил надалеч от себе си като неканен гост.

Сръчността му — както и голяма доза чист късмет — го спасиха. Когато най-сетне успя да спре, Дризт откри, че раните му бяха повърхностни — одрано коляно, разкървавен нос и изкълчена китка бяха най-сериозните наранявания, които бе получил. Всъщност, като се замислеше, малката лавина си беше истински късмет. Благодарение на нея бе успял да слезе доста бързо от върха, силно се съмняваше дали иначе нямаше да го постигне участта на Кесел.

По това време битката на юг от планината вече бе започнала. Дризт чу звъна на оръжията и с огромен интерес проследи хилядите гоблини, които бързаха през Ледовития пролом, в отчаян опит да избягат и да се завърнат в пещерите си далеч от тук. Елфът не можеше да бъде сигурен какво точно става в полето пред Брин Шандер, но добре знаеше, че гоблините се славят със своята страхливост.

Ала сега нямаше никакво време да се чуди какво ли става там долу. Очите му се насочиха към купчината черни камъни и кристални отломки — всичко, което бе останало от величествената Кришал Тирит. Дризт напусна склоновете на Грамадата на Келвин и пое през Бременския проход към мястото, където се чернееха останките на Кулата.

Трябваше да разбере дали някой от двамата му приятели се бе спасил.

* * *

Победа.

Малка утеха представляваше тази мисъл за Касиус, Кемп и Йенсин Брент, когато отправиха поглед към окървавеното поле и хилядите трупове около стените на Брин Шандер. Те бяха единствените оцелели от представителите на десетте поселища, останалите седем бяха паднали убити.

— Победихме — мрачно каза Касиус.

Безпомощен, представителят на Брин Шандер гледаше как все повече и повече воини от Десетте града падат мъртви, воини, които бяха получили смъртоносни рани, но бяха отказали да се предадат на смъртта, преди да са видели края на битката и спасението на родните си земи. Повече от половината мъже на Десетте града вече бяха мъртви, а още мнозина щяха да умрат по-късно от раните си — почти половината от оцелелите бяха тежко ранени. Четири града бяха напълно опожарени, петият бе плячкосан и разрушен от завзелите го гоблини.

Бяха платили ужасна цена за победата си.

Варварите също бяха претърпели жестоки загуби. Предимно млади и неопитни, бойците на Уолфгар се биха с неустрашимостта и издръжливостта, в която бяха възпитавани от малки. За тях смъртта на бойното поле бе достоен завършек на достоен живот.

Само джуджетата, калени в десетки битки, бяха почти невредими. Неколцина от тях бяха убити, двама-трима — ранени, но останалите бяха готови отново да вдигнат брадвите си, стига само да намереха още гоблинови глави за отсичане. Ала имаше нещо, което им тежеше и не им даваше покой — Бруенор не се бе завърнал.

— Идете при хората си — рече Касиус на другите представители, — а когато се върнете, ни чака съвещание. Кемп ще говори от името на градовете на Маер Дуалдон, а Йенсин Брент — от името на останалите пет града.

— Много неща трябва да обсъдим — отвърна Брент — а нямаме почти никакво време. Зимата скоро ще бъде тук.

— Ще се справим! — самоуверен както винаги, заяви Кемп, ала когато видя мрачния поглед на другарите си, добави:

— Макар че ще ни бъде много тежко.

— Тежка ще бъде зимата и за моя народ — обади се нечий глас.

Тримата представители се обърнаха и видяха Уолфгар да крачи към тях през труповете, които покриваха окървавената земя. Прашен и опръскан с кръвта на падналите си врагове беше варваринът, ала и най-великият крал не би могъл да изглежда по-величествен и благороден от него.

— Моля за разрешение да присъствам на вашето съвещание, Касиус. Нашите народи могат да предложат много един на друг в тежките времена, които ни предстоят.

— Ако ни трябват товарни добичета — изръмжа Кемп — ще си купим волове.

Касиус хвърли заплашителен поглед на таргосеца и се обърна към неочаквания си съюзник:

— На драго сърце те каня, дори те моля, да се присъединиш към съвещанието ни, Уолфгар, сине на Беорнегар. Много ти дължи моят народ за помощта ти в този така важен за нас ден. И пак те питам, защо ни се притече на помощ?

За втори път през този ден Уолфгар не обърна внимание на обидите на Кемп.

— За да платя един свой дълг — отвърна той на Касиус. — А може би и за да дам по-добър живот и на своя, и на твоя народ.

— Като убиваш гоблини? — обади се Йенсин Брент, досещайки се, че младият крал има още нещо наум.

— Като за начало — рече Уолфгар. — Ала още много можем да направим, ако сме единни. Моят народ познава тундрата по-добре и от снежните хора. Знаем на какво е способна тя и как да се справяме с нея, знаем как да оцелеем дори и в най-страшната зима. Вашият народ ще спечели много от нашето приятелство, особено в суровите времена, които ни чакат.

— Ха! — изсумтя Кемп, но Касиус го накара да замълчи, заинтригуван от възможностите, които се откриваха пред него.

— А какво ще спечели твоят народ от един такъв съюз? — обърна се той към Уолфгар.

— По-добър живот — отвърна младият крал. — Живот, какъвто досега не са познавали. Ние притежаваме драконово съкровище, ала златото и скъпоценните камъни не могат да ни стоплят, когато вятърът вие из тундрата, нито да ни нахранят, когато дивечът е малко. На вас ви предстои да построите наново половината от градовете си. Ние имаме богатство, което ще ви помогне да го направите. В замяна, Десетте града ще предложат на моя народ един по-добър и по-сигурен живот.

Касиус и Йенсин Брент кимаха одобрително, докато Уолфгар излагаше плана си пред тях.

— Освен това — рече накрая младият крал, — никой не може да отрече, че се нуждаем един от друг, поне за момента. И двата народа понесоха тежки загуби и са уязвими за опасностите, които дебнат из тези сурови земи. Ала обединени ще имаме достатъчно сили, за да оцелеем през зимата.

— В думите ти има много мъдрост — рече Касиус. — Бъди мой личен гост на съвещанието ни тази вечер и нека заедно решим какво да правим, та да осигурим по-добър живот на всички, които оцеляха в борбата срещу Акар Кесел!

С тези думи Касиус се обърна и се отдалечи. С една ръка, Уолфгар сграбчи ризата на Кемп и с лекота го повдигна от земята. Таргосецът се опита да се освободи, ала бързо разбра, че е безсилен срещу желязната хватка на огромния варварин.

Уолфгар го погледна застрашително:

— Сега — бавно рече той, — съм отговорен за народа си. Ето защо пренебрегнах обидите ти. Ала когато дойде денят, когато вече няма да съм крал, за теб ще бъде по-добре да не се изпречваш на пътя ми.

И само с едно леко движение на китката, Уолфгар запрати таргосеца на земята.

Кемп, твърде уплашен, за да почувства ярост или унижение, остана на земята, без да каже нищо. Касиус и Брент се спогледаха и се разсмяха, макар и достатъчно тихо, та Кемп да не ги чуе — и без това бе достатъчно унижен.

Смехът им бързо секна, когато видяха момичето. То идваше към тях, едната му ръка бе превързана, а лицето и кестенявата му коса бяха покрити с пръст. Уолфгар също я съзря и при вида на нейните рани усети по-силна болка, отколкото би почувствал и от най-жестоката рана, която би могъл да му нанесе най-свирепият великан.

— Кати-Бри! — извика той и се завтече към нея.

— Нищо ми няма — увери го тя, въпреки че бе очевидно, че е лошо ранена. — Макар да не смея да си помисля какво можеше да ми се случи, ако Бруенор не се бе появил.

— Видяла си Бруенор?

— В тунелите — обясни Кати-Бри. — Някакви орки намериха входа към подземията ни… може би трябваше да срутя прохода. Само че не бяха много, пък и чувах, че отвън джуджетата се справят добре в битката. Тогава дойде Бруенор, но след него нахлуха още орки. Една от поддържащите колони рухна… мисля, че Бруенор я строши нарочно, но не съм сигурна — сред цялата прах и бъркотията, която настана.

— Ами Бруенор? — уплашено попита Уолфгар.

Кати-Бри обърна поглед към полето зад себе си.

— Там е. Пита за теб.

* * *

Когато Дризт достигна останките от Кришал Тирит, битката пред стените на Брин Шандер вече бе свършила. Навсякъде около себе си виждаше и чуваше ужасите, които войната бе причинила, ала сега нямаше време за това. Без да спира и за миг, елфът се закатери по огромната камара камъни.

В действителност той знаеше, че това, което прави в момента, е безсмислено. Та ако Риджис и Гуенивар не бяха успели да избягат от кулата преди тя да се срути, как можеше да очаква да ги открие, още по-малко пък живи?

Ала Дризт продължаваше да търси, отказвайки да се вслуша в гласа на разума си. Именно по това се различаваше той от своите събратя, именно това го бе накарало да напусне мрака на тяхното подземно царство — Дризт До’Урден познаваше съчувствието и жалостта.

Когато се изкачи доста високо върху камъните, той започна да копае с голи ръце. Повечето от отломките бяха твърде големи и не можеше да проникне по-надълбоко в камарата, ала Дризт отказваше да се предаде и продължаваше напред, промъквайки се през тесни и нестабилни пролуки, които всеки миг заплашваха да се срутят върху му. Не можеше да използва лявата си ръка, която Кесел бе изгорил, а от острите камъни десницата му скоро се обля в кръв, но дори и сега не спря, а продължи да претърсва купчината и след като обиколи подножието й, започна да се изкачва към върха.

Упоритостта и благородните чувства, които го водеха, най-сетне бяха възнаградени. Когато успя да се изкатери до върха на грамадата, Дризт усети познато магическо излъчване. Воден от него, той достигна малък процеп между два камъка и бръкна вътре, молейки се да открие магическия предмет невредим. Когато извади ръката си, здраво стискаше малката статуетка, изобразяваща пантера. Дризт прокара треперещи пръсти по фигурката, за да види дали е здрава. Не откри и драскотина — магията, скрита в сърцето на статуетката, бе издържала огромната тежест на камъните.

Завладяха го смесени чувства. Макар и безкрайно щастлив, че Гуенивар очевидно бе успяла да се спаси, присъствието на магическата фигурка ясно говореше, че Риджис най-вероятно не бе успял да напусне полето, преди кулата да се срути върху него. Сърцето на Дризт се сви. В този миг погледът му бе привлечен от нещо, което блещукаше в малкия процеп. Протегна ръка и извади рубинения медальон на полуръста. Страховете му се потвърдиха — Риджис бе мъртъв.

— Подобаващ гроб, храбри малки приятелю! — тъжно прошепна Дризт и в този миг реши, че отсега нататък огромната купчина камъни щеше да носи името Могилата на Риджис. Не можеше обаче да разбере какво точно бе станало и как Риджис бе изгубил медальона си — по него нямаше нито кръв, нито нещо друго, което да говори, че е висял на шията на собственика си, когато Риджис е умирал.

— Гуенивар — повика Дризт магическото животно. — Ела при мен, сянко моя!

Незабавно усети разбуждането на магията в сърцето на фигурката докато я поставяше на земята пред себе си. Появи се черна мъгла, която бързо се превърна в огромната черна пантера — здрава и поотпочинала през няколкото часа, които бе прекарала в собствената си равнина.

Дризт тръгна към приятеля си, ала внезапно спря, когато видя още едно кълбо мъгла да се появява малко встрани.

Риджис.

Полуръстът бе седнал на земята със затворени очи и широко отворена уста, сякаш се канеше да отхапе огромен залък от някакво невидимо, но очевидно много вкусно лакомство. Едната му ръка бе стисната, сякаш държеше нещо, а другата тъкмо се вдигаше пред отворената му уста.

Зъбите му изтракаха във въздуха и Риджис изненадано отвори очи.

— Дризт! — простена той. — Ама наистина, трябваше да попиташ преди да ме отмъкнеш така! Тази прекрасна котка точно ми бе уловила най-сочното месо, което съм вкусвал някога!

Дризт поклати глава и облекчено се разсмя, макар все още да не можеше да повярва на очите си.

— О, прекрасно! — възкликна Риджис. — Намерил си рубина ми! Мислех си, че съм го изгубил. Не знам защо, но той не можа да дойде с мен и котката.

Дризт му върна медальона. Гуенивар можеше да взима и други със себе си, когато прекосяваше Равнините? На всяка цена трябваше да научи повечко за това умение на магическото животно, но сега това можеше да почака.

Елфът погали врата на пантерата и я остави да се върне в собствената си равнина, за да се възстанови от тежкото изпитание.

— Хайде, Риджис — мрачно рече той. — Да идем да видим дали можем да помогнем с нещо!

Полуръстът примирено сви рамене и се изправи, за да го последва. Когато погледна към полето, което се простираше пред него и видя хилядите трупове и реките кръв, Риджис проумя разрухата, която бе сполетяла Десетте града и, потресен и разтреперан, едва успя да слезе от върха на купчината камъни.

— Победихме ли? — попита той, когато наближиха полето — не знаеше дали хората от Десетте града наричаха жестоката сеч, която виждаше пред себе си, победа или поражение.

— Оцеляхме — отвърна Дризт.

Внезапно двамата приятели чуха вик. Към тях се завтекоха неколцина рибари.

— Убиецо на магьосника! Разрушителю на магическата кула! — викаха те.

Дризт, скромен както винаги, сведе очи към земята.

— Приветстваме те, Риджис — все така викаха мъжете, — спасителю на Десетте града!

Изненадан и развеселен, Дризт погледна към приятеля си. Риджис безпомощно сви рамене, сякаш и той не знаеше какво да каже.

Мъжете вдигнаха полуръста и го понесоха на раменете си.

— Ще те отведем с почести на съвещанието в града! — провикна се един от тях. — Та кой друг, ако не ти, заслужава да вземе участие във вземането на важните решения за бъдещето на Десетте града!

И добави, сякаш тази мисъл му бе хрумнала в последния миг:

— Ти също можеш да дойдеш, елфе.

Дризт отказа поканата.

— Славете Риджис! — рече той и по устните му плъзна усмивка. — Ех, малки приятелю, всеки път успяваш да откриеш злато там, където другите намират само кал и тиня!

И като потупа приятеля си по рамото, елфът се отдръпна, за да направи път на процесията.

Докато мъжете го носеха към града, Риджис се обърна назад и завъртя очи, сякаш просто използваше случая да го отнесат дотам, накъдето и без това бе тръгнал.

Ала Дризт го познаваше прекалено добре.

* * *

Веселото настроение на елфа трая съвсем кратко.

Преди още да бе успял да помръдне, две джуджетата го поздравиха.

— Добре, че те открихме, приятелю елф — рече едното от тях и Дризт веднага разбра, че му носеха лоши новини.

— Бруенор? — попита той.

Джуджетата кимнаха:

— На смъртно легло е. Може в този миг вече да е мъртъв. Питаше за теб.

Без да кажат нищо повече, джуджетата поведоха Дризт към малка палатка, която бе опъната близо до изхода на тунелите им.

Вътрешността й тънеше в приглушена светлина. Край леглото, поставено до отсрещната стена, свели глави стояха Уолфгар и Кати-Бри.

На леглото лежеше Бруенор, с окървавени превръзки на главата и гърдите. Джуджето дишаше трудно и накъсано, сякаш всеки дъх можеше да му бъде последен. Дризт бавно се приближи до него, мъчейки се с всички сили да скрие сълзите, които напираха в лавандуловите му очи. Бруенор би искал да го види силен.

— Елфът… ли е? — с усилие каза джуджето, когато видя приятеля си да се надвесва над него.

— Дойдох, скъпи приятелю! — простичко рече Дризт.

— За да… ме изпратиш?

Елфът не знаеше какво да отговори на такъв прям въпрос.

— Да те изпратя? — опита се да се засмее той, макар че в гърлото му бе заседнала огромна буца. — Справял си се и с по-лоши рани! Да не съм те чул да говориш за умиране! Че кой ще открие Митрал Хол тогава?

— Ах, моя дом… — при името на родните му земи, лицето на Бруенор просветна, сякаш спомените и мечтите щяха да направят последния му път по-лек. Значи ще дойдеш с мен?

— Разбира се! — отвърна Дризт и погледна към Уолфгар и Кати-Бри, ала те, погълнати от собствената си скръб, стояха със сведени очи.

— Ала не сега, не… — немощно продължи джуджето. — Няма да можем, зимата е съвсем близо. През пролетта. Да, през пролетта!

Гласът му заглъхна и той затвори очи.

— Да, приятелю! — съгласи се елфът. — През пролетта. Ще дойда с теб в далечния ти дом през пролетта!

Бруенор погледна Дризт и за миг в очите му се завърна старият блясък. Доволна усмивка се разля по лицето му и елфът се зарадва, че бе дарил поне един щастлив миг на умиращия си приятел.

Погледна към Уолфгар и Кати-Бри и видя, че те също се усмихват.

Един на друг, с учудване отбеляза Дризт.

Внезапно, за най-голям ужас и изненада на елфа, Бруенор се изправи и захвърли окървавените превръзки настрани.

— Прекрасно! — провикна се той към тримата си приятели. — Обеща ми и вече не можеш да се отметнеш — имам свидетели!

Дризт замалко не падна от изненада, а когато се съвзе, намръщено погледна към Уолфгар. Варваринът и Кати-Бри с всички сили се мъчеха да сподавят смеха си.

Младежът сви рамене и замалко не прихна:

— Бруенор заплаши, че ако кажа и думичка, брадвата му ще заиграе и след това няма да съм по-висок от някое джудже!

— И щеше да го направи! — додаде Кати-Бри.

После двамата забързаха към вратата.

— Чака ме съвещание в Брин Шандер — обясни Уолфгар, докато се измъкваше.

Навън варваринът и Кати-Бри най-сетне избухнаха в смях.

— Гоблините да те вземат, Боен чук! — смръщи се елфът и, без да може да се въздържи, разтвори ръце и силно прегърна приятеля си.

— Давай да свършваме с това — измърмори Бруенор, оставяйки елфа да го прегърне. — Ама по-бързичко, че ни чака страшно много работа таз’ зима! Пролетта ще дойде по-скоро отколкото си мислиш, а в първия топъл ден тръгваме към Митрал Хол!

— Където и да се намира! — избухна в смях Дризт, прекалено облекчен, за да се сърди на приятеля си за погодения номер.

— Ще успеем, елфе! — провикна се Бруенор. — Ние винаги успяваме!

Епилог

Последвалата зима бе тежка за жителите на Десетте града и техните съюзници варварите, ала с общи усилия те успяха да оцелеят. Не един и два пъти се събираха Касиус, Йенсин Брент и Кемп, заедно с Уолфгар и Ревик на съвещания през дългите месеци. Първата им работа бе да оповестят официалния съюз между жителите на Десетте града и варварите, макар че срещнаха силна съпротива и от двете страни.

През лютата зима градовете, които воините на Кесел не бяха разрушили, послужиха като убежище за всички, които бяха изгубили домовете си. Когато поселищата започнаха да се съвземат и след като варварите, по нареждане на Уолфгар, донесоха съкровището на Смразяващия, петимата се заеха да разделят градовете между оцелелите. Съюзът между двата народа на няколко пъти замалко не бе разрушен. Само респектиращото присъствие на Уолфгар и неизменното спокойствие на Касиус не позволиха на новосъздадения съюз да се разпадне. Когато всичко най-сетне бе решено, варварите получиха Бремен и Каер Кьониг и се заеха да ги съградят отново. Оцелелите жители на Каер Кьониг се преместиха в построения наново Каер Диневал, а онези бременчани, които не искаха да живеят сред варварите, отидоха в наново издигнатия Таргос.

Трудно им бе на всички тези хора, които доскоро бяха врагове, да забравят различията помежду си и да заживеят заедно. Макар че бяха спечелили битката, жителите на Десетте града не можеха да се нарекат победители. Нямаше човек, който да не бе понесъл тежки загуби — дом, семейство, приятели. Никой не бе спечелил от победата.

Никой, освен Риджис.

За ролята, която бе изиграл във войната, полуръстът получи титлата Пръв гражданин и най-хубавата къща в Десетте града. Касиус на драго сърце отстъпи палата си на „разрушителя на Кулата“. Риджис прие предложената му къща, както и всички дарове, които прииждаха от градовете. Макар да не можеше да каже, че бе заслужил всички похвали и почести, които получаваше, полуръстът оправдаваше късмета си, като се смяташе за партньор на скромния елф. И понеже Дризт До’Урден надали имаше намерение да дойде в Брин Шандер и да прибере даровете, Риджис реши, че на него се пада задачата да стори това.

Най-сетне бе получил онзи охолен живот, за който винаги бе мечтал и сега се наслаждаваше на всеки миг от него. Съвсем скоро щеше да научи, че за славата често се плаща висока цена.

* * *

Дризт и Бруенор прекараха зимата в подготовка за пролетта, когато щяха да тръгнат да търсят Митрал Хол. Елфът възнамеряваше да удържи на думата си, въпреки че приятелят му го бе изиграл, за да го накара да я даде — неговият живот не се бе променил кой знае колко след битката. Макар че той бе истинският спасител на Десетте града, хората, живеещи там, все така не гледаха на присъствието му между тях с добро око, а варварите, с изключение на Уолфгар, открито го избягваха, шепнейки молитви към своите богове, всеки път, когато случайно го срещнеха.

Елфът приемаше неприязненото отношение на хората с обичайното си мъжество.

* * *

— В града се говори, че си отстъпил на Ревик мястото си в Съвета — рече Кати-Бри на Уолфгар по време на едно от многобройните си посещения в Брин Шандер.

Варваринът кимна:

— Той е по-стар и по-мъдър от мен.

Изпитателният поглед на тъмните й очи го смути.

Момичето отлично знаеше, че причината да се откаже от престола бе съвсем друга.

— Ти просто искаш да заминеш с тях! — отсече тя.

— Дължа го на елфа — отвърна Уолфгар и се извърна — съвсем не бе в настроение да спори с нея.

— Пак отклоняваш въпроса — засмя се Кати-Бри. — Ще тръгнеш с тях не защото дължиш нещо комуто и да било! Искаш да отидеш, защото обичаш пътя!

— Какво ли пък знаеш ти за пътя! — изръмжа младежът, подразнен от болезнено точната й забележка. — Какво разбираш от приключения!

Искриците в очите на Кати-Бри бяха обезоръжаващи.

— Разбирам! — простичко рече тя. — Всеки ден, навсякъде, е приключение. Ето това все още не си разбрал. И затова все се скиташ по пътищата из далечни земи, с надеждата да утолиш вечната жажда за приключения, която гори в сърцето ти! Върви тогава, Уолфгар от Долината на мразовития вятър! Върви там, накъдето те тегли сърцето и дано откриеш щастието! И може би, когато най-сетне се завърнеш, ще си разбрал, че щастието понякога е просто да усещаш, че си жив.

И като го целуна по бузата, Кати-Бри се затича към вратата. Приятно изненадан от целувката й, Уолфгар се провикна след нея:

— А може би и нашите разговори ще станат по-приятни тогава!

— Но далеч не толкова интересни! — отвърна тя.

* * *

Една хубава утрин в началото на пролетта най-сетне дойде време Дризт и Бруенор да тръгнат на път. Кати-Бри им помогна да стегнат тежките си раници.

— Щом прочистим мястото, ще те взема при нас — рече Бруенор за кой ли път. — Очите ти ще светнат, кат’ видиш да се леят сребърните потоци на Митрал Хол!

Кати-Бри се усмихна.

— С теб всичко ще бъде наред, нали? — вече по-сериозно попита джуджето.

Знаеше, че тя ще се оправи, ала сърцето му бе изпълнено с бащинска загриженост.

Усмивката на момичето стана още по-широка. През зимата бяха водили този разговор стотици пъти. Макар че Бруенор щеше много да й липсва, Кати-Бри се радваше, че той заминава — очевидно бе, че никога няма да бъде напълно щастлив, докато не се опита да открие дома на предците си.

А и тя знаеше по-добре от всеки друг, че той ще бъде в добра компания.

Бруенор се успокои. Дошло бе време да тръгва.

Дризт и Бруенор се сбогуваха с джуджетата и се отправиха към Брин Шандер, за да се простят с двамата си най-близки приятели.

Пристигнаха в къщата на Риджис късно сутринта и завариха Уолфгар да ги чака на стъпалата, с раница и Щитозъб до себе си.

Дризт подозрително се вгледа във вещите на приятеля си, досещайки се за намеренията му.

— Добра среща, кралю Уолфгар! — рече той. — Към Бремен ли си тръгнал, или може би към Каер Кьониг, да нагледаш как върви работата на хората ти?

— Не съм крал аз — поклати глава младият варварин. — Съветите и речите подхождат повече на старците. Аз им се наситих. Сега Ревик ще представлява хората от тундрата пред Съвета.

— Ами ти? — попита джуджето.

— Аз идвам с вас — отвърна Уолфгар. — Да платя един последен дълг.

— Нищо не ми дължиш! — заяви Бруенор.

— Така е. А и сметките ми с хората от Десетте града, както и с моя народ, вече са чисти. Ала имам и още един дълг — при тези думи той се обърна, за да погледне Дризт в очите — към теб, приятелю елф!

Дризт не знаеше какво да каже, затова просто потупа огромния варварин по рамото и се усмихна топло.

* * *

— Ела с нас, Къркорещ корем! — рече Бруенор след богатия обяд в палата на полуръста. — Четиримата заедно да търсим приключения по широкия свят. Ще ти се отрази добре, пък току-виж си свалил мъничко от туй твое шкембе!

Риджис обгърна големия си корем с две ръце и го раздруса.

— Харесвам си корема такъв, какъвто е и мисля да си го запазя, благодаря. Може даже да прибавя още към него!

После продължи по-сериозно:

— Изобщо не мога да разбера защо и тримата толкова държите да тръгнете на това приключение — полуръстът бе прекарал дълги часове през зимата, мъчейки се да убеди Дризт и Бруенор да не заминават. — Толкова добре си живеем тук, защо ви е да си тръгвате?

— В живота има и по-важни неща от вкусната храна и мекото легло, малки приятелю — отвърна Уолфгар. — Във вените ни гори жажда за приключения. И сега, когато тук най-сетне се възцари мир, Десетте града не могат да ни предложат тръпката от опасността, ни сладостта на победата.

Дризт и Бруенор кимнаха в знак на съгласие, но Риджис поклати глава.

— И ти наричаш туй жалко местенце „изобилно“? — подсмихна се Бруенор и щракна с месестите си пръсти. — Кат’ се върна от Митрал Хол, ще ти вдигна двойно по-голяма къща от тая, че и украсена с безценни камъни, каквито не си и сънувал преди.

Ала в едно Риджис бе сигурен — що се отнасяше до него, той вече бе оставил своето последно приключение зад гърба си. Когато се нахраниха, той изпрати тримата си приятели до вратата.

— Ако някога се върнете…

— Твоят дом ще бъде първото място, което ще посетим — увери го Дризт.

Когато излязоха навън, видяха Кемп. Беше застанал от другата страна на улицата и явно се оглеждаше за тях.

— Мен чака — обясни Уолфгар и се усмихна при мисълта какво ли не би направил таргосецът, за да се отърве от него.

— Сбогом, добри ми представителю! — провикна се младият варварин и се поклони ниско. — Прайне де крабаг ам риндере бе-йогт игло кес грон!

Показвайки неприличен жест на Уолфгар, Кемп се отдалечи. Риджис се превиваше от смях.

Дризт разпозна думите и се зачуди защо ли приятелят му ги казва на таргосеца.

— Веднъж ми спомена, че това е древен боен вик на народа на тундрата — обърна се той към младежа. — Но защо го отправяш към човека, когото презираш най-много на този свят?

Уолфгар промърмори нещо, опитвайки се да се измъкне от неловкото положение, но Риджис отговори вместо него:

— Боен вик ли? — възкликна полуръстът. — Та това е стара варварска клетва! Обикновено старите варварки кълнат така неверните си мъже.

Лавандуловите очи на елфа се присвиха, докато Риджис продължаваше:

— Означава „нека слабините ти се превърнат в свърталище за бълхите на хиляда северни елена!“

Бруенор прихна, Уолфгар също се разсмя и Дризт нямаше какво друго да направи, освен да се присъедини.

— Е хайде, предстои ни дълъг път, а пък слънцето отдавна се вдигна в небето — рече елфът. — Нека да започнем това приключение, а то обещава да е интересно.

— Накъде ще се отправите? — попита Риджис, а в гласа му се долавяше лека печал.

Една част от него наистина завиждаше на приятелите му — не можеше да не признае, че щяха да му липсват.

— Първо към Бремен — отвърна Дризт. — Там ще си набавим останалите провизии и после ще се отправим на югозапад.

— Лускан?

— Може би, ако такава е волята на съдбата.

— На добър час! — рече полуръстът и, без да се бавят повече, тримата тръгнаха.

Риджис ги проследи с поглед докато изчезваха в далечината, чудейки се как изобщо е могъл да си намери толкова глупави приятели. После сви рамене и се накани да влезе в палата си — от обяда бе останала доста храна.

Спряха го преди да успее да прекрачи прага.

— Първи гражданино! — провикна се някой откъм улицата.

Гласът принадлежеше на един бакалин от южната част на града, там, където товареха и разтоварваха търговските кервани. Риджис го изчака да се приближи.

— Някакъв човек, Първи гражданино — рече бакалинът, като се поклони с извинение, заради това, че си бе позволил да обезпокои толкова важна личност. — Пита за Вас. Твърди, че е представител на Обществото на героите в Лускан и че е изпратен, за да Ви помоли да присъствате на следващото им събиране. Казва, че ще Ви възнагради богато.

— Името му?

— Не го каза. Предаде ми само това — и бакалинът отвори кесия, пълна със злато.

Това бе напълно достатъчно за Риджис и той тръгна да се срещне с човека от Лускан.

За пореден път само късметът спаси живота му — успя да види непознатия, преди той да го забележи. Позна го веднага, макар да не го бе срещал от години — по инкрустираната с изумруди дръжка на камата, която се подаваше, от ножницата, висяща на бедрото му. Риджис често си бе мечтал да открадне това красиво оръжие, но дори и неговото безразсъдство имаше граници. Камата принадлежеше на Артемис Ентрери.

Главният палач на Пук паша.

* * *

На другия ден, още преди зазоряване, тримата приятели напуснаха Десетте града. Нетърпеливи да се впуснат в новото приключение, те крачеха бързо и когато първите лъчи на утринното слънце запалиха хоризонта зад гърба им, вече бяха навлезли далеч навътре в тундрата.

Внезапно видяха Риджис да се задава от юг, препъвайки се през равнината. Бруенор изобщо не беше изненадан:

— Пак е загазил — засмя се той. — Или аз съм брадат гном.

— Добра среща! — рече Дризт, когато Риджис ги настигна. — Ала нали вече се сбогувахме?

— Реших, че не мога да оставя Бруенор отново да се забърка в нещо, без да съм там да го измъкна — останал без дъх от бързане, отвърна полуръстът.

— Да не би да идваш с нас? — изръмжа Бруенор. — Не сме взели никакви припаси, глупако!

— Аз не ям много — умолително рече Риджис, а в гласа му се промъкнаха нотки на отчаяние.

— Ха! Та ти ядеш повече от нас тримата взети заедно! Ама няма значение, можеш да дойдеш.

Лицето на Риджис видимо просветна и Дризт си помисли, че предположението на джуджето май не бе далеч от истината.

— Да тръгваме тогава! — провикна се Уолфгар. — Четирима сме — по един представител за всяка от четирите раси. Бруенор — за джуджетата, Риджис — за полуръстовете, Дризт До’Урден — за елфите и аз — за хората! Прекрасен отряд!

— Не мисля, че елфите биха избрали един Елф на мрака за свой представител — отбеляза Дризт.

— А да не би да мислиш, че полуръстовете биха избрали Къркорещия корем? — изсмя се Бруенор.

— Съвсем си пощурял, Боен чук — не му остана длъжен Риджис.

Бруенор пусна щита си на земята и като заобиколи Уолфгар се изпречи пред полуръста. С лице, изкривено в престорено яростна гримаса, той го сграбчи за раменете и го повдигна във въздуха.

— Прав си, Къркорещ корем! — провикна се той. — И никога не се изпречвай на пътя на някой дето е по-щур от тебе!

Дризт и Уолфгар се спогледаха и по лицата им се разляха многозначителни усмивки.

Приключението със сигурност щеше да се окаже интересно.

И така, с изгряващото слънце зад гърба си и дългите сенки пред себе си, четиримата приятели се отправиха на път.

Да открият Митрал Хол.

Информация за текста

$source = Моята библиотека

$id = 17208

$book_id = 3428

Издание:

Р.А. Салваторе. Кристалният отломък

Редактор: Милена Иванова

Коректор: Ангелина Вълчева

Дизайн на корицата: Бисер Тодоров

Предпечатна подготовка: Таня Петрова

ИК „Инфо ДАР“, София, 2007

ISBN 954—761—103—8

Content

Р. А. Салваторе
Кристалният отломък
(книга 1 от "Забравените кралства 1 — Долината на мразовития вятър")

Пролог

Книга 1 Десетте града

1 Изкупителната жертва

2 На брега на Маер Дуалдон

3 Залата на медовината

4 Кристалният отломък

5 Някой ден

6 Бран Шандер

7 Бурята се задава

8 Кървави поля

Епилог

Книга 2 Уолфгар

9 Възмъжаване

10 Събират се облаци

11 Щитозъб

12 Дарът

13 По волята на Властелина

14 Лавандулови очи

15 Гибелна бързина

16 Плитки гробове

17 Разплата

18 В дома на Едноустия

19 Мрачни вести

20 Свободен!

Епилог

Книга 3 Кришал Тириш

21 Леден гроб

22 С благородна кръв, ала с подвиг

23 Под обсада

24 Кришал Тирит

25 Ерту

26 Правото на победителя

27 Надвиснала гибел

28 Лъжи

29 Други възможности

30 Битката в Долината на мразовития вятър

31 Победа

Епилог

Информация за текста