Р. А. Салваторе

Пробуждането на демона

(книга 1 от "Демонски войни")

На Оуен Лок, задето вярваше в мен и задето ми припомни, че и сам трябва да имам вяра в себе си.

На Вероника Чапман, заради непредубедеността и острия й поглед.

На Куо-ю Лянг — енергията е заразителна.

И на още някого, който ме откри на мрачно място в мрачен час и запали свещ.

И, разбира се, както с всичко, което правя на Даян и децата.

Пролог

Демонът-дактил се събуди. Незабележимо, просто едва доловимо раздвижване дълбоко в недрата на далечната, пуста планина. Привидно незначително събитие, за което разбраха единствено пещерните червеи и неколцина страдащи от безсъние прилепи, които висяха от тавана заедно с изнурените си другари.

Ала духът на демона се бе пробудил, след дългата летаргия пак се бе завърнал в изваяното сякаш от скулптор тяло, което бе оставил след последното си посещение в света, наречен Корона. Хубаво бе отново да приюти бродещия си дух в истинско, материално тяло; да усети как гореща кръв пулсира в крилете и силните му крака, да почувства нетърпеливото потръпване на железните мускули. Отвори очи, ала срещна само непрогледен мрак — през годините на магически сън, прекарани в дълбоката пещера с приведена глава и крила, увити плътно около тялото, дебел слой магма го бе покрила от глава до пети. Въпреки че повечето от жарката течност отдавна се бе изляла навън, част от нея се бе утаила в пещерата, втвърдявайки се около тялото му. И сега духът му се бе завърнал в Корона, впримчен в обсидианова обвивка!

Демонът се вглъби в себе си и призова всичките си сили, физически и магически. Извиквайки на помощ волята и животинската си мощ, той напрегна криле. Тънка пукнатина плъзна по протежение на черната черупка. Напрегна се отново и пукнатината зейна още по-широко. После, с един внезапен, могъщ напън, звярът строши магмените окови и разпери гигантските си криле, раздирайки въздуха с острите нокти по краищата им. Най-сетне свободен, той отметна глава, разтвори паст и изкрещя с пълно гърло — вик на радост, задето се бе завърнал, предвкусващ хаоса, който отново щеше да посее в мирните царства на Корона.

Наподобяващо по форма висок и строен човек, макар и с чифт огромни прилепови криле, които разперени се простираха на повече от шест метра, тялото му бе изтъкано от железни мускули и бе в състояние да повдигне цял бик, докато прелита над него. Главата му също имаше човешка форма, макар и по-ъгловата, с тясна челюст и остра брадичка. Ушите му бяха заострени и се показваха от рядката, черна коса, която не можеше да скрие и двете рогца на челото му — не по-големи от палец и извити навътре.

Грубата, въздебела кожа — същинска броня — бе червеникава и лъскава, сгрявана сякаш от вътрешен огън. Очите му също горяха с ярък пламък — катраненочерни бездни, които лумваха в алено, когато беше развълнуван, превръщайки се в два кървавочервени кладенеца от ненавист.

Звярът се протегна и разпери криле, после вдигна ръце, сякаш се опитваше да улови нещо във въздуха. Дълги, хищни нокти се показаха от върховете на пръстите му, а от устата му се източиха два остри кучешки зъба. Всяка частица от тялото му бе оръжие, безмилостно и смъртоносно. Ала най-страшното у него не бе бруталната физическа мощ, а онова, което бе невидимо за очите — черното му съзнание, самото му същество, което изкусяваше душите и оплиташе сърцата в лепкава мрежа от лъжи. Теолозите в Корона все още спореха дали демонът-дактил е първопричина или последица от злото. Дали именно той сееше слабост и поквара сред хората? Дали бе източникът на техните грехове или се появяваше на този свят и тръгваше сред обитателите му, именно когато безбройните им пороци най-сетне избиеха на повърхността като гноясала язва?

За демоничното създание в планинските недра тези въпроси нямаха никакво значение. Колко ли време бе изтекло, питаше се то, колко ли десетилетия, дори векове, бяха минали от последното му посещение в Корона?

О, да, добре помнеше онези дни; още се упойваше от спомена за реките от кръв, които се лееха, докато армия след армия се хвърляше в опияняващ, обречен бой. Прокле високо Теранен Динониел, който бе обединил войските на елфи и хора и бе прогонил слугите му до подножието на същата тази планина, Айда. Самият Динониел пък го бе последвал чак до недрата й и го бе пронизал със собствената си ръка…

Чернокрилото чудовище сведе поглед към тъмночервения белег, открояващ се върху иначе гладката му кожа. После, с отвратително изпукване извъртя глава на сто и осемдесет градуса, за да види по-добре другата следа от онзи паметен ден — неголяма подутина под лявата му лопатка. Двата белега съвсем точно отбелязваха къде се намира сърцето му и именно така, с един отчаян удар, Динониел бе сломил физическото му тяло. Ала дори тогава, сред предсмъртните си мъки, демонът пак бе надделял и единствено с помощта на волята си бе изтръгнал реки от магма от недрата на Айда. Динониел, както и голяма част от войните му, загинаха в този ден, но той самият…

Той самият бе вечен. Динониел отдавна го нямаше, превърнал се бе в полузабравен спомен, докато духът на демона отново бе тук, а тялото му — изцелено.

— Кой ли човек, или може би елф, ще заеме мястото на Динониел този път? — запита се звярът и дълбокият му, тътнещ глас, който винаги звучеше така, сякаш всеки миг ще прерасне в гръмовен рев, проехтя надалеч.

Ято прилепи, стреснати от неочаквания шум, разпериха криле и излетяха през един от тунелите, които лавата бе оформила при изригването си. Демонът се разсмя доволно — дори мощта на гласа му бе толкова голяма, че всяваше паника в сърцата на всеки, който го чуеше. Откъде ли щяха да съберат сила и решителност хората и елфите този път (ако, разбира се, в Корона изобщо имаше елфи — още по времето на Динониел дните на тяхната раса като че ли наближаваха своя заник)?

Мислите му се извърнаха от враговете, срещу които щеше да се изправи, към онези, които щеше да призове за свои слуги. Какви ли създания щеше да подчини на волята си и да изпрати на война този път? Злите гоблини несъмнено щяха да бъдат едни от първите — изпълнени с гняв и неутолима алчност, тяхното най-голямо удоволствие бе да сеят болка и смърт. Фоморийските великани от планините, макар и малко, също бяха отлични съюзници с невероятната си сила, която се равняваше на силата на дузина яки мъже, и с дебелите си кожи, които никоя кама не можеше да прониже. И, разбира се, паурите, да, паурите, лукавите, войнолюбиви джуджета от Хулиантес, Брулените острови, които мразеха хората повече от всичко на света. Преди много векове паурите властваха над моретата със своите здрави, тумбести лодки, които, макар и по-малки от големите кораби на човеците, бяха много по-издръжливи от тях, досущ както и дребните джуджета бяха замесени от много по-яко тесто, отколкото едрите хора.

Тънка ивица слюнка се проточи от устата на демона при мисълта за някогашните му съюзници, същата онази армия на страданието, с която много скоро отново щеше да се обгради. О, да, не след дълго щеше да ги призове при себе си — племе след племе, раса след раса, войската му бързо щеше да се разрасне така, както нощта разстила мрежите си над света, когато слънцето докосне запада. Над Корона се спускаше здрач.

Демонът-дактил се бе пробудил.

Част първа

Орис

Какво ли песен носи се, сред гъстата гора и повалените мъже изправя на крака? Освобождава от сковаваща тъга сърцата, надежда нова вдъхва в душата.

О, чуйте, тази песен!

Мелодия омайна!

И топъл шепот в утринта!

Дими във въздуха студен гореща кръв.

Надежда за съкровища, за злато стръв!

Дали чудовищата са напуснали убежищата си прикрити,

за да погледнат Нощна птица и смъртта в очите?

От алчност са пропити.

С кръвта им са пропити на елфите ръцете нежни и стрелите.

Проблясващ меч и кон препускаш,

връз демоните гибел спускащ,

Сред тях пазителят е, Нощна птица,

презрял опасността, с огнена десница

сече и промушва,

разкъсва, довършва!

Кошмарите отблъсква надалеч.

Гоблини, бягайте бързо, пазителят лъка насочва

и белия сняг с кръвта ви обточва.

Червени реки след стрелите потичат

и злото на вечна забрава обричат.

Ястребовокрила ярост

праща гоблини без жалост

в царството студено на смъртта

Гърчете, гоблини, отстъпвайте, летете!

Но от Симфония не ще се отървете.

Копитата от музика разсичат нощта

и носят Нощна птица, познайте участта!

Буря препуска

и върху вас се спуска,

отнася ви във вечен мрак.

Отлита песента, Симфония препуска

с Нощна птица към гората дръзка!

На пролетното слънце! Злото се стопи,

сред детелини и цветя се разходи.

О, слушайте сега зова

на Нощна птица от леса

и спете мирно всички влюбени!

„Песента на Нощната птица“

Глава 1

Неочаквана плячка

Елбраян Уиндон стана още преди зазоряване. Бързо навлече дрехите си на червеникавия светлик, разпръскван от жаравата в огнището, после прокара пръсти през чорлавата си, светлокестенява коса, която жарките лъчи на лятното слънце бяха опалили на много места почти до бяло. Препаса колана си, а когато взе камата, която предишната вечер благоговейно бе оставил до леглото, и тържествено я окачи на кръста си, изведнъж се почувства силен и значим.

След това грабна най-дебелото наметало, което можа да открие, и изскочи в мрака, изпълнен с такова нетърпение, че едва не забрави да затвори вратата след себе си. Тихо и призрачно спокойно, малкото гранично селце, наричано Дъндалис, се разстилаше край него, потънало в заслужения сън на изтощението, което настъпва след тежкия работен ден. Елбраян също се бе потрудил здравата предишния ден — дори по-здраво от обикновено, защото неколцина от съселяните му бяха отишли в гората, та се бе наложило поотрасналите момичета и момчета като него да се заемат с техните задължения. Това означаваше да събират дърва и да поддържат огъня, да поправят колибите (а те сякаш винаги имаха нужда от поправка!), както и да държат под око границите на закътаната долчинка, в която беше разположено селото — трябваше да внимават за следи от мечки, диви котки и вълци.

Елбраян беше най-голямото от тези деца, водач на групата, така да са каже, и това го караше да се чувства истински значим, почти мъж. Това беше последният път, когато ловците тръгваха на най-важната експедиция за сезона без него. Следващата пролет момчето щеше да навърши тринадесет години — възраст, когато из тези сурови земи се сбогуваха с детството. Следващата пролет Елбраян щеше да ловува заедно с възрастните, завинаги оставил детските игри зад гърба си.

Въпреки умората от работата през деня обаче, вълнението не го бе оставило да заспи. Зимата бързо настъпваше и ловците можеха да се завърнат всеки миг. Елбраян възнамеряваше да ги посрещне и да влезе в селото начело на процесията. По-малките момчета и момичета щяха да го видят и да му отдадат уважението, което заслужаваше, а възрастните щяха да се уверят, че благодарение на неговата бдителност по време на отсъствието им в селото не се бе случило нищо лошо.

С лека стъпка, въпреки умората и ранния час, той се насочи към покрайнините на селото, крачейки през сенките, хвърляни от малките колиби.

— Джили! — макар да не бе изречена високо, думата отекна силно в тишината на утрото.

Елбраян се прокрадна до следващата къща, усмихвайки се на собствената си предвидливост, и предпазливо надникна зад ъгъла.

— Ами ако си дойдат днес! — възпротиви се момичето, към което се бяха обърнали, Джилсепони, най-добрата приятелка на Елбраян.

— Няма как да си сигурна, Джили — застанала на прага на колибата, майка й се мъчеше да я разубеди.

Елбраян едва успя да сподави смеха си — момичето мразеше това име, макар че почти всички в селото й казваха именно така. Тя самата предпочиташе по-простичкото Джил, но истински харесваше само тайното име, с което я наричаше единствено Елбраян — Пони.

Момчето бързо овладя смеха си, но усмивката му си остана все така широка. Не знаеше защо, ала винаги, когато видеше Пони, го изпълваше щастие, въпреки че само допреди година-две тя бе просто едно от момичетата, с които той и останалите хлапета от селото толкова обичаха да се заяждат. Един ден обаче бе допуснал огромната грешка да подгони Джилсепони без приятелчетата си и, доволен, че я е хванал, да издърпа русата й опашка малко по-въодушевено, отколкото бе разумно. Така и не разбра откъде дойде онзи удар, всъщност не видя нищо, освен ясносиньото небе, ширнало се най-неочаквано над него, когато се просна на земята.

Сега споменът за унизителното поражение го караше да се усмихва и двамата с Пони доста се забавляваха, когато се сетеха за него. Елбраян имаше чувството, че може да сподели с нея абсолютно всичко, без да се страхува, че тя ще го осъди или ще му се присмее.

Светлина, хвърляна от горящата в стаята свещ, струеше през отворената врата на колибата и обгръщаше силуета на момичето — гледка, която истински се нравеше на Елбраян. Всъщност, забелязал бе той, напоследък все повече му харесваше да я гледа. Макар и по-малка от него с пет месеца, тя го надминаваше по ръст със своите пет фута и три инча, докато той — за свой най-голям ужас — все още не бе достигнал така жадуваните пет фута. Но пък, както го беше уверил баща му, момчетата от рода Уиндон обикновено израствали малко по-късно. Все пак, въпреки неизбежната завист, която високият й ръст предизвикваше у него, видът на Пони му доставяше истинско удоволствие. Тя имаше стройно, гъвкаво тяло, а в Дъндалис нямаше момче (Елбраян също не правеше изключение), което да може да я надбяга или надвие. Въпреки това Пони излъчваше една особена деликатност, мекота, която допреди няколко години Елбраян смяташе за недостатък, ала която сега му се струваше странно привлекателна. Пухкавата й, златиста коса (която тя непрекъснато приглаждаше и която бе толкова гъста, че човек би могъл да зарови ръката си чак до китката в коприненомеките й кичури) се спускаше по раменете и гърба й с жизнерадостна и много примамлива необузданост. По-наситеносини от най-ясното лятно небе, големите й красиви очи попиваха всичко, което виждаха, и отразяваха и най-малката промяна в настроението й. Зърнеше ли в тях да се спотайва тъга, Елбраян я усещаше като да бе негова болка, ала видеше ли ги да грейват от радост, струваше му се, че ще полети от щастие.

А и устните й… Плътни и сочни, те неведнъж бяха давали повод на момчетата от селото да се закачат с нея — ако ги долепяла до някой прозорец, казваха те, сигурно можела да се задържи за него само с тяхна помощ. Сега обаче Елбраян не изпитваше никакво желание да се подиграва на устните й. Тъкмо напротив, те му се струваха така меки, така подканящи…

— Ще се върна за закуска — убеждаваше Пони майка си.

— Нощната гора е опасна! — долетя недоволният отговор.

— Знам, знам — пренебрежително рече момичето. — Ще се пазя, обещавам.

Елбраян затаи дъх, убеден, че майката на Пони (която често бе доста строга) ей сега ще я постави на място. Вместо това, тя само въздъхна и примирено затвори вратата на колибата.

Пони също въздъхна и поклати глава в знак на безсилно възмущение от възрастните. После се обърна и, подскачайки, се отдалечи от къщурката, само за да се закове на място миг по-късно, стресната от внезапната поява на Елбраян току пред нея.

Инстинктивно сви юмрук и той побърза да отскочи назад.

— Закъсняваш.

— Напротив — тръсна глава тя. — Подранила съм. И то много. И съм уморена.

Елбраян сви рамене и като кимна по посока на пътя, който отиваше на север, я поведе натам с бърза крачка. Въпреки оплакването си от ранния час, Пони не само не изостана, ами заподскача до него, очевидно също толкова развълнувана, колкото и той самият. Щом излязоха от селото и се заизкачваха по билото на долчинката, оживлението им бързо прерасна в едва сдържана радост. Пони хвърли поглед през рамо и изведнъж се закова на място с удивена усмивка на уста и блясък в очите.

— Ореола! — прошепна тя и посочи към небето.

Елбраян проследи погледа й и също не успя да сдържи възхитената си усмивка.

Далеч на юг, ширнал се върху черния небосвод, проблясваше Ореола на Корона, сложна плетеница от цветове — червено и зелено, синьо и тъмномораво — които нежно се преливаха един в друг, приказна дъга, в която сякаш пулсираше живот. Ореола, или Небесния пояс, както още го наричаха, се наблюдаваше само понякога през лятото и то единствено в най-тъмните часове на най-кратките нощи, когато децата (а и възрастните) спяха най-дълбоко. Елбраян и Джилсепони го бяха виждали и преди, ала никой от тях не помнеше Ореола да е бил така ярък, както тази нощ.

В този миг до ушите им достигна едва доловим звук — нежна мелодия, която се носеше в хладния въздух и галеше слуха.

— Духът на гората! — прошепна Пони, ала Елбраян сякаш не я чу.

Легендата за Духа на гората бе позната на всички по тези земи.

Получовек, полукон, той бе пазител на дърветата и приятел на животните, особено на дивите жребци, които обитаваха долчинките на север. За миг мисълта, че подобно същество се намира толкова наблизо стресна Пони, ала уплахата й бързо се разсея, прогонена от великолепието на Ореола и омайната мелодия, която сякаш го допълваше. Как би могъл някой (или нещо), родил такава красота, да крие заплаха?

Двамата приятели се спряха на билото на падината и дълго останаха така, смълчани, вглъбени в себе си, забравили за известно време всичко наоколо и дори един за друг. Елбраян се чувстваше напълно сам, ала в същото време слят в едно с вселената, частица от нещо необятно и величествено, малко пламъче в светлика на вечността. Мислите му се отделиха от долчинката, в която се намираше, съзнанието като че ли напусна материалното му тяло и света на сетивното и се пренесе в царството на духовното, онова, което бе незримо за очите, ала което изпълваше съществото с възвишена радост. Без сам да разбира защо, една дума проблесна в мислите му и изпълни съзнанието му — думата „майка“. В този миг му се струваше, че не знае нищо, ала едновременно с това като че ли бе получил безпределно познание — тайните на света се разкриха пред него, изначален покой и безмерна вечност — те всички бяха пред очите му, близки и осезаеми, прости и истинни. Усети как, макар и без думи, в сърцето му се надига хвалебствена песен, а по тялото му — което в този миг бе просто обвивка на безсмъртния му дух — се разлива топлина.

После, твърде скоро, както му се стори, всичко свърши. Младежът въздъхна дълбоко и се обърна към Пони. Отвори уста, за да каже нещо, ала замълча, виждайки, че тя също се бе пренесла в свят, където думите бледнееха, лишени от смисъл и стойност. Изведнъж Елбраян я почувства много по-близка, сякаш двамата току-що бяха споделили нещо специално и много лично. Колцина от хората, които познаваше, зачуди се той, можеха да почувстват красотата на Ореола като тях? Никой от възрастните в Дъндалис, не и те, с вечното си мърморене и дребнави оплаквания. И със сигурност никой от връстниците му, прекалено глупави за нещо толкова възвишено.

Не, това бе само тяхно преживяване — негово и на Пони. Все така безмълвно, той я гледаше как бавно се пробужда за света, който ги заобикаляше — долчинката, нощта и него самия. Струваше му се, че почти може да види как духът й се завръща в тялото — стройното тяло, което с всеки изминал ден ставаше все по-женствено.

Изведнъж усети как го обзема неудържимо желание да изтича и да я целуне, и трябваше да впрегне цялата си воля, за да устои на този необясним порив.

— Какво? — учуди се Пони, виждайки объркването и уплахата, изписали се неочаквано на лицето му.

Елбраян отвърна очи, ядосан, задето бе допуснал подобна слабост. Та Пони беше момиче и макар той да не се срамуваше да я нарече своя приятелка, всяко по-дълбоко чувство бе чисто и просто ужасяващо!

— Какво става, Елбраян? — повтори Пони. — Песента на горския дух ли?

— Дори не я чух! — сопна се момчето, макар че сега, като се замислеше, май наистина бе доловил някаква мелодия в далечината.

— Какво има тогава? — настоя Пони.

— Нищо! — рязко отвърна той. — Да вървим. Скоро ще съмне.

И с тези думи той се закатери по склона с цялата бързина, на която беше способен, като често приклякваше и започваше да пълзи на четири крака, а падналите есенни листа шумоляха под тежестта на тялото му. Пони го изгледа недоумяващо, после се поусмихна, а по бузите й плъзна лека руменина — струваше й се, че се досеща за чувствата, срещу които Елбраян се съпротивляваше… същите, с които и тя самата се бе преборила съвсем наскоро.

Всъщност тя не толкова ги бе надвила, колкото се бе научила да ги приема и дори да им се наслаждава, да се радва на топлината, която се разливаше по тялото й всеки път, щом го видеше. Надяваше се, че сега, когато и той преживява същото, изходът от неговата лична борба ще е подобен на нейния.

Настигна го чак на върха на хребета. Зад тях, потънал в тишина и мрак, Дъндалис спеше дълбоко. Целият свят като че ли бе потънал в сън, не се чуваше ни птича песен, ни повей на вятър. Двамата приятели седнаха един до друг, ала в същото време разделени — разделени от половин метър и от стената, издигната от настанилия се в душата на Елбраян смут. Момчето не помръдваше, просто седеше неподвижно, вперило нетрепващ поглед в разстлалата се в краката му долина, сякаш мракът наоколо бе толкова дълбок, че му пречеше да разбере къде е попаднало.

От своя страна Пони бе доста по-оживена. Погледът й дълго се задържа върху него, докато най-сетне притеснението на Елбраян стана толкова очевидно, че тя го съжали и отмести очи — първо към селцето, където сега проблясваше далечна свещичка, а после обратно на юг, към нощното небе и Ореола, който бързо избледняваше. Все още можеше да различи по-ярките цветове, ала онзи неповторим миг на съвършена красота и безмълвно самовглъбяване си бе отишъл. Сега тя отново беше Джилсепони, просто Джилсепони, която седеше на върха на склона и заедно със своя приятел очакваше завръщането на баща си и останалите ловци. А утрото бързо настъпваше. Тя все по-ясно виждаше ширналото се в краката й село, дори успя да разпознае някои от къщурките и даже отделните колове от оградата на корала на Бънкър Кройър.

— Днес! — гласът на Елбраян я сепна и тя се обърна, за да го погледне.

По всичко личеше, че приятелят й отново си е възвърнал душевното спокойствие, сякаш смущението му се бе стопило заедно с отминаващата нощ.

— Ще си дойдат днес — убедено кимна той.

Пони се усмихна широко, надявайки се да е прав.

После отново настана тишина, докато новият ден бавно настъпваше край тях. В долината под тях мракът постепенно се разсея, оставяйки след себе си единични черни петна там, където се издигаха гъстите редици на вечнозелените дървета — най-старите стражи на Корона, които гордо стояха на своя пост, макар че повечето нямаха и десет фута. Ярката, наситена красота на гледката пред тях ги накара да затаят дъх. Земята около дърветата улавяше светлината на утрото и сякаш я заключваше в плен, защото там растеше не потъмняла есенна трева, а снежнобял еленов мъх. Елбраян (както и всички деца от селото) обожаваше това място. Всеки път, щом го зърнеше да се белее, обземаше го желание да свали обувките и панталона си и да нагази в пухкавата му прегръдка (която на места стигаше чак до коленете!), да хукне бос по гъстия, мъхест килим, наслаждавайки се на мекия му допир.

Искаше му се да го стори и сега — както безброй пъти през изминалите години, да свали дрехите и обувките си…

В този миг си спомни, че не е сам, спомни си и с какви чувства се бе борил допреди малко и неволно се извърна, зачервен до уши.

— Ако се зададат, преди слънцето да се е изкачило твърде високо, ще ги забележим от цяла миля — отбеляза момичето, ала всъщност гледаше не към пътя, а към склона зад гърба си.

Есента беше в разгара си и листата на дърветата (особено тези на кленовете), грееха в червено, оранжево и жълто и изпъстряха долината.

За което Елбраян им беше искрено благодарен — именно тяхната красота бе отвлякла вниманието на Пони от него и собственото му, не по-малко алено, лице.

— Няма как да не ги забележим от цяла миля — съгласи се той и посочи на североизток. — Трябва да дойдат оттам.

Преценката им обаче се оказа прекалено оптимистична — ярката белота на пейзажа трябва да ги бе заблудила. Наистина, за огромна своя радост, най-сетне зърнаха завръщащите се ловци, ала чак когато групата вече се бе спуснала в дола.

Бъбрейки оживено, двамата приятели наблюдаваха как мъжете се приближават и се опитваха да разберат кой стои начело, макар да им беше доста трудно, тъй като час по час някой от групичката се скриваше между дърветата.

— Носят нещо! — внезапно се провикна Елбраян, съзрял малката чертичка, която свързваше двама от мъжете.

— Там също! — радостно възкликна Пони и плесна с ръце.

Ловците, се връщаха с плячка — лосове, северни елени или белоопашати сърни — значи експедицията им се беше увенчала с успех! Без да са в състояние да сдържат нетърпението си, Елбраян и Пони скочиха на крака и затичаха надолу по склона, за да ги пресрещнат.

Гледана от върха, долината им се бе сторила открита и равна, ала когато се спуснаха на дъното й, двамата внезапно си припомниха колко объркващо и дори малко страшно място бе тя в действителност. Веднъж озовали се сред ниските, перести борове и смърчове, чиито клони им пречеха да виждат на повече от метър-два пред себе си, те бързо се изгубиха — както един друг, така и пътя, който търсеха, та им трябваше немалко време, за да се открият, а след това и да решат в коя посока да поемат.

— Слънцето се намира на югоизток — настоя Елбраян и изпъчи рамене, поемайки нещата в свои ръце.

Слънцето все още не се бе издигнало достатъчно, за да огрее дъното на долчинката, ала на двамата приятели не им бе никак трудно да определят местоположението му.

— Ловците пък идват от североизток, така че просто трябва да внимаваме слънцето винаги да е зад дясното ни рамо.

В думите му имаше логика и като сви рамене, Пони го последва, премълчавайки доста очевидния факт, че стига само да се провикнат малко по-високо и родителите им ще ги чуят и ще им отговорят.

Елбраян решително си запроправя път през храсталаците, без дори да се обърне, за да провери дали момичето го следва. Не след дълго до ушите му достигна говор и той още повече ускори крачка, а когато долови ниския глас на баща си (макар все още да не можеше да различи отделните думи) сърцето му се разтуптя от вълнение.

Пони също се разбърза и дори го изпревари в тези последни метри, промушвайки се между двата дебели бора, изпречили се на пътя й. Нетърпелива, тя отметна гъстите клони настрани и се озова насред неголяма просека, току пред завръщащите се ловци.

Острата, почти груба реакция на мъжете, накара Елбраян да се закове на място, а Пони отстъпи крачка назад, сякаш се боеше, че може да получи някой шамар. Бащата на Елбраян гневно загълча сина си, ала момчето почти не го чуваше, местейки блеснал поглед от ловците към тяхната плячка — едрия северен елен, проснат между раменете на двама от мъжете, към младата кошута, понесена от трети, овесените на дългия прът зайци, към…

Слисани, Елбраян и Джилсепони застинаха на местата си, занемели от изненада. Бащите им, пристъпили напред, за да се скарат на неразумните си деца, да ги нахокат хубавичко, задето са се отдалечили толкова много от Дъндалис, изведнъж почувстваха, че думите са излишни — онова, което висеше на четвъртата носилка, прекрасно осъзнаваха те, бе по-красноречиво и от най-тежките укори.

Когато Елбраян и Пони влязоха в Дъндалис начело на ловците, слънцето вече се бе издигнало високо в небето и цялото село отдавна бе на крак. Първоначалната радостна възбуда, изписана по лицата на посрещачите, бързо отстъпи място на неловка уплаха, която от своя страна бе сменена от пълно изумление при вида на донесената плячка и най-вече на един от труповете — този на дребно човекоподобно същество.

— Гоблин? — не можеше да повярва една от жените и се приведе над грозното същество, за да разгледа по-добре отблъскващото му лице: плоско чело, дълъг, остър нос, кръгли, жълти очички, помътнели и безжизнено изцъклени. Дълги и щръкнали, ушите му имаха заострени върхове и дебела месеста част. При вида на полуотворената уста, пълна с криви, извити навътре жълто-зеленикави зъби, жената неволно потръпна. Въпреки че брадичката бе по-скоро малка, челюстите изглеждаха забележително яки — приживе чудовището със сигурност бе имало жестока захапка, от която надали някой можеше да се измъкне невредим.

— Наистина ли имат такъв цвят? — обади се друга жена и дори се осмели да докосне трупа на гоблина. — Или стават такива, едва след като умрат?

— Жълто и зелено — уверено отвърна един от по-възрастните селяни, въпреки че не бе участвал в ловната експедиция.

Елбраян го изгледа с интерес. Съсухрен и прегърбен, мъжът, който се бе намесил, се казваше Броуди Благия, макар децата от Дъндалис да го наричаха „Броуди Грабителя“ — прякор, с който честичко го дразнеха, а после побягваха в престорен ужас. Старият Броуди беше доста сопнат, вечно сърдит както на целия свят, така и на собствените си болежки, и бе прекрасен прицел за подигравките на селските хлапета, тъй като лесно се ядосваше и хукваше подире им, ала така и не успяваше да ги хване. Елбраян се замисли над истинското име на Броуди и едва се въздържа да не се разсмее на противоречието между него и грубото държание на стареца.

— Със сигурност е гоблин — продължи Броуди, очевидно наслаждавайки се на вниманието. — Че и никак не е малък. И да — отговори той на въпроса на жената, — наистина са жълто-зеленикави, макар че този тук вече е започнал да посивява.

И се изсмя пренебрежително, което още повече засили ефекта от думите му. Гоблини не се срещаха често, мнозина дори не вярваха в съществуването им и ги смятаха за легенда. Даже в Дъндалис и в другите поселища, разположени на границата с Дивите земи, от дълги години никой не бе забелязвал гоблини… освен, разбира се, (стига да можеше да се вярва на приказките му) стария Броуди.

— Значи си виждал гоблини и преди? — попита Олван Уиндон, бащата на Елбраян, а тонът му, както и начинът, по който скръсти ръце пред гърдите си, красноречиво говореха какво мисли за достоверността на подобно твърдение.

— И още как! — сопна се Броуди. — Колко пъти съм ви разправял!

Олван кимна примирително — никак не му се щеше да предизвика някой от прословутите гневни изблици на Броуди. Пък и наистина, край огнището на селската гостилница, неведнъж бяха звучали безкрайните спомени на стареца — истории за битки с гоблини и с фоморийски великани, по времето, когато първите заселници поставяли основите на Дъндалис и разчиствали тукашните земи. Съселяните му учтиво го изслушваха, ала мнозина многозначително повдигаха вежди и поклащаха глави, колчем Броуди извърнеше поглед.

— Нали се говореше, че били забелязали някакъв гоблин да се навърта край Тревясал лъг? — обади се друг от мъжете, имайки предвид едно от съседните поселища.

— Хлапашки небивалици — побърза да им припомни Олван, потушавайки още в зародиш надигналото се тревожно шушукане.

— Е, добре — намеси се майката на Пони, — ясно е, че имате какво да ни разкажете, ние пък имаме немалко работа. И двете най-добре да почакат докато се съберем в гостилницата — и работата, и приказките ще ни вървят повече след една хубава яхния от еленско месо.

Олван кимна в знак на съгласие и хората започнаха да се разотиват, хвърляйки по един последен поглед към гоблиновия труп, който бързо посивяваше. Елбраян и Пони обаче останаха и дълго се взираха в дребното тяло. От вниманието на момичето не убягна пренебрежителното изсумтяване на приятеля й.

— Малък е колкото осемгодишно дете — високомерно махна с ръка Елбраян, усетил погледа й върху себе си.

Вярно, че малко преувеличаваше, ала тялото на гоблина наистина беше само четири фута и надали тежеше повече от четиридесетте килограма на Елбраян.

— А откъде знаеш, че в действителност не е на някое дете? — попита Пони.

— Нали чу стария Граби — нелепият прякор накара момчето да се намръщи. — Каза, че си бил напълно пораснал.

— Изглежда доста свиреп — възрази Пони и се приведе още по-близо до тялото. — Забрави ли язовеца? — тихичко добави тя, когато приятелят й отново изсумтя. — А пък беше поне три пъти по-малък от гоблина…

Елбраян се изчерви и извърна очи. По-рано тази година в една от примките на децата се бе хванал язовец и Елбраян, като най-голям от всички, бързо бе поел командването над малката групичка. Наперено се беше приближил до капана, само за да установи, че животното някак си е успяло да прегризе въжетата, които го възпираха. Когато освирепялото създание се бе нахвърлило срещу него с оголени зъби, говореше легендата (а сред децата историята за случилото се онзи ден си беше истинска легенда), Елбраян „побягнал толкова бързо, че така и не усетил кога тръгнал по дънера на най-близкото дърво, без дори да се държи за клоните“.

Останалите хлапета също избягали, ала не чак толкова далеч, че да не станат свидетели на пълното унижение на своя водач, когото разлютеното животно държало на дървото още цял час.

Проклетият му язовец, помисли си Елбраян, пък и Пони, дето не можеше да остави старата рана на мира. Без да каже нито дума, той се обърна и си тръгна.

Пони не можа да сдържи развеселената си усмивка, докато го наблюдаваше, чудейки се в същото време дали този път не бе отишла прекалено далеч.

Тази вечер селската странноприемница беше пълна до пръсване, макар да нямаше човек, който вече да не е чул историята за битката с гоблина. Ловците, научили бяха всички, се натъкнали на шест гоблина, или, по-точно, случило се така, че двете групи излезли от един и същ гъсталак, на един и същ открит бряг, само на няколко метра едни от други. След като първоначалното стъписване отминало, гоблините запратили копията си по мъжете, ранявайки един от тях. Последвалата битка била кратка, но свирепа; святкали ножове и ками, а някои от ловците дори усетили зъбите на гнусните създания, преди да надвият двойно по-малобройния противник, който побързал да се скрие в шубраците също така бързо, както се и появил малко по-рано. Единственото по-сериозно нараняване получил гоблинът, чийто труп мъжете носеха — след като бил пронизан в дробовете от копие, той се опитал да избяга с другарите си, ала така и не успял да достигне храсталаците и, останал без дъх, се строполил на брега и малко по-късно умрял.

Олван Уиндон повтори историята пред събралите се хора, опитвайки се да не я украсява с ненужни измислици.

— Следващите три дни прекарахме в търсене на следи от гоблини, но така и не открихме — завърши той.

Начаса няколко халби подскочиха във въздуха:

— Да живее Шейн Макмайкъл! — отекна мощен рев. — Убиецът на гоблини!

Наздравицата бързо бе подета от останалите и Шейн Макмайкъл, тих, строен младеж, едва с няколко години по-голям от Елбраян, неохотно пристъпи напред и застана до Олван пред огнището. След много подканяния и настоявания, той най-сетне се видя принуден да опише битката с всички подробности — ловкото си извъртане, умелия начин, по който бе избегнал атаката на противника и най-вече — мълниеносния удар, дошъл толкова бързо и мощно, че гоблинът не успял да се предпази.

Елбраян попиваше всяка негова дума и така живо си представяше битката, сякаш сам той бе участвал в нея. Ех, ако можеше да бъде на мястото на Шейн!

Постепенно мъжете заговориха за онова, което други хора били „забелязали“ напоследък, бе споменато и за гоблина, който се бил появил край Тревясал лъг, неколцина дори заявиха, че се били натъкнали на необичайно големи следи, но досега си били мълчали. В началото Елбраян слушаше с отворена уста, ала не след дълго започна да се досеща (за което говореше и изражението на баща му), че по-голямата част от приказките не са нищо повече от опит за привличане на вниманието. На Елбраян дори му се стори малко странно, че възрастните могат да се държат по този детински начин, особено пък в такъв сериозен момент.

От дума на дума разговорът се прехвърли (не без дейното участие на Броуди) върху чудовищата изобщо — от многобройните дребни гоблини до редките и крайно опасни фоморийски великани. Броуди звучеше като човек доста сведущ по тези въпроси, ала малцина от присъстващите взимаха на сериозно всичко, излязло от устата му.

Дори Елбраян бързо осъзна, че старецът надали знае за гоблините много повече от останалите си съселяни и най-вероятно никога през живота си не е зървал истински фоморийски великан. Момчето срещна погледа на Пони, която очевидно започваше да се отегчава, и кимна към вратата.

Младото момиче бе навън, още преди той да успее да се надигне от стола си.

— Празни приказки — уверено заяви Елбраян, щом излезе от странноприемницата.

Нощта бе хладна и двамата инстинктивно застанаха близо един до друг, за да се стоплят.

— Обаче трупът на гоблина си остава факт — отвърна момичето и махна към навеса, където мъжете бяха оставили мъртвото тяло. — Историята на баща ти си беше съвсем истинска.

— Имах предвид Броуди… — започна Елбраян, ала Пони не го остави да довърши.

— Знам — прекъсна го тя. — Аз също не му вярвам… не съвсем.

И като видя изписалата се по лицето му изненада, добави:

— Гоблини съществуват. В това поне можем да бъдем сигурни. Значи основателите на селото няма как да не са имали вземане-даване с тях.

— А фоморийците? — скептично попита Елбраян, ала Пони само сви рамене — трудно й бе да отхвърли съществуването им просто ей така, особено след като току-що бе видяла гоблиновия труп.

Приятелят й не настоя, макар все още да вярваше, че в приказките на стария Броуди има повече самохвалство, отколкото истина. Всички подобни мисли обаче се изпариха от съзнанието му в мига, в който Джилсепони се обърна и се взря в маслиненозелените му очи, а лицето й бе само на няколко сантиметра от неговото.

Изведнъж Елбраян усети, че не му достига дъх. Пони беше близо — прекалено близо! — и по нищо не личеше, че има намерение да се отдръпне!

Тъкмо обратното, наклонила глава встрани, тя се приближаваше все повече и повече, докато устните й — така меки и подканящи! — се изравниха с неговите. Вцепеняваща паника заля Елбраян като вълна и се смеси с бушуващите в гърдите му чувства, които той не разбираше. Част от него искаше да избяга, ала друга, изненадващо голяма част, го караше да остане.

В този миг вратата на странноприемницата се отвори и двамата приятели светкавично отскочиха един от друг.

По-малките деца изтичаха навън и веднага се скупчиха около тях.

— Какво ще правим сега? — попита някой.

Елбраян и Пони се спогледаха развеселено.

— Трябва да сме готови за връщането на гоблините — подхвърли ДРУГ.

— Гоблините никога не са били тук — напомни му Пони.

— Но скоро ще дойдат! — уверено заяви момчето. — Така каза Кристина.

Като по команда, всички погледи се насочиха към десетгодишната Кристина, която не откъсваше очи от Елбраян.

— Гоблините винаги се връщат за своите мъртви — разпалено обясни тя.

— Ти пък откъде знаеш? — учуди се Елбраян, без дори да се опита да прикрие недоверието си.

Наранена, Кристина сведе поглед и започна да подритва сухата пръст в краката си.

— Баба каза така — притеснено отвърна тя и Елбраян мислено се наруга, задето я бе обидил по този начин.

Останалите мълчаха, попивайки всяка дума на своя предводител. Пони обаче го сръга в ребрата. Тя неведнъж му бе казвала, че Кристина го харесва и понеже не смяташе, че едно десетгодишно момиченце може да й бъде конкуренция, намираше увлечението й за очарователно.

— Е, сигурно е права — съгласи се Елбраян доста по-меко и Кристина вдигна грейнал поглед. — Това значи — продължи той, обръщайки се към навеса, — че трябва да сме готови да ги посрещнем.

Останалите хлапета го слушаха със зяпнала уста и Елбраян тайничко намигна на Пони. За негова изненада обаче, вместо да се усмихне, тя сбърчи чело.

Дали пък всичко това не бе нещо повече от невинна детска игра?

Глава 2

Истинска вяра

Облечени в плътни, кафяви плащаници с широки ръкави и големи качулки, спуснати ниско над лицата, те стояха един до друг, безмълвни и смирени, с поглед сведен към земята и превити рамене и макар да бяха скръстили ръце пред гърдите си, дебелият, кафяв плат ги скриваше чак до върха на пръстите.

— Благочестие, достойнство, бедност — напяваше носово старият абат Далбърт Маркварт, изправен на терасата, която се издигаше над главния вход на Сейнт Мер’Абел, най-знаменития манастир в цял Хонс-де-Беер.

Издигнат насред скалите, надвиснали над югоизточното крайбрежие, Сейнт Мер’Абел съществуваше вече почти хиляда години. Мрачен и достолепен, той постепенно се разрастваше, надстрояван от всяко ново поколение. Сивите му каменни стени като че ли се кореняха дълбоко в земните недра — не обикновена постройка, а зримо въплъщение на първичната им сила. Ниски кули увенчаваха всеки ъгъл на крепостната стена, а тесните прозорци недвусмислено говореха, че това е място, построено за размисъл и отбрана. Надземните нива бяха впечатляващи (само стената, която гледаше към морето, се простираше на протежение повече от миля), ала в действителност същинската част на манастира не можеше да се види отвън, тъй като се намираше дълбоко под повърхността. Прави, добре укрепени тунели тръгваха във всички посоки; на внушителна площ се разстилаха огромни подземни зали — повечето от тях бяха позадимени заради факлите, които не угасваха нито за миг, ала някои бяха осветени с магия. Тук живееха седемстотин монаси и още двеста слуги, много от които никога не излизаха навън, освен за съвсем кратко — най-често, за да отидат на пазар в село Сейнт Мер’Абел, разположено на около три мили от крайбрежието.

Двадесет и петимата послушници стояха един зад друг и тъй като бяха наредени по ръст, високият и едър Авелин Десбрис бе чак в края на редицата — пред него имаше двадесет и двама младежи, а зад него — само двама. Неспирният стон на вятъра, свирещ между многобройните скали, му пречеше да чува абата, ала това изобщо не го тревожеше. Беше мечтал за този ден през по-голямата част от двадесетгодишния си живот, беше възлагал всичките си надежди и очаквания на Ордена на Сейнт Мер’Абел така, както някой пълководец съсредоточава усилията си върху поредната цел. Беше посветил последните осем години на обучение. Осем години, изпълнени с изтощителни изпитания, ала усилията му се бяха увенчали с успех и ето го сега тук — един от двадесет и петимата младежи, останали от двете хиляди дванадесетгодишни момчета, отчаяно борили се за послушническо място в този клас, сформиран в лето Господне осемстотин и шестнадесето.

Авелин се осмели да надникне изпод качулката си и хвърли поглед към неколцината души, наредили се покрай пътя. Майка му Аналиса и баща му Джейсън също бяха сред тях, макар че Аналиса беше болна и най-вероятно нямаше да издържи пътя до Йоманеф, родното им село, разположено на около триста мили оттук. Авелин прекрасно разбираше, че това е последният път, когато вижда майка си, а навярно и баща си. Най-малкото от десет деца, той беше роден сравнително късно, когато и двамата му родители бяха минали четиридесетте. Дори от най-малките от братята и сестрите му го деляха повече от седем години и той така и не бе станал особено близък с никого от тях. Докато поотрасне достатъчно, за да проумее истинския смисъл на думата „семейство“, половината от братята и сестрите му вече бяха напуснали родната къща.

Въпреки всичко детството му бе щастливо, а връзката с родителите му — силна, по-силна може би, отколкото на всеки друг от братята и сестрите му. Особено близък бе станал с майка си, смирена и религиозна жена, която още от най-ранните му години го насърчаваше да тръгне по пътя на вярата.

Авелин побърза да сведе поглед, боейки се от наказанието, което неминуемо щеше да последва, ако го хванеха да надзърта изпод качулката си. Мълвата твърдеше, че послушници на Сейнт Мер’Абел са били изключвани от манастира и за далеч по-дребни провинения. Спомените на Авелин се върнаха назад, към онзи отдавнашен ден, когато за първи път съобщи на Аналиса за решението си да постъпи в Сейнт Мер’Абел — и до днес виждаше радостните сълзи, изпълнили очите й, и усмивката й, нежна и одухотворена. Този образ се бе запечатал здраво в съзнанието му, така здраво, сякаш бе изрисуван на вътрешността на клепачите му и окъпан от магическа светлина. Колко по-млада и жизнена изглеждаше майка му тогава! Последвалите години обаче съвсем не бяха милостиви към нея, болест след болест постепенно изцеждаха силите й, ала тя се държеше, твърдо решена да види този ден. Отминеше ли той обаче, добре разбираше Авелин, Аналиса щеше да рухне, безсилна да се бори със собствената си тленност.

И двамата, майка и син, бяха приели тази мисъл. Аналиса бе постигнала онова, за което мечтаеше, животът й също бе изживян достойно и благочестиво. Да, Авелин щеше да заплаче, когато вестта за смъртта й достигнеше до него зад манастирските стени, ала това щяха да бъдат себични сълзи, сълзи на съжаление към самия себе си, а не за нея — тя, уверен бе младежът, щеше да се е преселила в едно по-добро място.

Тежките порти се отвориха със силен, стържещ звук, който откъсна Авелин от мислите му.

— На драго сърце ли се посвещавате в служба на Бога? — тържествено попита абат Далбърт Маркварт.

— Да! — отвърнаха като един двадесет и петимата послушници.

— Тогава нека Изпитанието докаже вашата готовност! — проехтя гласът на абата.

Един по един, младежите запристъпваха напред, а монотонният им напев отекна с удвоена сила, когато първият от тях достигна наредените покрай пътя монаси, всички стиснали здрави сопи в ръце.

Авелин чу тъпите удари на дървото, чу и неволните стенания, откъснали се от устните на послушниците в началото на редицата. Той се вглъби в себе си и запя още по-силно. Сега чуваше единствено собствения си глас, беше се предал изцяло на вярата си, издигайки я като щит срещу физическата болка. Погълнат напълно от религиозния си унес, той дори не почувства първите удари, а когато най-сетне усети сопите да се стоварват върху гърба му, допирът им му се стори някак далечен и нереален, моментно неудобство, бледнеещо пред вечното блаженство, което го очакваше. Откакто се помнеше, мечтаеше да се посвети на Бога, през целия си живот бе копнял за този ден.

И ето че той най-сетне бе настъпил, този най-чакан от всички ден, неговият ден. Авелин премина Изпитанието, без да издаде нито стон, нито дори въздишка — нищо, освен ритмичния, равномерен напев.

Този подвиг на вярата не убягна от вниманието на абат Маркварт и на останалите монаси, наблюдаващи посвещаването в сан на послушниците от лето Господне осемстотин и шестнадесето. Никой от останалите младежи не можеше да се похвали с подобно постижение, всъщност вече дълги години никой не бе издържал Изпитанието така доблестно.

Тежките каменни порти на Сейнт Мер’Абел се захлопнаха с шумен грохот, който разтърси Аналиса Десбрис от глава до пети. Мъжът и я притисна до гърдите си, разбирайки острата й болка — както физическа, така и душевна.

Също както сина си, и Аналиса знаеше, че двамата няма да се видят никога вече, не и в този живот. Да, беше го предала в служба на своя Бог на драго сърце, ала освен това беше и обикновено човешко същество и сега болката от раздялата изпиваше и малкото сила, останала в изнемощялото й тяло.

Както винаги, Джейсън я подкрепяше с цялата си душа: В неговите очи също имаше сълзи, ала за разлика от нейните, те не бяха израз на щастие, а на сложна смесица от чувства — от обикновена, бащинска тъга до тих гняв. Никога не си бе позволил да критикува открито решението на сина си, ала неведнъж се бе питал дали Авелин не похабява живота си.

Прекрасно разбираше обаче, че не би могъл да каже подобно нещо на крехката Аналиса. Всяка по-тежка дума можеше да я прекърши. Единственото, което му оставаше сега, бе да се надява, че ще успее да я отведе вкъщи, в собственото й легло, преди смъртта да я надвие.

Дори мисълта за родителите му не можа да отвлече вниманието на Авелин от гледката, която се откри пред очите му, когато влезе в бруления от вятъра двор на манастира. А когато пристъпи във величественото преддверие, неволно ахна от възхищение.

Вътре имаше само няколко тесни прозорчета и на приглушената светлина от висящите по стените факли, дебелите греди, които поддържаха тавана, сякаш танцуваха в безтегловност. Никога досега Авелин не бе виждал толкова огромно помещение и му беше трудно да си представи колко ли време и усилия трябва да бе отнело издигането му. Та тук преспокойно би се побрал цял Йоманеф, родното му село, и дори би останало място за конете!

Окачените по стените гоблени бяха не по-малко впечатляващи — картините бяха пресъздадени толкова изкусно, че сякаш създаваха свой собствен свят, изпълнен с безброй други образи, които се преплитаха в една вълшебна мозайка, пленяваща въображението на всеки, спрял поглед върху тях. Гоблени покриваха стените от край до край, единствено изключение правеха малките прозорчета и поставките, на които бяха наредени блестящи оръжия — мечове и копия, тежки секири и дълги кинжали, както и десетки други приспособления, завършващи с извити кукички и опасни наглед остриета, които Авелин не познаваше. Като безмълвни стражи на много места се възправяха най-различни доспехи — от простите, застъпващи се дървени плочки, носени от древните бехренци до здравите метални брони, изковани специално за кралската стража — Сърцатата бригада на Хонс-де-Беер. Край една от стените стоеше близо петметрова статуя, облечена в дебела кожена дреха, обточена с козина и подсилена със заострени метални плочки и тежки железни халки. Фомориец, досети се Авелин и неволно потръпна, фомориец в типичното за войнствената си раса бойно облекло. До великана бяха наредени две дребни фигурки — едната едва стигаше до кръста на Авелин, а другата, макар и малко по-висока, беше слаба и жилава. По-ниското същество носеше лека кожена туника, а на ръцете си имаше метални предпазители, които стигаха чак до лактите. Червената барета, нахлупена на главата му, не остави никакво съмнение у младия послушник — пред него стоеше джудже и по-точно, един от злите паури, наричани още „аленокапци“ заради ужасяващия обичай да накисват кепетата си (изработени от човешка кожа и надарени с магия) в кръвта на своите жертви, докато своеобразният „плат“ не придобиеше наситен червен цвят.

Статуята до джуджето пък, с чифт почти прозрачни крила на гърба, не можеше да изобразява нищо друго, освен елф, един от загадъчните Туел’алфари. Крайниците му бяха дълги и стройни, а ризницата — изтъкана от тънки, вплетени една в друга сребърни халки. Авелин усети, че го обзема желание да пристъпи напред и да разгледа отблизо суровото лице и изкусно изкованите доспехи. Тази мисъл, както и наказанието, което неминуемо би последвало една такава постъпка, бързо го върнаха към действителността. Колко ли време бе прекарал така, забравил напълно къде се намира? Изчервен от неудобство, младежът сведе очи към земята, хвърляйки кос поглед към останалите послушници. Онова, което видя, го успокои — другарите му също бяха напълно запленени от заобикалящото ги великолепие, а абат Маркварт и монасите очевидно нямаха нищо против.

Ами да, внезапно осъзна Авелин, навярно именно това се очакваше от новопосветените — да бъдат смаяни и поразени. С тази мисъл, той отново се огледа наоколо, спокойно и открито. Като че ли започваше да разбира истинската същност на манастира. Орденът на Сейнт Мер’Абел се славеше не само с благочестиви и смирени монаси, но и с опитните си войни. През осемте години, които бе прекарал, готвейки се да постъпи в манастира, Авелин почти не бе изучавал бойни изкуства, ала предполагаше, че тази част от обучението му тепърва предстои.

За него тя щеше да бъде преди всичко нежелано губене на време. Единственото, което чувствителният, благороден младеж искаше, бе да служи на своя Бог, дарявайки мир, изцеление и утеха. В очите на Авелин Десбрис нищо на този свят, та дори и най-несметното драконово имане, или пък властта на най-могъщия крал, не можеше да се сравнява с удовлетворението, което един живот, посветен на тези идеали, можеше да му даде.

И ето че сега, когато се намираше зад стените на Сейнт Мер’Абел, най-сетне имаше възможност да го постигне. Това бе неговият шанс.

Или поне така вярваше.

Глава 3

Целувката

Животът в Дъндалис бързо потече постарому. Дните след завръщането на ловците постепенно прераснаха в седмица, после в две и мисълта за убития гоблин полека-лека бе изместена от далеч по-належащите тревоги покрай настъпващата зима. Тя нямаше да се забави дълго, а имаше още толкова много за вършене — да се прибере последната реколта, да се изсуши и опуши месо, да се закърпят прокъсаните тук-таме колиби, да се почистят огнищата. С всеки изминал ден опасността от гоблиново нападение изглеждаше все по-нереална; с всеки изминал ден все по-малко от възрастните обикаляха селцето, за да се уверят, че наоколо не се навъртат врагове.

И именно в това Елбраян и приятелите му (някои от които едва бяха навършили шест години) виждаха своя шанс. В началото призракът на гоблиновата заплаха държеше родителите им нащрек, ала малко по малко бдителността отстъпи място на тъпа тревога някъде в дълбините на подсъзнанието им. У децата обаче, с тяхното живо въображение и ненаситна жажда за приключения (все още неусмирена от болката на истинска загуба), представата за гоблиново нападение предизвикваше единствено приятна възбуда — ето това беше време, когато героят у всеки от тях можеше да се прояви! Елбраян и другарите му предложиха да патрулират около селото още в деня, в който ловците се завърнаха. Всяка сутрин те отиваха при старейшините на Дъндалис и всяка сутрин срещаха недвусмислен, макар и любезен отказ и получаваха някоя доста по-скучна задача. Дори Елбраян, който съвсем скоро щеше да остави детството зад гърба си, за да бъде приет в света на възрастните, прекара почти цяла седмица в чистене на мръсни комини.

Ала въпреки това той не само не губеше надежда, ами успяваше да поддържа подобно настроение и у приятелите си. Възрастните вече започваха да се уморяват от постоянното патрулиране, като в същото време все повече се убеждаваха, че инцидентът с гоблините е бил просто злощастна случайност — прогонените от тях създания надали биха имали смелостта да припарят до мястото на битката, камо ли пък да проследят човеците чак до селото им, на повече от тридесет мили оттам.

И ето че когато две спокойни седмици отминаха без следа от навъртащи се наоколо врагове (с изключение на един-два празни слуха за забелязани недалеч от селото гоблини, които обаче дори и най-предпазливите жители на Дъндалис отхвърлиха като неверни), Елбраян със задоволство установи, че съпротивата в гласа на баща му бе станала значително по-слаба. Затова, когато една сутрин, вместо да поклати неодобрително глава, Олван начерта в прахта груба скица на околните земи и му посочи къде да застане с другарите си, Елбраян ни най-малко не се учуди.

Изненада се обаче — и то много приятно — когато баща му извади семейния меч — късо, дебело оръжие, осеяно с много резки и доста поръждясало, ала все пак — един от малкото истински мечове в селото.

— Погрижи се всички от отряда ти да са добре въоръжени — най-сериозно заръча Олван. — И се увери, че всички добре познават както ползата, така и опасността от своето оръжие.

Олван прекрасно разбираше, че ако се засмее или по какъвто и да било друг начин покаже, че от стража вече няма смисъл, не само ще засегне сина си, но и ще му отнеме нещо много важно — чувството за значимост, от което момчето така отчаяно се нуждаеше.

— Мислиш ли, че е разумно да даваме оръжия на децата? — попита Шейн Макмайкъл малко по-късно, когато Елбраян изтича при приятелите си. — И изобщо да ги пускаме там сами?

Олван въздъхна и сви рамене:

— Възрастните ни трябват тук — обясни той. — Пък и нали другият отряд е в долината, а ако гоблините наистина дойдат, най-вероятно ще минат именно оттам.

При тези думи бащата на Елбраян отново въздъхна и безпомощността, изписала се по лицето му, силно изненада Шейн, който го знаеше като един от най-хладнокръвните и уверени жители на Дъндалис.

— Освен това — продължи Олван след малко, — ако в Дъндалис наистина се появят гоблини или фоморийци, за децата може би ще е по-добре да са в гората.

С натежало сърце, Шейн Макмайкъл трябваше да се съгласи с него. Тъй като в Хонс-де-Беер от дълги години цареше мир, а гоблините и злите великани бързо потъваха в забрава, превръщайки се в храна за преданията, разказвани край огнището в зимните вечери, Дъндалис не беше строен с мисълта да бъде отбраняван. Нещо повече — за разлика от първите поселища по тези земи, той си нямаше дори крепостна стена, а жителите му бяха съвсем слабо въоръжени. Когато отидоха на лов, дванадесетимата от отряда носеха със себе си повече от половината истински оръжия, с които разполагаха стотината им съселяни. Прав беше Олван, потръпна Шейн — ако гоблините дойдеха, цялото село щеше да бъде в опасност.

Олван се отдалечи, последван малко по-късно и от Шейн, чието притеснение бързо бе отминало — всъщност никога не бе вярвал истински, че гоблините могат да се върнат и да потърсят разплата. Така смятаха и останалите му съселяни, единствено старият Броуди, какъвто си беше непоправим песимист и мърморко, продължаваше да разказва мрачните си истории.

От този ден двадесет и петте деца започнаха да охраняват долината, в дъното на която се гушеше селцето. Освен тях имаше още един патрул — шепа поотраснали младежи, чиито обиколки достигаха по-надалеч, надолу към боровете и мекия еленов мъх на североизток. Всеки път, щом се срещнеха, членовете на различните отряди си кимваха един на друг най-почтително, някои от младежите дори бяха заявили на всеослушание, че момчетата и момичетата на Елбраян щели да бъдат безценна свръзка със селото. След подобна размяна на любезности, нищо, даже и дългите, безметежно скучни часове, не бяха в състояние да попарят въодушевлението на малките стражи. Ето че най-сетне и те бяха част от нещо наистина важно, вместо да бъдат оставени настрани от случващото се, с безкрайно втръсналото им обяснение, че са още твърде малки.

С всеки изминал ден, с който настъпването на зимата ставаше все по-осезаемо, а вятърът се измести и започна да духа от север, Елбраян усъвършенстваше пътя на своите отряди. Беше ги разделил на четири групи от по петима души и една от трима, като последната трябваше да обикаля между останалите четири и да събира информация, докато той и Пони държаха всичко под контрол от мястото си на най-високия склон на север от Дъндалис, откъдето погледът им стигаше чак до вечнозелените шубраци и еленовия мъх. В началото имаше оплаквания срещу това разпределение, най-вече от страна на по-големите момчета, всяко от които смяташе, че именно то заслужава да бъде вторият човек след Елбраян. Някои дори прибягнаха до съвсем детински похвати, подхвърляйки хапливи забележки за връзката му с Джилсепони (поръчваха му да „обязди своето пони“ и други подобни грубости).

Елбраян обаче приемаше всичко най-спокойно… с изключение на обидите, изречени по адрес на Пони, разбира се — всеки, дръзнал да засегне момичето, предупредил бе той от самото начало, щеше да си навлече гнева му, а заедно с това — и сериозни неприятности. Що се отнасяше до него — другарите му можеха да си говорят каквото искат, тъй като той най-сетне бе признал — както пред тях, така и пред себе си — че Пони е неговият най-добър и доверен приятел.

— Остави ги да се забавляват — снизходително й прошепна той, докато всеки от отрядите поемаше по отредения му маршрут.

Когато малко по-късно Елбраян се зае да прави заслон срещу вятъра от изсъхналите клони, търкалящи се по земята, Джилсепони спря многозначителен поглед върху него и по лицето й се разля топла усмивка.

Ала не само Пони наблюдаваше Елбраян отстрани; още някой се бе скрил в един от близките борове. Прескачайки от клон на клон пъргаво и съвършено безшумно, спотаеното създание следеше всяка стъпка на младежа, изучавайки го с огромен интерес.

Нито Пони, нито Елбраян, при цялата си бдителност, забелязаха каквото и да било. Дори да бяха погледнали право към неуловимото същество, неговите движения бяха толкова бързи и добре премерени, и винаги под прикритието на гъстите борови клони, че двамата най-вероятно биха ги сметнали за повей на вятъра или за катерица.

Отмина още една спокойна седмица. В селото кипеше усилена работа, всички се готвеха за зимата. В долината единственият и най-страшен враг беше скуката. Елбраян вече бе изгубил половин дузина от хората си — те всички си бяха тръгнали с оправданието, че родителите им имали нужда от тях и не ги пускали да идват. От вниманието на момчето не бе убягнало облекчението, с което тези „войници“ му съобщаваха, че няма да могат да патрулират повече.

Той обаче не се отказа, а веднага прегрупира останалите, за да покриват по-голяма територия, тъй като сега разполагаше единствено с три отряда от по петима човека и само двама вестоносци.

— Утре ще изгубим и Шеймъс — подхвърли Пони, докато се настаняваше между двата високи бора, които ги пазеха от вятъра; следобедът преваляше, а по небето пълзяха гъсти, сиви облаци и закриваха немощното есенно слънце. — Майка му каза, че днес ще му е последният ден навън.

Елбраян разрови пръстта в краката си с върха на късия си меч.

— Значи от утре неговата група става четиричленна — сухо отбеляза той.

Въпреки че се опитваше да не го показва, раздразнението в гласа му не убягна на Пони. А как да не се ядосва, когато виждаше първият поверен му отряд да се разпада пред очите му и то не за друго, ами за да се захванат с кърпене на колиби и прибиране на жито! Момичето му съчувстваше, ала в същото време разбираше, че така е по-добре.

— Викат ги вкъщи, защото няма врагове — меко му напомни Пони. — А това несъмнено е по-добре, отколкото от усилията ни наистина да беше имало полза.

Елбраян вдигна внезапно потъмнелите си очи.

— Всъщност кой знае? — побърза да добави момичето, опитвайки се да спаси поне малко от достойнството му. — Откъде можем да сме сигурни, че патрулирането ни не е дало резултат?

Елбраян вирна глава и прокара пръсти през гъстата си, светлокестенява коса.

— Ами да, може пък техни съгледвачи да са се промъкнали дотук и като са видели нашите отряди, да са разбрали, че Дъндалис съвсем не е беззащитен.

— Та ние сме само шепа деца! — смръщи се Елбраян.

— Но всеки от нас, освен най-малките, е по-голям от един гоблин — убедено възрази Пони. — А не е ли най-добрата армия онази, която е достатъчно силна, за да не се осмели врагът да я нападне?

Елбраян не отвърна нищо, ала познатият блясък се завърна във ведрите му зелени очи. Вече прояснен, погледът му се спря върху изрисуваните в прахта драсканици.

Пони се усмихна доволно, поздравявайки се за добре свършената работа. Доставяше й искрено удоволствие да помага на Елбраян в тежки моменти и да се грижи за чувствата му. В действителност никой от двамата не вярваше, че наоколо са се навъртали гоблини, ала така младежът все пак можеше да продължи да смята, че първите му усилия за нещо истински значимо не са отишли нахалост. Невъзможно бе да се каже имало ли е полза от техните отряди и това бе достатъчно, за да се почувства той окрилен.

В това време Пони, усетила, че в този миг връзката между тях е прекалено силна, за да го остави да отмине ей така, реши да действа.

Тя хвана импулсивно брадичката му в ръка и го накара да я погледне в очите.

— Чудесна работа свърши.

— Не бях само… — започна Елбраян, ала момичето сложи пръст на устните му и го накара да замълчи.

Едва тогава младежът забеляза колко близо се намират един до друг, едва тогава видя, че ги делят само няколко сантиметра. Помисли си, че би трябвало да отскочи назад, да се изплюе и да извика „момичешка отрова“ — така, както се очакваше от него и както бе постъпвал винаги, когато Пони, или някое друго от момичетата, се опиташе да го целуне.

Само че сега, внезапно осъзна той, изобщо не желаеше да го прави. Тъкмо обратното — последното, което искаше, бе да се отдръпне. Всъщност, запита се изведнъж, колко ли време беше минало от последния път, когато Джилсепони се бе опитала да го целуне? Със сигурност поне година! Дали се страхуваше от реакцията му? Дали се боеше той да не се изплюе отвратено и да извика „момичешка отрова“, присмехулен напев, който много скоро щеше да бъде подет и от останалите момчета?

Или се бе досещала, че още не е готов? Да, реши Елбраян, докато устните им се докосваха нежно и почти плахо, това трябва да беше — Пони го познаваше по-добре, отколкото се познаваше дори той самият, а и последните дни, прекарани почти изцяло насаме, ги бяха сближили още повече.

А сега и това. Елбраян изобщо не искаше то да свършва. Без да знае какво точно прави, той се размърда неспокойно на мястото си и вдигна ръце. Пусна меча на земята, защото щеше да му пречи, а и можеше да нарани някого, после, събирайки цялата си смелост, прегърна Пони и я притегли към себе си, докато не почувства меките извивки на тялото й. За миг усети, че го обзема паника — какво трябваше да стори сега, къде трябваше да постави ръцете си и трябваше ли изобщо да ги използва?

Единственото, в което беше сигурен, бе, че не иска целувката да свършва, че иска още нещо, макар и да не разбираше какво. Копнееше да бъде колкото се може по-близо до Пони, както физически, така и емоционално. Това беше Джилсепони, най-скъпата му приятелка, момичето — не, жената! — която обичаше. От тази пролет той вече нямаше да бъде момче, Пони също щеше да се прости с детството и не след дълго той щеше да поиска ръката й…

Тази мисъл го изплаши и той се отдръпна, поемайки си рязко дъх. Ала всичките му опасения избледняха в мига, в който се взря в искрящите сини очи на Пони, в щастливата усмивка, която огряваше цялото й лице и го правеше още по-красиво. Заля го вълна от обич и той я прегърна отново.

Целувката им, в началото плаха, постепенно стана настоятелна и дори дръзка, после отново се превърна в нежната милувка от първите мигове. Изведнъж дрехите им се превърнаха в пречка и макар въздухът да бе доста хладен, на Елбраян му се стори, че ще му бъде по-топло без тях. Внезапно изчезна и страхът, който сковаваше ръцете му допреди малко. Инстинктивно, той прокара пръсти по врата на Пони, после плъзна ръка надолу, докато стигна до крака й. Едва не извика от изненада, когато устните на момичето се отвориха и езикът й, мек и подканящ, докосна неговите.

Това беше най-вълшебният, най-неповторимият миг в живота му…

… и той отлетя безвъзвратно, разбит на хиляди парченца от страховития вик, който отекна над долината и смрази кръвта във вените им. Двамата скочиха на крака и с ужас се взряха в разкрилата се пред очите им картина — доскоро спокойното селце сега приличаше на разбунен мравуняк, изпаднали в паника, близките им тичаха напред-назад, а над една от къщите се виеше дим, прекалено гъст и черен, за да излиза дори от най-големия комин.

Гоблините бяха дошли.

На стотици мили оттам, в една злокобна, брулена от ветровете земя, наричана Барбакан, дълбоко в недрата на планината Айда, демонът-дактил се наслаждаваше на бушуващата битка. Нямаше никаква представа кой, къде и с кого се сражава, ала прекрасно чуваше предсмъртните писъци на умиращите. Това трябва да бе работа на някой безчинстващ гоблинов вожд или пък поредният набег на един от многобройните отряди на паурите, върлуващи из Корона и сеещи гибел сред жалките човеци.

Този път заслугата за кървавия пир не беше негова, ала за демона това нямаше особено значение. Важното бе, че е буден, че над света отново се надига мрак и че собственото му отровно влияние започва да се усеща. Ето че гоблините, злите джуджета или някое от другите племена, които той не след дълго щеше да привлече под крилото си, бяха почувствали пробуждането му и това ги бе подтикнало към действие.

Злото създание разпери огромните си криле и се настани още по-удобно в трона, който си бе направило от обсидиановия саркофаг, държал го в плен съвсем доскоро. Да, черната скала съвършено точно му предаваше мрачните вибрации на чуждата агония и страдание, болката на умиращите и горестта на близките им.

Хубаво бе да е буден отново!

Глава 4

Гибелта на Дъндалис

Елбраян и Пони дълго стояха така, вцепенени от изумление и ужас. Случващото се изглеждаше така нереално, така невъзможно, така различно от всичко, което бяха виждали или очаквали през живота си. Пред очите им се редяха картина след картина, коя от коя по-страшна и жестока и насред целия този кошмар, в гърдите на двамата приятели се надигна отчаяно отричане, безумна надежда, че онова, което виждат, не може да е истина.

Пони реагира първа, пристъпвайки напред, с ръка безпомощно протегната към ужаса пред очите им. Това почти несъзнателно движение най-сетне я извади от унеса и тя хукна към селото, викайки името на майка си, която бе някъде там, в горящия Дъндалис.

Елбраян отвори уста, за да й каже да спре, ала някаква необяснима нерешителност го накара да замълчи и да остане на мястото си. Какво трябваше да стори? Каква отговорност имаше към останалите?

Един истински войн би трябвало да знае отговорите на тези въпроси!

С неимоверно усилие на волята, той откъсна очи от страшното зрелище и се огледа наоколо. Трябваше да организира приятелите си, да, именно това трябваше да стори. Щеше да ги събере, можеше дори да повика и по-възрастните младежи от долината и заедно щяха да се втурнат в Дъндалис, подсилвайки защитата му.

Ала времето беше срещу него. Отново се огледа наоколо, после се обърна към вечнозелената горичка и еленовия мъх, за да извика на онези, които патрулираха там.

Вместо това рязко си пое дъх, прехапа устни и отскочи назад, към прикритието на двата бора. Беше зърнал, над самото било на долината и с гръб към него, почти плешивата глава, заострените уши и тебеширено жълтата кожа на врага. С треперещи пръсти Елбраян вдигна малкия меч от земята и потъна още по-навътре между дърветата, скован от ужас.

Пони не беше въоръжена — беше оставила тоягата горе на билото. Не че това имаше особено значение, тъй като бездруго не отиваше, за да се бие.

Не, тя отиваше в селото, за да открие родителите си, да потъне в сигурността на техните прегръдки и да чуе мекия глас на майка си да й нашепва, че всичко е наред. Единственото, което искаше, бе отново да стане малко момиченце, което, събудило се от лош сън, вижда майка му да се надвесва над него, подпъхвайки завивката под гърба му.

Този път обаче случващото се не бе кошмар. Този път писъците бяха истински.

Пони тичаше с всичка сила, а от очите й се стичаха сълзи и я заслепяваха. Спъна се в изпречил се на пътя й дънер, или поне тя си помисли така, после едва не припадна от ужас, усещайки как „дънерът“, който всъщност се оказа огромен фоморийски великан, пристъпва напред.

Ако в гърдите й бе останал поне малко въздух, Пони сигурно щеше да изпищи и това щеше да бъде краят й — смазана до смърт от крака на великана.

За щастие, вниманието на звяра бе насочено към селото и той така и не я забеляза. Няколко широки крачки и чудовището вече беше далеч от Пони, която междувременно се бе изправила и след като си приготви два-три едри камъка, които да използва наместо оръжие, отново хукна напред. Гледаше да се движи успоредно (но със сигурност не твърде близо) до великана. Веднъж достигнала бойното поле и видяла ожесточената битка, която опустошаваше родното й място, тя вече не беше малко момиченце. Дошъл бе моментът да мисли трезво, зряло и бързо, да си припомни всичко, което бе научила през живота си. Навсякъде бе пълно с гоблини, освен това имаше още поне двама великани — близо петметрови създания, които вероятно тежаха най-малко по половин тон. Близките й бяха обречени! Онази част от нея, която вече не беше дете, онази част, която й нашепваше, че времето, когато ръката на майка й и нежният й глас можеха да пропъдят и най-страшните кошмари, си е отишло безвъзвратно, същата тази част сега разбираше, че с Дъндалис е свършено.

— План Б — прошепна си тя и звукът на думите й възвърна частица от самообладанието.

Правилата на оцеляването, които всички деца от граничните поселища научаваха от съвсем малки, гласяха, че в случай на бедствие най-важно бе да се защити селото. Ако това се окажеше невъзможно, трябваше се спасят колкото се може повече хора. План Б.

Пони си запроправя път между къщите, използвайки прикритието на сенките, които те хвърляха. Надзърна зад ъгъла на поредната колиба и се закова на място.

На главната улица на Дъндалис, досами къщата, иззад която тя надничаше, кипеше ожесточена битка. Първият, когото момичето видя, бе Олван Уиндон. Гордо изправен насред лютата сеч, той издаваше заповед след заповед, опитвайки се да организира двадесетината мъже и жени около себе си, за да успеят да отвърнат на вражеските атаки, които ги връхлитаха от всички страни. Първият порив на Пони бе да се втурне към обградените си съселяни и да се включи в битката. Бързо отхвърли тази мисъл, тъй като добре разбираше, че да си пробие път през обръча от гоблини е невъзможно. Въпреки това остана на мястото си още малко, достатъчно, за да види как железният пестник на Олван се стоварва върху най-близкия гоблин и го поваля на земята със строшен череп. Изпълнена с мрачно задоволство, тя размаха победоносно юмрук, после обаче затаи дъх, видяла недалеч от Олван друг мъж да отбива копията на обградилите го гоблини.

Баща й.

Елбраян шумно си пое дъх, после прехапа устни. Не знаеше какво да прави, освен това мислено се проклинаше за онова, което вече бе сторил.

Докато се криеше между двата бора, беше изгубил врага си — първата му и може би фатална грешка.

Сега трябваше да впрегне цялата си воля, за да се пребори с обзелия го ужас; трябваше да преодолее страха и да си припомни всичко, което бе научил от баща си. Истинският войн познава врага си и открие ли го, не го изпуска от поглед нито за миг. Повтаряйки си това правило като заклинание, Елбраян пристъпи към дебелия боров ствол. Точно преди да надникне иззад него се поколеба за миг, убеден, че гоблинът го чака от другата страна, с оръжие в ръка и готов да размаже главата му, щом го види да се подава.

Истинският войн познава врага си…

Една крачка встрани му даде възможност да огледа поляната отвъд дърветата и той с облекчение установи, че гнусното същество все още е с гръб към него. Мимолетното му успокоение бързо отстъпи място на още по-голямо отчаяние — позицията, която гоблинът беше заел, можеше да означава само едно. Патрулът в долината очевидно бе забелязан, навярно дори вече беше нападнат, а този гоблин беше изпратен тук на пост, за да следи да не би докато другарите му опустошават селото, отнякъде за човеците да дойдат подкрепления.

В гърдите на Елбраян пламна леден гняв и прогони всяка следа от страх. Той още по-здраво стисна малкия си меч и приклекна.

Без да се колебае (тъй като знаеше, че ако се забави дори за миг, страхът ще се завърне с удвоена сила), той излезе иззад бора и предпазливо, къде с пълзене, къде с притичване, започна да стопява дистанцията между себе си и врага.

Когато беше изминал около две трети от разстоянието, усети как го обзема неустоимо желание да се обърне, да избяга колкото се може по-далеч оттук, да се скрие между дърветата и да зарови лице в ръцете си. Звуците, които долитаха до ушите му, звуците от опустошаването на дома му, както и мирисът на горящо дърво, укрепиха духа му и вляха нови сили във вените му. С решително изражение, Елбраян преполови разстоянието, което го делеше от гоблина. Връщане назад вече нямаше. Огледа се на всички страни, за да се увери, че наоколо не се спотайват други врагове, после се изправи и се хвърли напред.

Пет широки крачки и ето че се озова зад скверното създание, което чу стъпките му, едва когато Елбраян беше досами него. Гоблинът опита да се обърне, ала младежът го изпревари и стовари късия си меч върху главата му.

Оръжието отскочи настрани и Елбраян сам се учуди на мощта на атаката си. Още по-слисан бе обаче, когато видя, че черепът на гнусното същество е здрав! За един ужасен момент помисли, че не го е ударил достатъчно силно и че гоблинът ей сега ще се обърне и ще го прониже с грубо издяланото си копие. Отчаян, той отскочи встрани и вдигна меча, за да се защити.

Гоблинът бавно се олюля на мястото си, остави оръжието да се изплъзне между безчувствените му пръсти и рухна на колене. Главата му се поклащаше напред-назад и Елбраян ясно видя яркочервената струя на шурналата кръв, белеещите се кости и сивкавия мозък. Миг по-късно чудовището застина напълно неподвижно, брадичката му опря в гърдите и смъртта го надви, както си беше на колене.

Елбраян усети как вътрешностите му се надигат и с мъка си пое въздух — току-що за първи път бе отнел живот. Осъзнаването на този факт сякаш изцеди и последната капчица сила от тялото му, ала мирисът на дим, който достигна до ноздрите му, бързо го извади от вцепенението и прогони всяко съжаление — сега мисълта, че вместо да убие гоблина, би могъл просто да го плени, му се струваше нелепа.

Сведе очи към вечнозелената горичка и с ужас видя, че и там кипи битка, после премести поглед към същинското бойно поле.

Към Дъндалис, където родителите му отбраняваха дома си, Дъндалис, където бе отишла и Пони.

— Пони! — отчаяно прошепна младежът и преди сам да разбере какво прави, хукна надолу по билото, а дърветата прелитаха край него като неясни кафяво-зелени петна.

Пони сви зад къщата и бавно се запромъква към мястото, където се водеше битката, чудейки се дали ще успее да премине през кръга от гоблини и да се добере до баща си. Агонизиращ писък се разнесе от вътрешността на колибата и момичето трябваше да спре и да се облегне на стената, за да не падне. За миг се замисли чия бе къщата, край която минаваше, и когато си спомни, прехапа устни, за да не заплаче.

— Не сега! — скара се сама на себе си тя и насочи вниманието си към битката.

И отново усети как я залива вълна от отчаяние — въпреки че земята около защитниците на селото беше осеяна с телата на десетки чудовища, вражите редици изглеждаха все така гъсти.

Насред цялото това клане се извисяваше Олван — горд, силен и непоклатим. Той повали поредното гнусно създание с един удар на десницата си, после вдигна ръка, опитвайки се да вдъхне кураж на другарите си. Пони зяпна от изненада, когато видя как, вместо да се спусне обратно, ръката на елбраяновия баща продължи да се издига все по-високо и по-високо. По лицето му се изписа ужас, болезнена гримаса разкриви правилните му черти. Пони вдигна поглед нагоре към лакътя, после към рамото му…

В шепата на великана ръката на едрия мъж изглеждаше като сламка. Полускрита зад стената на къщата, Пони не можа да види как краката на Олван се отделят от земята и той полита нагоре, ала едва се сдържа да не изкрещи за помощ, да не нададе отчаян писък, който да предаде поне частица от обзелия я ужас.

Миг по-късно тялото на Олван рухна на земята — безжизнена купчинка на мястото на безстрашния войн, чиято воля само допреди няколко секунди бе обединявала защитниците на Дъндалис. При вида на мъртвото тяло, нещо у тях като че ли се прекърши и те се разбягаха във всички посоки. Мнозина така и не успяха да направят повече от няколко крачки, преди на свой ред да срещнат смъртта си от ръката на многочисления враг. Пони изгуби баща си от поглед почти веднага… за щастие. Опита се да го открие, но вместо него видя друго познато лице — това на жената, която я бе научила да чете и пише… Видя как някой я поваля на земята, видя и как гоблиновото копие потъва в тялото и. Момичето усети, че и се повдига и извърна поглед, после бавно се отдалечи от битката, препъвайки се като слепец.

С отбраната на селото беше свършено, редиците на защитниците ги нямаше, останали бяха само хаос, ужасени писъци и предсмъртни стонове. Пони не знаеше накъде да побегне, къде да се скрие. Пред очите й отново изплува мъртвото тяло на Олван, припомни си и последната секунда, преди баща й завинаги да изчезне от погледа й.

Обърна се към пътя с надеждата, че той някак ще успее да се измъкне от страховитата сеч и ще я намери, ще я вземе в силните си ръце и ще я отнесе далеч от всяка опасност и всеки враг, ще намери изход и от това положение така, както бе правил винаги досега.

Като гротесков отговор на молитвите и, иззад ъгъла се показа един гоблин и се нахвърли отгоре й. Пони изпищя и като запрати един камък срещу него, хукна да бяга.

Ала гневът бе по-силен от страха и вместо да продължи да тича, тя се спря зад къщата. В мига, в който гнусното същество зави зад ъгъла, момичето вдигна ръка и с все сила стовари лакътя си под брадичката му.

После го заудря ожесточено — с юмруци, с крака, с колене, където и с каквото свари. По-силен, отколкото видът на дребното му тяло предполагаше, гоблинът все пак успя да я отблъсне от себе си и вдигна копие.

— Елбраян!

Викът накара младежа да се закове на място. Устремът му беше толкова голям, че трябваше да се улови за близкия явор, за да не падне, докато се обръщаше по посока на звука.

Олюлявайки се, Карли дан Обри, един от малките му съгледвачи, си проправяше път към него. Бледо като платно, детето се държеше за корема, а изпод пръстите му се процеждаше аленочервена кръв.

— Елбраян! — проплака деветгодишното момче и залитна.

Елбраян се втурна към него и го улови, докато падаше, после положи дребното телце на земята и се наведе над него. Много внимателно отмести ръцете на Карли от раната, ала въпреки това детето изскимтя от болка и замалко не повърна, когато пръстите на Елбраян едва-едва докоснаха скършеното копие, което стърчеше от тялото му.

Младежът побърза да отдръпне ръката си и с ужас се взря в поаленелите си пръсти. Карли отново притисна грозната рана с ръце, ала кръвта продължи да шурти.

Елбраян впрегна цялата си воля, за да запази самообладание — сега повече отвсякога имаше нужда от трезва преценка и бърза мисъл. Ризата! Трябваше да свали ризата си и по някакъв начин да превърже раната на Карли. И то колкото се може по-скоро! Без да губи нито миг, той смъкна връхната си дреха, съблече кожената туника и се зае да разкопчава ръкавите на бялата си риза. В този момент съзря гоблина, който тичаше към него, стиснал парче от копие вместо тояга.

Елбраян грабна своя меч и го вдигна над главата си в опит да се предпази. Гнусното създание се стовари отгоре му и го събори по гръб.

Вкопчени един в друг, двамата се запремятаха надолу по склона. Върхът на късия меч одраска леко гоблина, ала ъгълът не беше правилен, а и хватката на чудовището беше изненадващо силна и пречеше на Елбраян да нанесе по-сериозен удар.

Все така вплетени в свирепа хватка, двамата противници се търкаляха по склона. Всеки налагаше другия където свари, с юмруци и с крака, а в един момент гоблинът, чието озъбено лице бе само на сантиметри от това на Елбраян, дори започна да го удря с глава. Разнесе се силен, хрущящ звук и от строшения нос на младежа шурна топла кръв. Това още повече разпали яростта му, ала гоблинът го държеше прекалено здраво и колкото и да се мъчеше, Елбраян все не успяваше да забие меча си достатъчно дълбоко.

Вместо това използва другата си ръка, за да увеличи скоростта, с която се премятаха по склона. Миг по-късно се удари в изпречил се на пътя му дънер и се претърколи встрани. Не посмя да спре, пък и нямаше как — гоблинът отново връхлетя отгоре му и те пак се затъркаляха надолу по билото, този път обаче през глава. Младежът бързо съзря предимството, което тази промяна му даваше, и като протегна ръка, застопори меча си на земята.

Гоблинът нямаше как да реагира и връхлетя право отгоре му, с цялата сила на устрема си.

Острието потъна дълбоко в тялото на скверното създание и то ожесточено заразмахва ръце и крака, гърчейки се като извадена на сухо риба. В началото Елбраян се мъчеше да се предпази от ударите му, ала щом видя, че това не помага, премина в настъпление и като стисна меча си с две ръце, яростно го развъртя във всички посоки.

На пътя им се изпречи поредното дърво и те се блъснаха в него с все сила. Гоблинът спря да се мята, а Елбраян, останал без дъх, едва не изгуби съзнание. Подобна слабост обаче беше немислима в, такъв момент и като тръсна глава, той издърпа меча си от тялото на гнусното създание и започна да нанася удар след удар. След малко изпълзя изпод затисналото го гоблиново туловище и, заслепен от ужас, продължи да забива оръжието си където свари. Най-сетне спря, осъзнал, че съществото отдавна е мъртво и повече не може да го нарани. Изтощението го заля като вълна и той падна на колене, мъчейки се да си поеме дъх.

Немощният стон, разнесъл се зад него, му помогна да дойде на себе си и той се втурна нагоре по склона.

— Студено! — едва-едва прошепна Карли.

Елбраян коленичи и много внимателно докосна върха на копието, чудейки се дали да го извади. Погледна към момчето и се приготви да издърпа острието с едно бързо движение.

Ала Карли беше мъртъв.

Пони се втурна да бяга, ала се препъна и падна. Ужасена, тя пролази на четири крака. Гоблинът беше зад нея, сигурно вече бе вдигнал копие и се прицелваше в гърба й. Крещейки от ужас, тя някак си успя да се добере до ъгъла на къщата, свърна зад него и се хвърли по очи на земята. Миг по-късно осъзна, че е невредима и побърза да скочи на крака.

Недалеч оттам баща й, Томас Олт, издърпа камата си от мъртвото тяло на гоблина и то рухна в прахта. Томас обаче не му обърна внимание — изпълнен с няма молба, погледът му беше прикован към ъгъла, зад който се бе скрила дъщеря му. Единственото, което искаше, за което се молеше, на което отчаяно се надяваше, бе тя да избяга, да намери начин да се спаси.

Беше направил всичко, което зависеше от него, оттук нататък беше безсилен. Усети как половин дузина копия се забиват в гърба, в хълбока, в бедрото му; миг по-късно чу и стъпките на приближаващите гоблини.

Молеше се само Пони да се спаси.

* * *

Елбраян тъкмо се канеше да поеме към селото, когато забеляза някакво раздвижване между дърветата, откъм които беше дошъл Карли. Сигурен бе, че това не са неговите приятели, инстинктивно усещаше, че те всички са мъртви. Много внимателно, той се отдалечи от тялото на Карли и се скри зад един висок бор.

Не след дълго измежду дърветата се показаха седем гоблина. Грозен смях и дюдюкане проехтяха във въздуха, когато гнусните създания видяха трупа на момчето; още по-силно се разсмяха, когато се натъкнаха на убития си другар.

Елбраян копнееше да изскочи от прикритието си и да се нахвърли отгоре им, да ги съсече до един, да им отмъсти за всичко, което бяха причинили на близките му. Разумът обаче надделя над сляпата ярост и той ги остави да отминат, после предпазливо се запромъква след тях, стиснал кървав меч в окървавената си десница, надявайки се някой от тях да се отдели от групата.

Междувременно димът, който се виеше над селото, беше станал още по-тежък и гъст. Писъците като че ли бяха поотслабнали, ала докато прекосяваше едно място, откъдето видимостта беше по-добра, Елбраян забеляза, че щуращите се насам-натам фигурки са все така многобройни.

Не можеше да има никакво съмнение — с Дъндалис беше свършено, всички — приятелите му, родителите му, Пони — всички те бяха обречени до един.

Въпреки това, Елбраян не намали крачка, нито пък се отклони от пътя си. Скръбта като че ли не можеше да го докосне вече, логиката бе изгубила смисъла си, сълзите му бяха пресъхнали. Знаеше единствено, че ще слезе в селото и ще убие всеки гоблин, който срещне.

Труповете бяха навсякъде, на всеки ъгъл виждаше издъхващи хора. Не разбираше как така още не са я заловили, ала докато се промъкваше из сенките, хвърляни от горящите къщи, прекрасно осъзнаваше, че късметът всеки момент може да й изневери. Отдавна бе престанала да се надява, че би могла да спаси когото и да било. Единственото, което искаше сега, бе да избяга, да се махне колкото се може по-далеч оттам.

Но как? Та пътищата гъмжаха от чудовища! Гнусните създания безчинстваха из цялото село, нахлуваха от къща в къща, опустошаваха ги, а после ги подпалваха. Не знаеха какво е милост. Пони видя с очите си как една жена моли за пощада, предлагайки им в замяна на живота си всичко, което имаше, дори самата себе си. Гоблините я посякоха, смеейки се.

Примката бързо се затягаше. Колкото повече хора загиваха, толкова по-малко работа имаха гоблините и толкова по-свободни бяха да върлуват из селото на воля. Пони се огледа във всички посоки, търсейки начин да се добере до гората. Изход обаче нямаше, да излезе от Дъндалис, без да я забележат, беше невъзможно. А дори да станеше някакво чудо и да успееше да се измъкне от селото, пак нямаше да е на сигурно място, защото откъм дърветата непрекъснато прииждаха нови и нови гоблини.

Спасение нямаше.

Пони се шмугна между две близко разположени къщи и немощно се подпря на една стена, чудейки се дали да не излезе на пътя и веднъж завинаги да сложи край на тази агония.

— По-добре така, отколкото да се крия в сенките и да чакам! — решително промърмори тя, ала въпреки това не помръдна — инстинктът й за самосъхранение се оказа по-силен.

Пое си дъх и в този миг усети, че стената под ръцете й пари — явно бяха подпалили и тази къща. Къде да се скрие сега?

После наклони глава на една страна, разбрала изведнъж къде се намира. Пред нея беше домът на Шейн Макмайкъл, вдясно се издигаше този на Олван Уиндон.

Новата къща на Елбраян!

Момичето прекрасно помнеше вълнението, което издигането на тази постройка беше предизвикало едва две години по-рано. Олван Уиндон си строеше къща с каменни основи!

Пони коленичи и започна да дълбае земята около основата на сградата. Пръстите й се разраниха и почервеняха от кръв, жегата от горящата зад гърба й колиба ставаше все по-непоносима, ала тя не спираше.

Най-сетне достигна някаква дупка и трескаво бръкна вътре. На около половин метър напипа студена, мокра пръст. Олван беше използвал масивни каменни късове за основата и, точно както момичето предполагаше, сградата все още не се бе слегнала напълно.

Димът, който се носеше зад гърба и, ставаше все по-гъст, пламъците вече докосваха и къщата на Олван, ала Джилсепони продължаваше да копае, в отчаян опит да се провре под каменния блок.

На обезумелия от ярост младеж не му се наложи да чака дълго. Малкият гоблинов отряд (очевидно съгледвачи, а не част от основната сила) не продължи към Дъндалис, а се раздели на две — половината свърнаха вляво и потънаха между дърветата, останалите свиха надясно и също изчезнаха между дебелите дънери.

Елбраян си избра тримата, които поеха наляво, и тръгна след тях. До ушите му все така достигаха писъците на селяните, които сега бяха по-скоро агонизиращи стонове и жални ридания, отколкото викове на съпротива. Виждаше и къщите, някои, обхванати от високи пламъци, други — вече изпепелени до основи. Сред тях, обгърнат от буен огън, бе и неговият дом!

Това още повече го ожесточи и когато един от гоблините поизостана, младият мъж действа незабавно.

Всичко стана за секунди — острието потъна дълбоко между ребрата на чудовището и то рухна на земята, ала не и преди да нададе предсмъртен вик.

Елбраян побърза да издърпа меча си от мъртвото тяло и се опита да избяга, но беше твърде късно. Двата гоблина се нахвърлиха отгоре му с вдигнати копия и свирепи крясъци. Очите им — изпълнени с дива радост и без следа от съжаление за убития им другар — го смущаваха и той се стараеше да ги избягва, като вместо това насочи цялото си внимание към оръжията им.

В същото време не спираше да отстъпва, тъй като добре разбираше, че дойдат ли и останалите чудовища, с него е свършено. Гоблинът отляво замахна за нов удар, но той успя да го отклони, после се втурна нагоре по склона.

Всяко предимство, което по-високата позиция можеше да му даде, се изпари миг по-късно, когато един чим се изрони изпод краката му и го препъна. Вторият гоблин реагира светкавично и като заобиколи другаря си, изтича над младежа и на свой ред вдигна копие.

Елбраян отчаяно отскочи назад — покрай оръжието на първия гоблин и колкото се може по-надалеч от острието на втория. Докато профучаваше край противника, усети как мечът му среща нещо твърдо и в сърцето му трепна надежда.

После всичко около него се завъртя и той се затъркаля надолу. Най-сетне успя да спре премятането и се опита да се изправи, готов да заеме отбранителна позиция — някой от гоблините, може би дори и двата, със сигурност бяха по петите му.

Само че зад него нямаше никой. Онзи, когото беше улучил, лежеше на земята съвършено неподвижно — очевидно ударът му се бе оказал по-силен, отколкото той си мислеше. Другото чудовище също беше на земята, гърчеше се и стенеше от болка.

Единственото обяснение, за което младежът се сещаше, бе, че противникът му се е втурнал след него и в устрема си се е блъснал в някой дънер. Е, толкова по-добре, помисли, и се изправи на крака.

Нещо го потупа по рамото и той отново политна във въздуха, този път настрани. Претърколи се в мига, в който докосна земята, но не можа да спре достатъчно бързо и се удари в близкото дърво. Объркан и замаян, младежът се надигна…

… и усети как отчаянието го залива като вълна, при вида на фоморийския великан, който бавно се приближаваше към него, стиснал тояга голяма, колкото дребното момчешко тяло. А и възторжените крясъци, които долитаха иззад чудовището, можеха да означават само едно — бяха довтасали и останалите гоблини.

Елбраян се огледа наоколо. Не можеше да избяга, да се скрие също беше невъзможно. Призовавайки цялата си смелост на помощ, той се подпря на дървото и когато великанът почти го бе достигнал, скочи насреща му, в отчаян опит да го обърка, ако не с друго, то със свирепостта на нападението си. Удряше и забиваше меча си с все сила, успя да прониже огромното създание в коленете, а след това реши да се претърколи между разтворените му крака.

Само че великанът и друг път си бе имал вземане-даване с дребната раса и тази тактика му бе добре позната — щом жалкото създание се озова под него, той събра колене, притискайки го толкова здраво, че едва не го задуши. Елбраян се опита да използва меча си, ала чудовището още повече затегна хватката си, така силно, че той неволно простена от болка. Някак си успя да се извърти на една страна — тъкмо навреме, за да види как огромната тояга на звяра се спуска към него.

Младежът почувства, че му прилошава, ала твърдо решен да не отстъпва, заби меча си в крака на великана, после затвори очи.

Внезапно въздухът се изпълни с чудновато жужене. Огромното създание разхлаби желязната си хватка и Елбраян тупна на земята. Без да губи нито секунда, той се претърколи колкото се може по-надалеч от противника си, след което скочи на крака и изтича встрани. Необичайното бръмчене продължаваше да се носи над поляната и момчето неволно размаха ръка пред лицето си — за момент помисли, че отнякъде се е появил рояк пчели. И наистина, нещо го жилна и той побърза да свали ръка.

Обърна се, за да види какво става с великана, който също махаше с ръце и подскачаше на място. Зад гърба му двама от четирите дошли с него гоблини се гърчеха на земята.

— Какво…! — недоумяваше Елбраян.

Малки червени точици — досущ чудат обрив — покриваха лицето и ръцете на великана. Вглеждайки се по-внимателно в отблъскващото създание, както и в собствената си ранена длан, младежът внезапно осъзна, че това не са пчели, а стрели, каквито никога преди не бе виждал.

Десетки миниатюрни стрелички изпълваха въздуха!

Ала дори те не можеха да спрат гигантското същество и с грозен рев на уста, то се втурна към жертвата си, вдигнало тежка сопа във въздуха. Елбраян, нищожен и беззащитен пред огромното оръжие, храбро вдигна малкия си меч, макар да осъзнаваше, че е безсилен срещу подобна страховита мощ.

Следващият залп — повече от шестдесет свистящи стрелички — полетя право към лицето и врата на великана. Той се олюля, после пак и пак, а стрелите продължаваха да се сипят отгоре му, дузина след дузина. Изведнъж всичко свърши и той се опита да продължи напред. Не бе направил и две крачки, когато отново залитна, после бавно се свлече на земята, давейки се в собствената си кръв.

Елбраян обаче така и не видя гибелта на своя неприятел — сам той отдавна бе изгубил съзнание.

Глава 5

Богоизбраният

Брат Авелин с все сила въртеше макарата. И той, и старото дърво, простенваха при всеки напън. Няма ли най-сетне да се покаже пустата му кофа, чудеше се младият послушник.

— По-бързо! — нетърпеливо го подканяше Куинтал, негов съученик и другар в работата.

Новопостъпилите младежи бяха разделени по дата на раждане и така Авелин и Куинтал се бяха случили заедно — не защото си подхождаха (физически или по нрав), а просто защото бяха родени в една и съща седмица. Двамата не само че не си приличаха, но и като че ли нямаха нищо общо помежду си. Куинтал беше най-ниският от двадесет и петимата послушници, Авелин — един от най-високите. И двамата бяха с едър кокал, ала докато Авелин беше тромав и недодялан, Куинтал с якото си, мускулесто тяло, бе прекрасен атлет.

Характерите им също бяха коренно различни — Авелин, спокоен и изпълнен с почтителност, никога не губеше контрол над себе си, а Куинтал бе същинско „буре с барут“ както монах Сихертън, един от наставниците, нерядко (и напълно основателно) го наричаше.

— Близо ли е? — попита Авелин след още няколко завъртания.

— Едва наполовина — намусено отвърна Куинтал. — Ако не и по-надалеч!

Авелин въздъхна дълбоко и отново хвана макарата.

Другарят му изсумтя недоволно — досега отдавна да бе извадил вода и да бе отишъл да обядва. Само че днес беше ред на Авелин, а в това отношение монасите бяха много стриктни — опиташе ли се Куинтал да поускори нещата, като свърши възложената задача вместо Авелин, нищо чудно и двамата да останеха без обяд.

— Нетърпелив е — отбеляза монах Йойона, внушителен, петдесетинагодишен мъж с топли, кафяви очи и гъста кестенява коса, в която нямаше нито един сив косъм.

Загорялото му лице също беше напълно гладко, с изключение на подобните на паяжина ситни бръчици в крайчеца на очите — „бръчки, внушаващи доверие“ както ги наричаше самият той.

— Буре с барут — съгласи се монах Сихертън, висок, слаб и някак ъгловат мъж с широки рамене, над които стърчеше тънка и прекомерно дълга шия.

Брат Сихертън отговаряше за дисциплината сред младите послушници — длъжност, която му прилягаше така добре, че дори външният му вид сякаш й подхождаше. Насред острото му, ястребово лице, горяха чифт малки, черни очи, които се стесняваха още повече всеки път, щом брат Сихертън се смръщеше заплашително на някой от учениците си.

— Направо кипи от енергия — отбеляза той сега, без да се мъчи да прикрие одобрението в гласа си.

Йойона го изгледа заинтригувано. Намираха се в най-високата стая в абатството — дълго, тясно помещение, чиито прозорци на едната стена гледаха към океана, а на другата — към двора на манастира. Точно в този момент там се бяха събрали всичките двадесет и четирима послушници (двадесет и петият бе принуден да напусне светата обител, след като се разболя), до един погълнати от работа, ала вниманието на двамата монаси бе насочено основно към Авелин и Куинтал, най-забележителните ученици от новия клас.

— Авелин несъмнено е най-добрият сред другарите си — подхвърли Йойона, за да види реакцията на Сихертън.

Високият мъж сви рамене.

— Някои дори твърдят, че е най-добрият ученик, който сме имали от много години насам — не се предаваше Йойона.

Думите му бяха самата истина — за невероятната отдаденост на Авелин говореха почти всички в братството.

— Обаче му липсва страст — все така безразлично сви рамене Сихертън.

— Може би защото е по-близо до Бога от всички нас? — отвърна Йойона, убеден, че този път го е хванал натясно.

— Или защото вече е мъртъв? — сухо възрази високият монах и ядосано го изгледа.

Йойона се сепна, ала отвърна на погледа му, без да трепне. За никого не беше тайна, че Куинтал е любимият ученик на Сихертън от този изключително важен клас, ала неприкритата обида, насочена към Авелин, избраникът на всички останали наставници (и дори, както се твърдеше, на самия абат Маркварт) го хвана неподготвен.

— Тази сутрин научих, че майка му е умряла — безстрастно продължи високият монах и Йойона отново насочи вниманието си към двора, където Авелин вадеше вода така спокойно, сякаш нищо не се бе случило.

— Каза ли му?

— Защо да си правя труда?

— Каква зловеща игра играеш, Сихертън? — възкликна Йойона.

За трети път високият монах сви рамене безразлично:

— Нима вярваш, че това ще го развълнува? Къде ти, той просто ще заяви, че майка му най-сетне е щастлива, защото е отишла при своя Бог, а после ще се залови за работа, сякаш нищо не е станало.

— Да разбирам ли, че се надсмиваш над вярата му? — остро попита Йойона.

— По-скоро се отвращавам от безсърдечието му — отговори Сихертън. — Майка му е мъртва, но дали тази вест ще събуди някакви чувства у него? Съмнявам се. Брат Авелин се е затворил в пашкула на вярата си и нищо не е в състояние да разклати душевното му спокойствие.

— В това се крие величието на истинската вяра — сухо отбеляза Йойона.

— Това е начин да пропилееш живота си — отвърна Сихертън и като се надвеси през прозореца, се провикна: — Хей, Куинтал!

Двамата послушници прекратиха работата си и вдигнаха поглед нагоре.

— Върви да обядваш, Куинтал! — нареди високият монах. — А ти, братко Авелин, ела в моята… в стаята на брат Йойона.

С тези думи Сихертън се отдръпна от прозореца и се обърна към Йойона:

— Е, сега ще разберем дали твоят герой изобщо притежава сърце — студено подхвърли той и пое по стълбището, което водеше към покоите на Йойона.

Едрият монах го изгледа продължително, питайки се кой всъщност — Авелин или Сихертън — няма сърце.

— Как може да използваш тази трагедия за долните си цели! — възмути се той, когато се изравни със Сихертън.

— Авелин бездруго трябва да научи новината. Защо тогава да не се възползваме от предоставилата ни се възможност и да преценим колко в действителност струва мъжът, на когото съвсем скоро може би ще възложим толкова голяма отговорност?

Йойона го сграбчи за рамото и го принуди да спре:

— Авелин прекара осем години от живота си, доказвайки колко струва. Макар той да не го знаеше, през последните четири години беше под непрестанно наблюдение. Какво още иска Сихертън от него?

— Да докаже, че е човек — изръмжа високият монах. — Да докаже, че има чувства. Истинският духовник, приятелю, няма нужда само от благочестие. Освен него, съществуват още чувства — обич, гняв, страст.

— Осем години — повтори Йойона.

— Може би в следващия клас… — започна Сихертън.

— Ще бъде твърде късно — тихо го прекъсна другарят му. — Подготвителите трябва да бъдат избрани измежду послушниците, постъпили в манастира през последните три години, а измежду седемдесет и петимата младежи никой не показва такива заложби, каквито всички до един виждаме у Авелин Десбрис.

Тук Йойона замълча за миг и изпитателно се вгледа в лицето на Сихертън, който за първи път не знаеше какво да отвърне. Да, неодобрението му нямаше да остане скрито от останалите монаси, ала всичките му забележки относно Авелин изглеждаха жалки, разгледани в светлината на избора, пред който бе изправено братството. А даже и да разполагаше с истински доводи против младежа, отношението му, граничещо с гняв и дори омраза, със сигурност щеше да си остане крайно неприемливо за място като Ордена на Сейнт Мер’Абел.

— Но, скъпи ми Сихертън, — възкликна Йойона миг по-късно, най-сетне проумял истинската причина за държането на другия монах, — ти чисто и просто завиждаш!

Сихертън изръмжа и се извърна.

— Не е наша вината, че сме имали лошия късмет да се родим между Валежите — опита се да го утеши Йойона. — Не трябва обаче да забравяме, че имаме задължения към Ордена, а брат Авелин наистина е най-добрият сред послушниците.

Последните думи на едрия монах се забиха право в сърцето на Сихертън и той неволно затвори очи и си представи Авелин Десбрис. Винаги потънал в молитва или погълнат от работа — само така присъстваше младият послушник в съзнанието му. Слабост или сила беше това, зачуди се монахът, питайки се в същото време дали нямаше да се изложат на опасност, като предадат скъпоценните камъни в ръцете на някой така отдаден на вярата си като Авелин. Грижата за магическите предмети предполагаше решаването на немалко чисто прагматични въпроси, а прагматизмът нямаше как да бъде силната страна на един прекалено вярващ човек, напълно убеден, че желанията на неговия Бог са му съвършено ясни.

— Отец Маркварт е повече от доволен от Авелин — напомни му Йойона.

Така си беше, каза си Сихертън. Да, всеки негов опит да се възпротиви срещу избора на Авелин би бил обречен на неуспех. Все пак мястото на втори Подготвител оставаше свободно и именно натам щеше да насочи всичките си усилия той, именно там щеше да се опита да постави човек по свой вкус. Някой като Куинтал, изпълнен с живот и плам. И именно поради тези свои страсти, именно поради любовта си към светските удоволствия — човек, който лесно можеше да бъде контролиран.

Не беше изненадан, нито мускулче не трепна по лицето му.

— Кажете, учителю Сихертън, спокойно ли си е отишла? — чу се той да пита на глас.

Йойона се зарадва на този така човешки въпрос. Първоначалната липса на реакция от страна на Авелин при вестта за кончината на майка му, като че ли потвърждаваше грозните обвинения на Сихертън.

— Починала е в съня си — намеси се едрият монах.

Сихертън го изгледа заинтригувано — всъщност пратеникът, почти дете, им бе съобщил единствено, че Аналиса Десбрис е мъртва, без да споменава каквито и да било допълнителни подробности, освен това Йойона дори не бе разговарял лично с него. В рядка проява на състрадание и под заплашителния поглед, който Йойона му отправи с крайчеца на окото си, Сихертън реши да не разсейва милостивата заблуда на младия послушник.

— Ти навярно ще искаш да тръгнеш незабавно — рече той, — за да се присъединиш към баща си на нейния гроб.

В очите на Авелин просветна недоумение.

— Разбира се, може и да останеш — побърза да се намеси Йойона за втори път, виждайки капана, който Сихертън беше заложил на младежа — ако напуснеше манастира по каквато и да било причина, Авелин трябваше да чака до следващата година, за да бъде приет отново.

Разбира се, прием нямаше да му бъде отказан, ала мястото на Подготвител (за което той дори не подозираше, че го готвят, нещо повече, нямаше си и представа, че то изобщо съществува) щеше да бъде безвъзвратно загубено за него.

— Предполагам, че майка ми вече почива в земята — обърна се младият послушник към Сихертън, — а баща ми си е тръгнал от гроба й и се е отправил към дома. Мина съвсем малко време, откакто се разделихме, значи му остава още доста път.

Сихертън присви очи и се доближи до младежа, без да се опитва да скрие злия си поглед:

— Майка ти е мъртва, момче — бавно процеди той, натъртвайки всяка сричка. — Това интересува ли те изобщо?

Жестоките думи се врязаха като нож в сърцето на Авелин и за миг той бе обзет от неистово желание да удари своя наставник. Дали го интересуваше? Как смееше Сихертън дори да намеква за подобно безсърдечие! Искаше му се да събаря, да чупи, да руши и нека само някой опиташе да му попречи!

Но не, така би опетнил паметта на майка си, най-благородната и добродетелна жена на този свят. Аналиса беше живяла, огряна от божията светлина. Той трябваше да вярва в това, иначе животът и на двамата щеше да се окаже просто една голяма лъжа. Наградата за такова благочестие и смиреност беше един по-добър живот на едно по-добро място. Сега Аналиса беше при своя Бог.

Тази мисъл укрепи духа на Авелин и той смело срещна погледа на отец Сихертън.

— Майка ми знаеше, че няма да издържи обратния път до дома — тихите думи на младежа бяха насочени към Йойона. — Ние всички го знаехме. Единственото, което я задържаше на този свят, бе желанието да види как ме приемат в ордена на Сейнт Мер’Абел. Най-голямата гордост в живота й беше постъпването ми в Абеликанската църква и да напусна манастира сега, би означавало да измамя надеждите и очакванията й.

Авелин помълча миг-два, после заяви:

— Орденът на Сейнт Мер’Абел, лято Господне осемстотин и шестнадесето — това е мястото, на което принадлежа. Това е благовидението, с чиято помощ Аналиса си отиде от този свят в мир.

Йойона нямаше как да не се съгласи с простичката логика в думите на младия послушник, чиято необятна вяра го възхищаваше и плашеше едновременно. Авелин очевидно питаеше гореща обич към майка си, ала сдържаността му несъмнено обясняваше (поне донякъде) чувствата, които Сихертън изпитваше към него. Младежът или бе по-близо до Бог, отколкото всички останали монаси, или просто не знаеше какво е да си човек.

— Мога ли да си вървя? — въпросът на Авелин хвана Йойона неподготвен и го накара да осъзнае, че стоицизмът на младежа може би все пак не е чак толкова непоклатим.

— Освобождавам те от задълженията ти за днес — рече едрият монах.

— Не — отсече младият мъж, после побърза да наведе глава извинително, засрамен, задето си бе позволил да противоречи на свой наставник. — Моля, разрешете ми да изпълня задълженията си както обикновено.

Йойона неволно погледна към Сихертън, който поклати глава с израз на неприкрито отвращение и излезе от стаята, без да каже нито дума повече.

Да, на брат Авелин щеше да му се наложи доста да внимава през следващите няколко седмици — Сихертън без съмнение щеше да се опита да го пропъди от манастира при най-малкия повод. Благият монах почака малко, тъй като искаше да е сигурен, че Сихертън ще се е отдалечил достатъчно, когато младият послушник напусне стаята.

— Както желаеш, братко Авелин — рече той най-сетне. — Върви си тогава. Имаш още няколко минути, за да се нахраниш.

Авелин се поклони почтително и излезе.

Йойона сплете пръсти на писалището пред себе си и дълго остана загледан във вратата. Какво точно у младежа толкова тревожеше Сихертън, питаше се той. Дали наистина бе привидната му безчувственост или ставаше въпрос за нещо далеч по-сериозно? Дали пък Авелин не се превръщаше в мерило, по което всички останали се равняваха; огледало, вдигнато пред душите на духовниците от ордена; пример за истинска вяра, така рядка тези дни, дори и в свято място като манастира?

Тази мисъл разтърси отец Йойона и погледът му неволно обходи богато украсените покои — великолепните гоблени, които лично си бе поръчал чак от галерията на Порвон дан Гуардинио, един от най-уважаваните художници в Корона, прекрасните златни листа, които изпъкваха насред богатата дърворезба, покриваща гредите на тавана, пищният килим на пода, меките кресла, многобройните дрънкулки, които изпъстряха внушителната му библиотека — всяка от тези вещи струваше повече, отколкото един работник изкарваше за цяла година с тежък труд.

Благочестие, достойнство, бедност това беше обетът, който всеки монах даваше при постъпването си в ордена. Това беше канонът. Йойона отново се огледа наоколо, напомняйки си, че стаите на голяма част от останалите наставници (и даже тези на някои от обикновените монаси) бяха обзаведени далеч по-пищно от неговата.

Благочестие, достойнство, бедност.

И прагматизъм, прагматизъм, който, както твърдеше не само абат Маркварт, но и мнозина от предшествениците му, също трябваше да бъде част от обета. В Хонс-де-Беер богатството бе равносилно на власт, а как би могъл Орденът да оказва влияние върху живота на обикновените хора, ако не разполагаше с власт? Нима не бе по-добре да служат на Бог със сила, а не със слабост?

Вече повече от два века подобни максими се ширеха сред монасите и именно благодарение на тях обетът вече не се спазваше дословно.

Въпреки всичко, Йойона прекрасно разбираше защо ученик като Авелин толкова притеснява Сихертън.

Тази нощ младият послушник се оттегли в килията си напълно изтощен, както физически, така и душевно. Беше прекарал целия ден в усърдна работа, като във всяка задача настояваше да свърши най-тежката част. Вече не помнеше колко кофи вода беше извадил от кладенеца (спря да ги брои някъде около петдесетата); веднага след това бе отишъл на крепостната стена — къртеше разхлабилите се камъни и ги подреждаше, за да са готови за зидарите, които щяха да дойдат на следващия ден.

Единствено повикването за вечерня го откъсна от трескавия му унес. Изслуша службата мълчаливо, после, вместо да отиде да хапне, се прибра право в килията си — малка стаичка, в която имаше място само за един стол, където слагаше свещта си, и тесен нар.

Тялото му най-сетне можеше да си отдъхне, ала съзнанието му, свободно да се рее, където си поиска, бе заляно от неописуема болка. Въпреки изтощението, Авелин Десбрис не можеше да заспи. Образът на майка му изпълваше мислите му и той се чудеше дали духът й няма да го навести, преди завинаги да напусне този свят и да отиде в рая. Дали Аналиса нямаше да дойде, за да се прости с него, или последното й сбогом бе изречено тогава, в деня, когато манастирът отвори врати, за да го приеме в лоното си?

Авелин се изправи и с помощта на огнивото си запали свещ, после се огледа наоколо, сякаш очакваше да види майка си в някой сумрачен ъгъл.

Ала Аналиса не беше там.

Младият мъж приседна на ръба на нара със сведена глава и ръце, почиващи на коленете. Първите сълзи опалиха бузите му и той стисна зъби, мъчейки се да ги възпре. Плачът беше проява на слабост, повтаряше си той, израз на недостатъчна вяра. Ако онова, в което вярваше и което живееше в сърцето му, не можеше да му даде сили в подобен момент, какъв тогава беше смисълът му? Древните свещенописи на Абеликанската църква обещаваха рай на онези, които бяха достойни за него, а кой беше по-достоен от добродетелната и безкористна Аналиса Десбрис?

Още една сълза се търколи по бузата на младежа, после втора и трета. Безсилен да ги спре, той скри лице в ръцете си.

Дълбоко ридание разтърси превитите му рамене. Мъчейки се да го преглътне, младият мъж започна да нарежда молитва след молитва — Молитвата на мъртвите, Молитвата на верующите, Молитвата на вечния завет, изричаше ги една след друга, опитвайки се да овладее треперещия си глас.

Въпреки това сълзите продължаваха да се леят от очите му, а светите думи все по-често бяха измествани от горчиви хлипове.

Молитва след молитва редеше Авелин, молеше се с цялото си сърце и душа, втъкаваше образа на Аналиса в свещените слова и час по час викаше името й. После, без да си спомня точно как, се озова на пода, свит като малко дете, което отчаяно плаче за майка си и я умолява да се върне при него.

Така в горчиви ридания и трескави молитви, измина цял час и Авелин постепенно започна да се успокоява. Седна на нара, пое си дълбоко дъх, за да прогони и последното стенание, и се вглъби в себе си, търсейки корена на слабостта, която неочаквано се бе промъкнала в душата му и сега подкопаваше вярата му.

Не след дълго откри отговор на въпроса, който го терзаеше, и почувства, че му олеква. Не плачеше за Аналиса, тъй като искрено вярваше, че тя се е преселила в едно по-добро място. Не, той плачеше заради себе си, заради братята и сестрите си, заради баща си, заради всички, които познаваха Аналиса Десбрис и които никога вече нямаше да се сгреят от лъчите на нежното й присъствие.

Тази мъка Авелин можеше да приеме. Вярата му си беше непокътната и все така силна и с нея той не оскверняваше паметта на майка си. Накани се да загаси свещта, но после размисли и си легна, оставяйки треперливото пламъче да хвърля слабия си светлик в стаята, а очите му все така обхождаха ъглите й.

А кой знае, може би щеше да я открие в сънищата си?

* * *

В същото време двама мъже тихо се отдалечаваха по коридора от килията на Авелин.

— Сега доволен ли си? — попита Йойона, когато вече нямаше опасност младежът да ги чуе.

И наистина, Сихертън се поуспокои, когато чу риданията на Авелин, макар това доказателство, че младежът все пак има чувства, да не промени особено неприязненото му отношение. Вместо отговор, той кимна отсечено и си тръгна.

— Абат Маркварт ми разреши да покажа камъните на брат Авелин — думите на Йойона накараха Сихертън да се закове на място и той едва успя да преглътне надигналата се в гърлото му жлъч.

Без да каже нищо, високият монах кимна още веднъж и се отправи към покоите си.

Всичко беше решено. Брат Авелин Десбрис щеше да бъде един от Подготвителите.

Авелин се мъчеше да държи главата си сведена надолу, а погледът — прикован в пода, както подобаваше на обикновен послушник като него, ала въпреки това нямаше как да не забележи великолепието, което го заобикаляше, докато вървеше след отец Йойона из извитите коридори на Лабиринта, най-тайното и свещено място в целия манастир. Място, до което един толкова млад послушник изобщо не би трябвало да бъде допускан.

Обяснението на Йойона за целта на това посещение бе доста неубедително, някакъв смотолевен между другото претекст, че залите се нуждаели от почистване. Авелин знаеше само, че дори за най-неблагодарната физическа работа, която трябваше да се свърши в Лабиринта на абатите, монасите изпращаха много по-стари и по-опитни ученици от него. А в момента такива имаше свободни не един и двама, та на Йойона със сигурност не му се налагаше да прибягва до него.

Каквито и въпроси обаче да се въртяха из главата му, младежът нямаше намерение да ги изрича на глас — прекрасно знаеше, че да иска обяснение от наставниците си е немислимо. На тях той трябваше единствено да се подчинява и именно това правеше сега, като крачеше колкото се може по-безшумно до отец Йойона, свел смирен поглед към земята. Все пак от време на време успяваше да зърне по нещичко от заобикалящия го разкош — златните листа, обрамчващи вратите, покрай които минаваха; изящната резба, която покриваше всяко парченце дърво; красивите плочки, с които беше застлан подът; пищните гоблени по стените, така изкусно избродирани, че човек можеше да прекара часове, съзерцавайки някой от тях, и пак да не открие всички образи, вплетени в него. Отец Йойона говореше през цялото време, макар така и да не казваше нищо, което да си заслужава да се чуе — няколко забележки за времето, спомени за някаква особено свирепа буря, ударила ги преди двадесетина години, новината за кончината на любимия му пекар от селцето Сейнт Мер’Абел (както и едно доста неприлично подмятане за „похотливата“ му жена). Бърборенето му не успяваше да отвлече вниманието на Авелин от красотите наоколо, макар все пак да надаваше едно ухо, боейки се да не пропусне някой въпрос, насочен към него.

Най-сетне спряха пред една врата. И то каква врата! При вида й младият послушник не можа да се сдържи и вдигна поглед — всеки сантиметър от солидното дърво беше покрит с прекрасна резба. Длетото на изкусния майстор беше изписало безброй сцени — на едно място кипеше люта битка, на друго се виждаше как пламъците на кладата обгръщат свети Абел, основоположника на Абеликанската църква, на трето резбарят бе претворил изцеляващите ръце на майка Бастибюл. Ангели се бореха с черни демони, могъщ демон-дактил издъхваше, уловен в клопката на собствената си лава. И над всичко това изпъкваше Ореолът на Корона. Овалът му започваше (ако, разбира се, нещо толкова съвършено можеше да има начало и край) в долния ляв ъгъл на вратата и, веднъж приковал погледа на всеки, който го зърнеше, го повеждаше нагоре, към високия й свод. Занемял от благоговейно възхищение, Авелин имаше чувството, че вижда цялата история на света — и на вярата му — да се разкрива пред него; образите преливаха един в друг така плавно и естествено, сякаш се простираха не в пространството, а във времето.

Единственото, което младият мъж искаше в този миг, бе да падне на колене и да се помоли. Щеше му се да попита изпод ръцете на кой майстор (или на кои майстори, защото подобно съвършенство не можеше да бъде дело на един-единствен човек) бе излязла цялата тази красота. Замълча си обаче, тъй като прекрасно разбираше, че които и да бяха създателите, те несъмнено го бяха сторили, проникнати от божествено вдъхновение. Единствено Онзи, чиито деца бяха всички мъже и жени, можеше да създаде нещо толкова вълшебно.

— Чувал ли си за Камъните на Ореола? — въпросът на отец Йойона дойде неочаквано и някак не на място.

Авелин едва не подскочи и рязко се обърна, недоумявайки как наставникът му може да осквернява тази красота с думи.

После осъзна какво точно го бяха попитали.

— Е, чувал ли си? — повтори Йойона.

Младежът преглътна с мъка, опитвайки се да измисли най-добрия отговор. Разбира се, че бе чувал за Камъните на Ореола, небесен дар за манастира, източник на всичката магия в света. Не че знаеше кой знае колко за тях, само онова, което мълвата говореше — че падали от небето право в ръцете на очакващите ги монаси, а след това били благославяни от абата на светата обител, за да може силата им да бъде използвана от братството.

— Ние сме техните Пазители — продължи Йойона, когато не получи отговор.

Авелин кимна безмълвно.

— Това е най-святото ни задължение — добави по-възрастният мъж и като се приближи до вратата, повдигна тежкото резе, което Авелин, напълно запленен от изкусната дърворезба, дори не бе забелязал досега. — Камъните са доказателство за онова, в което вярваме.

При тези думи младият послушник се вцепени на мястото си.

— Доказателство! — едва доловимо прошепна той.

Нима бе възможно един толкова високопоставен монах като Йойона да произнесе подобни думи, граничещи с богохулство! Та вярата нямаше нужда от доказателства и факти… тъкмо напротив, самата й същност предполагаше пълно упование и преданост, без каквото и да било доказателство!

Разбира се, Авелин дори не помисли да изрече мислите си на глас, а и те бързо се изпариха, когато добре смазаните панти на вратата се завъртяха и тя се отвори безшумно, разкривайки най-голямото великолепие, което можеше да съществува на света.

Помещението бе добре осветено, макар че никъде не се виждаха факли, нито пък се носеше мирис на горящо дърво. Намираха се дълбоко под земята, така че нямаше как да има прозорец, при все това стаята беше обляна от светлина — толкова ярка, че на Авелин му се стори, че се е озовал под безоблачно, лятно небе. Тя изпълваше всяко ъгълче и всяка пукнатина в каменния под и се отразяваше както в стъклените капаци на поставките, които можеха да се видят из цялата стая, така и в онова, което бе изложено върху тях — стотици шлифовани камъни.

Камъните на Ореола!

Йойона прекрачи прага, следван от Авелин, който вече дори не се преструваше, че гледа надолу, а жадно поглъщаше всичко, което го заобикаляше, дивейки се на приказните камъни — наситеночервени и ясносини, кехлибарени и морави, те искряха като звезди, огрели безлунно небе. Дузина съвършено гладки камъни, чийто тъмносив оттенък като че ли бе по-черен от най-непрогледната нощ, привлякоха вниманието на младия послушник и той неволно потрепери, без сам да знае защо. Върху друга поставка пък бяха изложени няколко прозрачни камъка — диаманти, досети се Авелин и се задържа пред тях. Йойона също поспря, давайки му възможност да ги разгледа по-добре.

Младежът с възхищение видя как светлината се отразява от многобройните им стени и как се гмурва в глъбините им, досами кристалното им сърце.

— Ето откъде идва светлината! — възкликна той, после прехапа устни, засрамен, че си е позволил да проговори, без да са му разрешили.

— Много добре! — похвали го Йойона. — Какво знаеш за Камъните на Ореола?

— Те са източникът на всичката магия по света — изрецитира Авелин.

Едрият монах кимна:

— Така е, но само донякъде.

Авелин го погледна с широко отворени очи.

— Камъните на Ореола са източник на всичката добра магия в света — обясни наставникът му.

— Божествена магия — осмели се да вметне младежът.

Йойона се поколеба за миг — почти незабележима пауза, на която Авелин едва обърна внимание, но чието истинско значение щеше да му се изясни години по-късно — после кимна:

— Ала освен тях съществуват и Земните камъни. Източник на зла магия, в тях е заключена силата на дактилите. Слава на Бога, те не са много и могат да бъдат използвани само от същите тези демони, които, по Божията милост, са дори още по-малобройни!

Възрастният монах се засмя на собствената си шега, ала според Авелин в темата за демоните — дактили нямаше нищо смешно.

Йойона се прокашля неловко и продължи:

— Освен това, магия притежават и Туел’алфарите. Криела се в песните им, така казват, както и в метала, който земята в градините им ражда.

— „Ражда“? — повтори Авелин, ала Йойона само сви рамене и махна с ръка — не това бе важно сега.

— Кажи ми за Камъните — рече той. — Кой ги събира?

— Монасите от Сейнт Мер’Абел — отвърна Авелин начаса.

— Откъде?

— Те падат от небето, от Ореола, право в очакващите им ръце…

Смехът на Йойона не му даде възможност да довърши:

— Те падат с устрем, по-голям от този на стрела в полет — обясни монахът. — Освен това са горещи, млади ми приятелю, толкова горещи, че биха изпепелили и плътта, и костите на всеки, опитал се да ги улови във въздуха!

И като се изкиска развеселено, Йойона му обрисува живописна сцена — млад монах, застанал насред обширно поле, с изумено изражение на лицето и ръце, надупчени като алпинадорско сирене, а земята около него — осеяна с десетки нажежени до червено камъни.

Авелин прехапа устни. Прекрасно разбираше, че наставникът не му се подиграва, но защо му разказва всички тези неща, все още не можеше да проумее.

— Е, откъде ги вземаме? — повтори въпросът си Йойона.

— От Ореола… — започна Авелин, ала спря, осъзнавайки, че не това го питат и озадачено сви рамене.

— Пиманиникуит — заяви Йойона и като видя все така недоумяващото изражение на младежа, поясни: — Остров. Остров Пиманиникуит. Единственото място, където свещените камъни могат да бъдат събирани.

Авелин никога досега не бе чувал за подобно място.

— Знай, че споменеш ли това име пред някой, който не го знае, без изричното разрешение — не, без изричното нареждане! — на абата на светата ни обител, никой от монасите няма да намери покой, докато не бъдеш погубен.

Е, сега вече Авелин разбираше защо никога преди не бе чувал за Пиманиникуит.

— Кога ги събираме? — смени темата Йойона, толкова рязко, че младежът съвсем се обърка и отново сви рамене безпомощно, а любопитството му се смесваше с някакво странно нежелание да научи отговора.

Във всичко това имаше нещо изключително свято и в същото време някак земно и прозаично, което предизвикаше благоговеен екстаз, примесен обаче с едва доловимо усещане за омърсяване… усещане, което Авелин Десбрис не можеше да пренебрегне.

— Камъните не падат на земята често — обясни Йойона с тон, който подхождаше много повече на учен, отколкото на духовник. — За сметка на това пък — редовно.

После отиде до стената вляво, давайки знак на Авелин да го последва. Когато се приближи, младежът видя, че онова, което отдалеч му бе заприличало на стенопис, всъщност бяха астрономически карти. Прекарал дълги часове в съзерцаване на нощното небе, сега той с лекота разпозна много от съзвездията — четирите звезди на пояса на Прогос-Бехемот Война, най-яркото съзвездие на северното небе; подредените във формата на дъга звезди, които образуваха дръжката на Ведрото на чифликчията (съзвездие, което той можеше да види само ако се отдалечеше достатъчно от задната врата на къщата им в Йоманеф). Корона, заедно със своя Ореол, също беше тук, в центъра на картата — така, както и самата Корона беше в центъра на вселената.

Когато се вгледа по-внимателно, Авелин забеляза, че стената не е гладка, а е покрита с вдлъбнатини. В началото реши, че това са границите на познатите сфери — беше чувал теории, че вселената представлява сбор от застъпващи се, вплетени една в друга сфери, които крепяха звездите по местата им. Когато обаче забеляза, че всички вдлъбнатини се намират около Корона и свързват слънцето, луната и петте й планети, разбра, че функцията им е изцяло практична — благодарение на тях небесните тела се движеха. За да е сигурен, че не му се привижда, Авелин запомни местоположението на Шийла, луната на Корона, и се взира в нея достатъчно дълго, за да се увери, че тя наистина следва, макар и съвсем бавно, своята орбита.

— Шест поколения — проговори Йойона, който до този момент бе мълчал, за да даде възможност на младежа да разгледа великолепната карта. — Или почти толкова — добави, когато Авелин се обърна към него. — Сто седемдесет и три години минават между всяко приношение.

— Приношение?

— От камъни — поясни монахът. — Смятай се за благословен, млади ми приятелю, защото сега е точно такова време.

Авелин си пое дъх и отново се вгледа в картата, сякаш очакваше дъжд от миниатюрни камъчета да се появи между Ореола и Корона.

— Виждал ли си някой от камъните в действие? — Думите на Йойона извадиха младежа от мислите му и той вдигна изпълнени с нетърпение и надежда очи.

Възрастният монах посочи една поставка в средата на стаята и даде знак на Авелин да се приближи до нея. В мига, в който младият послушник се запъти натам, зад гърба му се разнесе звучно щракване — наставникът му трябва да бе дръпнал някакъв лост (навярно добре скрит в звездните карти), който отключваше поставката. Не след дълго Йойона се присъедини към Авелин и бавно плъзна стъкления капак.

Вътре имаше няколко различни камъка, всички до един — шлифовани до съвършенство. Два от тях, на пръв поглед напълно еднакви, бяха искрящо сиви и именно един от тях извади монахът.

— Камъните на душата — рече той. — Известни още като хематит.

После сключи пръстите на десницата си около него и отново бръкна вътре, изваждайки с лявата си ръка друг камък — прозрачен, с едва забележим жълто-зелен оттенък.

— Хризоберил. Защитен камък в най-чистата му форма. Винаги е разумно да се използва, когато си имаш работа с хематита!

Авелин изобщо не разбираше за какво става дума, ала беше прекалено замаян от всичко, което се случваше около него, за да задава въпроси.

Йойона пусна хризоберила в джоба на дебелите си одежди и се поотдалечи от младежа, заставайки така, че да е с лице към него.

— Преброй до десет — нареди му той, — за да имам време да задействам магията. След това сложи ръце зад гърба си и бавно и ясно вдигни каквато си искаш комбинация от пръсти. Повтори го седем пъти, като добре запомниш колко пръсти си вдигал всеки път.

С тези думи монахът затвори очи и поде тих напев. Авелин се поколеба за миг, опитвайки се да осмисли всичко чуто досега, после бързо се взе в ръце и направи онова, което му беше казано. През цялото време отец Йойона продължаваше едва доловимото си песнопение, съвършено неподвижен и със стиснати очи.

Миг след като Авелин бе вдигнал и последната комбинация от пръсти, монахът отвори очи.

— Седем, три, шест, пет, пет, две и осем — заяви той, очевидно много доволен от себе си.

— Чул си мислите ми! — ахна Авелин.

— Не — поправи го Йойона. — Просто напуснах физическото си тяло и отидох зад теб. След това трябваше само да запомня колко пръста вдигаш всеки път.

Младежът се накани да каже нещо, ала после размисли и предпочете да си замълчи, макар усилието, с което си поемаше дъх, и слисаното му изражение да бяха по-красноречиви и от най-многословната тирада.

— Не е кой знае какво — обади се Йойона с все същото задоволство. — Хематитът е надарен със забележителна сила, много малко от останалите камъни могат да се мерят с него. Възможността да напускаме физическите си тела е едно от най-простите умения, които той ни дава. Всеки, обучен да борави с камъните, може да го стори. Ами да, дори ти…

Йойона нарочно не довърши изречението си, сякаш за да разпали още повече интереса на младия послушник.

— Братко Авелин — продължи той след малко, — не искаш ли и сам да опиташ?

Още преди да бе осъзнал какво точно му предлагат, младежът кимна толкова рязко, че сам се укори, задето се бе показал толкова несдържан и неопитен. Ала и краката му, тласкани от същото това нетърпение, вече го отнасяха напред, сякаш никакво съзнателно усилие не можеше да го откъсне от мощната притегателна сила на камъка.

Йойона с мъка потисна усмивката си и му подаде хематита. Авелин посегна да го вземе, ала монахът отдръпна ръка.

— В този камък се крие огромна сила — сериозно заяви той. — Сила, която може да те отнесе на място, на което не принадлежиш. Внимавай много из своите странствания, млади приятелю, пази се да не се изгубиш!

Авелин се поколеба с ръка във въздуха, питайки се дали не допуска грешка. Изкушението обаче беше прекалено голямо и той отново посегна към хематита. Този път Йойона не го отдръпна.

На допир камъкът беше невероятно гладък, сякаш не бе твърдо вещество, а течност. Освен това беше тежък, много по-тежък, отколкото младежът очакваше, и странно плътен. Авелин прокара пръсти по хладната повърхност и му се стори, че усеща силата, заключена в глъбините му, магията, която се криеше в сърцето му. Когато отново вдигна поглед, видя, че Йойона стиска хризоберила до гърдите си.

— За да не се преплетат душите ни — обясни той. — Би било твърде неприятно.

Авелин кимна и направи крачка-две назад. Възрастният монах скри свободната си ръка зад гърба си.

— Не бързай — меко каза той. — Ще започна, едва когато усетя, че си задействал магията.

Младият послушник почти не го чу, вече повлечен от силата на камъка. Сега хематитът наистина му се струваше течен — гладък и неустоимо подканящ. Той дълго се взира в него, после затвори очи, ала образът на сивия камък остана пред погледа му, дори започна да се уголемява, поглъщайки дланите, ръцете, раменете му. После Авелин усети как пропада все по-надълбоко и по-надълбоко.

Опита да се противопостави на увляклата го сила и хематитът изведнъж започна да се смалява и да се отдалечава от него. За щастие, успя да овладее страха си навреме и отново се потопи в магията на камъка.

Дланите му изчезнаха, после и ръцете, наоколо се възцари плътна сивота, която миг по-късно отстъпи място на непрогледен мрак.

Авелин пристъпи извън физическото си тяло. Погледна назад и го видя на няколко крачки от себе си, съвършено неподвижно, с пръсти, здраво стиснали магическия камък. Обърна се към Йойона и съвсем отчетливо видя хризоберила да искри, обгръщайки монаха в тънка бяла обвивка, щит, който той не можеше да премине.

Тръгна към Йойона, като внимаваше да се държи на достатъчно разстояние. Чувстваше се невероятно лек, струваше му се, че стига само малко да напрегне волята си и ще полети.

Когато се озова зад наставника си, съвсем ясно го видя как вдига комбинация след комбинация — един, три, два, един, пет.

— Опитай да се издигнеш — проговори Йойона и Авелин с учудване отбеляза, че го чува в това си състояние.

Почти без усилие, той се отдели от земята и се понесе към тавана.

— Няма физическа преграда, която може да те спре сега — отново се обади Йойона. — Бил ли си на покрива? Там има нещо, което трябва да видиш.

Въпреки обзелото го вълнение, Авелин неволно потръпна, докато минаваше през солидния таван, възхищавайки се на изкусната му изработка, както и на изящната мозайка, която покриваше пода на горната стая.

На тавана имаше неколцина монаси, няколко години по-възрастни от Авелин и той не можа да сдържи гордата си усмивка, докато се носеше покрай тях, незабелязан от никого.

Миг по-късно усмивката му (играеща и по устните на физическото му тяло там долу, в стаята с камъните) се стопи, изместена от черното изкушение, което внезапно стисна сърцето му — желание да проникне в тялото на някой от тези монаси, да прогони духа на злощастника и да се настани на мястото му!

Изкачи се до следващия етаж, още преди да бе проумял напълно каква опасна мисъл бе минала през главата му. Озова се в друга стая, този път празна, после още една и още една, и още една. Последният таван, през който премина, беше доста по-солиден от останалите и Авелин изведнъж осъзна, че се намира навън, макар да не усещаше нито лъчите на слънцето, нито хладния океански бриз. Беше се озовал на покрива и продължаваше да се издига все по-нависоко и по-нависоко и за миг се запита дали изобщо е в състояние да спре, дали няма да продължи нагоре, през облаците, чак докато стигне звездите. Кой знае, може би щеше да се превърне в съзвездие, петата звезда в Прогос Война!

Бързо прогони тази нелепа мисъл и се огледа наоколо. От мястото му, толкова високо в небето, манастирът приличаше на дебела змия, пълзяща по морския бряг. Далеч под себе си забеляза дребни фигурки, щуращи се насам-натам — няколко млади монаси вадеха вода от кладенеца, друга групичка пък работеше в конюшните.

— Върни се! — нареди му далечен глас — гласът на отец Йойона.

Очевидно откъсването от физическото му тяло не бе пълно, осъзна Авелин и неволно потръпна при мисълта какво би станало, ако не бе така.

Изтръгнат от унеса си, той насочи внимание към покрива под себе си. Беше го виждал и преди, от върха на най-високата кула на манастира, ала едва сега можа да оцени същинското му достойнство — в покрива бяха вдълбани два чифта огромни ръце, с вдигнати нагоре длани и с по един камък във всяка от тях.

Връщането му обратно беше бързо… поне, докато не се озова в помещението с неколцината монаси. Тогава изкушението на чуждите тела го връхлетя с удвоена сила и Авелин усети как нещо го засмуква. Изведнъж си представи хематита като живо, надарено със собствена воля същество, което го съблазняваше с обещания за власт и могъщество.

В този миг почувства, че някой го докосва по ръката, физическата му ръка, онази, която стискаше камъка. Усети и хризоберила и магическата му защита, после духът му, неудържимо повлечен надолу, мина през последния таван, спусна се на пода и се завърна в очакващото го тяло.

Авелин отвори очи и едва не подскочи, виждайки лицето на отец Йойона на сантиметри от своето.

— Един, три, два, един и пет — издекламира той, опитвайки се да задоволи очевидното любопитство на наставника си.

Йойона обаче махна с ръка и поклати глава — явно не това го интересуваше:

— Какво видя?

Изведнъж Авелин забеляза, че възрастният монах държи и двата камъка, макар той да не си спомняше да му е връщал хематита.

— Какво видя? — повтори Йойона и се приближи още повече.

— Ръце — отвърна младежът. — Четири ръце с обърнати към небето длани…

Преди да успее да довърши, Йойона ахна и се отдръпна назад, смеейки се и плачейки едновременно. Никога преди Авелин не го бе виждал в такова състояние и сега не знаеше какво да мисли.

— Как? — резкият му въпрос помогна на възрастния монах да дойде на себе си. — Камъните — поясни Авелин. — Как го правят?

Йойона се впусна в многословно обяснение, прилично повече на предварително подготвена реч, отколкото на нещо друго. Говореше за елементите на човешкото тяло, които се свързвали с тези на камъните, създавайки по този начин една привидно магическа реакция и дори сравни случилото се с Авелин с ефекта от взимането на лекарство за освобождаване от излишния въздух при стомашни болки.

Докато го слушаше с нарастващо изумление, младият послушник съвсем осезаемо почувства как загадъчното отстъпва място на прозаичното. За първи път, откакто бяха влезли в стаята с Камъните, в гласа на отец Йойона нямаше и следа от присъщата за един духовник почтителност към божественото; тонът му беше сухият тон на обикновен учител. А това бе нещо, което Авелин не можеше и не искаше да приеме. Все още не знаеше как да си обясни преживяното току-що, но инстинктивно усещаше, че всички тези приказки за елементи и извънземни скали омаловажават и дори опошляват случилото се. Не, нямаше думи, колкото и сложни и неясни да бяха те, които да принизят тайнството на това чудо. Отец Йойона бе нарекъл камъните „приношения“, ала за Авелин надали имаше по-неподходящо име за тези „валежи“. Благослов, ето какво бяха те за него и именно така щеше да им казва той оттук нататък. Погледът му обходи помещението и благоговейната му признателност към Бога, задето им пращаше тези безценни дарове, сега бе дори по-голяма от страхопочитанието, с което за първи път бе прекрачил прага на стаята.

— Ти ще бъдеш един от неколцината избрани, които ще предприемат пътуването — заяви Йойона и тържественият му тон изтръгна Авелин от унеса.

— До Пиманиникуит — поясни възрастният монах и се усмихна, виждайки очите на послушника да се разширяват слисано. — Ти си млад, силен и проникнат от Божията милост.

Сълзи изпълниха очите на Авелин и потекоха по бузите му при мисълта, че може да бъде един от малцината, допуснати толкова близо до най-великия дар на Бога.

Когато наставникът му го пусна да си ходи, той излезе като насън, напълно замаян от щастие и благодарност.

Останал сам, Йойона прибра камъните и плъзна стъкления капак обратно на мястото му, после отиде до стената и дръпна лоста, който го заключваше. Всичко това обаче вършеше някак механично, размишлявайки над случилото се току-що. Противно на собствените му думи, един наскоро постъпил ученик не би трябвало да е в състояние да пробуди магията на хематита, а дори и да успееше, не би трябвало да покори камъка на волята си. Всичко, което се очакваше от един толкова млад послушник (и то само от най-добрите), бе съвсем кратко и неовладяно напускане на тялото, което да го остави напълно смаян и недоумяващ.

Това, че Авелин бе съумял да контролира магията достатъчно дълго, за да отиде зад гърба на учителя си и да запомни вдигнатите пръсти, бе невероятно. Това, че бе успял да полети, да излезе от манастира и да се издигне достатъчно високо, за да види ръцете на покрива, бе повече от изумително. Всъщност Йойона никога не би повярвал, че е възможно, стига да не го бе видял със собствените си очи. В мислите му се прокрадна печал. Та той самият бе в Сейнт Мер’Абел повече от три десетилетия, а можеше да използва хематита по този начин едва от три години!

Отец Йойона прогони самосъжалението и се усмихна, горд с постигнатото от Авелин. Да, младежът наистина беше един добър избор, пратен им Бога, за да отиде на Пиманиникуит.

Глава 6

Лешояди

Дойде на себе си, убедена, че никога вече няма да види небето.

Размаха ръце, за да прогони поне донякъде задушливия мирис на изгоряло, и отвори очи.

Треперлив кос лъч прорязваше пушека, тънка струйка светлина, която приветстваше младото момиче обратно в света на живите. Тя го последва, почти като насън, и внимателно докосна гредата, препречваща отвора на дупката, в която се бе свила.

Дървото беше горещо и Джилсепони разбра, че трябва да бе останала в безсъзнание доста време. Установи, че е в състояние да задържи ръката си върху него достатъчно дълго, стига да използва ръкава си, за да се предпази.

Натисна с всичка сила, ала гредата не поддаде. Упорита както винаги, Пони призова тлеещата в гърдите й ярост и напрегна мускули, запъвайки крака под себе си за опора.

От устните й се откъсна неволен стон и тя замръзна на мястото си. Ами ако наоколо все още се навъртаха гоблини? Ужасена, тя се дръпна колкото се може по-навътре в тясната дупка и се ослуша, затаила дъх.

До ушите й достигна птичи грак… несъмнено, зловещият глас на лешояди, ала това бе всичко — не чу нито стенанието на някой оцелял селянин, нито дрезгавите викове на гоблините, нито гърленото ръмжене на великаните.

Единствено крясъка на птиците, пируващи с телата на нейните близки.

Тази ужасяваща мисъл й вля нови сили и тя пак натисна, викайки от усилието и физическата болка, ала прекалено разгневена, за да се тревожи, че някой от нашествениците може да я чуе.

Тежката греда помръдна с два-три сантиметра, ала Пони не успя да я удържи и тя тупна на земята с глух тътен. Да я отмести от сегашното й положение и от този ъгъл, младото момиче със сигурност нямаше да може, затова дори и не се опита. Вместо това се заизвива като змиорка и успя да промуши първо едната си ръка, а после главата и рамото си. Поспря за миг, дишайки дълбоко, щастлива, че поне лицето й е навън.

Радостта й трая само миг — докато не се огледа наоколо. Това бе Дъндалис, знаеше го, ала в същото време имаше чувството, че се е озовала в място, което никога досега не бе виждала. Единственото, останало от къщата на Елбраян, бяха няколко греди и каменните основи; единственото, останало от Дъндалис — няколко греди и шепа камъни.

И трупове. От мястото, където се намираше, Пони виждаше само две мъртви тела — на един гоблин и на една възрастна жена, ала мирисът на смърт тегнеше във въздуха, плътен и задушлив, както и димът от пожара. Черно отчаяние се надигна в гърдите на младото момиче, нашепвайки й да пропълзи обратно в дупката, да се свие на кълбо и да заплаче, може би дори да умре там — даже смъртта, била тя преход към рая, или към безкрайна празнота, беше за предпочитане пред такъв живот.

Тя остана дълго така, наполовина навън, наполовина вътре, борейки се с вълната на паниката и безнадеждността. На няколко пъти бе готова да се предаде, ала нещо в нея не й позволяваше да го направи, някаква решителност, която самата тя още не разбираше, не й даваше да се откаже.

Най-сетне направи своя избор и отново се заизвива като змия, без да обръща внимание на болката и кръвта, шурнала от безбройните драскотини и ожулвания. След дълги усилия успя да се измъкне и се просна на земята, напълно омаломощена, с поглед вперен в небето и безброй мисли, препускащи в главата й, всяка от които водеше до едно и също място — бездната на отчаянието.

Призовавайки на помощ цялата си воля, Пони се надигна и тръгна между развалините, където допреди няколко часа се бяха издигали къщите на Олван Уиндон и Шейн Макмайкъл. Главният път все още си беше тук, с натрошените камъни и големите парчета пръст, нахвърляни от двете му страни, за да не се наводнява — единственото, останало от онзи Дъндалис, който тя познаваше. Нито една сграда не беше останала; нито един човек, нито дори едно животно, не бяха оцелели. Всъщност нямаше и живи гоблини и великани, забеляза Пони с бледо подобие на задоволство. Единствените живи същества бяха лешоядите, десетки лешояди, които кръжаха във въздуха с грозен грак, или пируваха с вкочанените тела, в чиито вени довчера течеше топла кръв — разкъсваха кожата, деряха плътта, кълвяха очите, с които съвсем доскоро Пони си бе разменяла весели погледи и дружески смигвания.

Младото момиче рязко се обърна, припомняйки си битката на пътя, последния път, когато бе видяла баща си. И наистина, точно на същото място се издигаше голяма купчина трупове, там беше и смазаното тяло на Олван, на чиято гибел тя бе станала ужасен и безпомощен свидетел. Пони инстинктивно затвори очи, неспособна да гледа повече, боейки се да не види и собствения си баща, Томас Олт, потънал във вечен сън. Само че той наистина беше мъртъв, напомни си тя, беше си отишъл завинаги, също както и майка й, и Елбраян, и всички останали.

Изведнъж Джилсепони се почувства безкрайно малка и безпомощна и едва не рухна на земята. Задържа я единствено онази неотстъпчива решителност, онзи упорит инстинкт, който й бе дал сили да се измъкне от дупката. Ала освен телата на обичните й хора, наоколо имаше и немалко гоблинови трупове, и дори двама убити великани. Вниманието й беше привлечено от една внушителна камара — от начина, по който чудовищата бяха паднали, личеше, че преди да срещнат смъртта си, са образували защитен обръч, ала въпреки това край тях не се виждаха никакви хора, от които да са се отбранявали. Само купчина мъртви гоблини и един великан, лежащи в локва кръв, очевидно изтекла от многобройните миниатюрни убождания, които покриваха телата им. Пони си помисли, че не би било зле да се приближи и да поразгледа, ала усещаше, че няма да го понесе.

Вместо това остана на мястото си, вперила невиждащ поглед пред себе си, с тяло, сковано от безсилие. Какъвто и да бе отговорът на загадката с убитите гоблини, не тя щеше да го открие — прекалено изтощена, за да мисли, прекалено изтощена дори за да чувства, младата жена имаше сили единствено да напусне селото, препъвайки се от болка и умора, и да поеме на запад, напред към залязващото слънце.

Сега я водеше единствено инстинктът. Най-близкото селище беше Тревясал лъг, ала Пони беше сигурна, че и там цари същата разруха. И там, и навсякъде другаде — целият свят беше в развалини, всички хора се бяха превърнали в разлагащи се трупове, храна за лешояди и червеи.

След известно време, когато слънцето се скри зад хоризонта и над земята се спусна здрач, младата жена усети, че не е сама. Обърна се надясно и видя един нисък храст да се поклаща едва забележимо.

Катерица, помисли си тя, ала дълбоко в сърцето си знаеше, че не е било животно.

Откъм лявата й страна пък се носеше почти недоловим шепот.

Мъчейки се да не им обръща внимание, Пони продължи напред. Ядосваше се, задето не се бе сетила да си вземе някакво оръжие от Дъндалис, но после осъзна, че то вероятно не би й помогнало. Всъщност, каза си тя, така може би беше по-добре — поне краят й щеше да дойде бързо.

И тъй, Джилсепони вървеше напред, упорито пренебрегвайки шумовете, които се носеха около нея, мъчейки се да не си представя как зад всяко дърво се крият гоблини, наблюдават я, преценяват я, присмиват й се и дори спорят помежду си кой да получи правото да я убие…, както и да се позабавлява с нея преди това.

Тази мисъл едва не я прекърши. Споменът за Елбраян нахлу в съзнанието й, лицето му изплува пред очите й, същото лице, което бе целувала само миг, преди светът да рухне…

Сълзи изпълниха очите й и тя избухна в плач. Със сведена глава и рамене, разтърсвани от горчиви ридания, младата жена се препъваше напред, раздирана от болка, от страдание и от чувство за вина.

Тази нощ Джилсепони спа под едно дърво край пътя. Спа неспокойно, треперейки от студ и от ужас, че ще трябва да преживее всичко отново, че отсега нататък то ще се завръща в сънищата й всяка нощ до края на живота й.

Събуди се в плен на милостива забрава — не помнеше нито кошмарите си, нито гибелта, сполетяла дома й; не помнеше селото, приятелите, родителите си. Единственото, което знаеше, бе, че е на път и отива някъде.

Знаеше, че изпитва болка, физическа и душевна, ала причината за това страдание бе потънала дълбоко в подсъзнанието й.

Джилсепони не помнеше дори как се казва.

Великанът все още беше там, на метър-два от мястото, където той беше припаднал. Преди да изгуби съзнание, Елбраян го бе видял да крачи към него, вдигнал огромна сопа над главата си. Сега чудовището лежеше по очи, в кръв и кал, мъртво.

Досущ като десетината гоблини, чиито тела се въргаляха наоколо.

Елбраян се изправи и разтърка очи. Едната му ръка беше изцапана със засъхнала кръв, навярно от раната отгоре й. Мислите му се насочиха към Пони и миговете на близост, които двамата бяха споделили под боровете, после рязко се върнаха към настоящето и ужаса на преживяното — гоблините в гората, малкия Карли, дима над опожарения Дъндалис и Джилсепони, побягнала с писъци към селото. Всичко изглеждаше така нереално, беше се случило толкова бързо, че съзнанието му още не можеше да го възприеме. Само за няколко минути целият свят на Елбраян беше рухнал.

Това си мислеше младият мъж, докато седеше в прахта и се взираше в мъртвия великан. Вече нищо нямаше да бъде същото.

Най-сетне се изправи на крака и предпазливо се приближи до великана. Коленичи край него и се вгледа в многобройните рани по лицето му.

Прободни рани, установи той, като от десетки миниатюрни стрелички. Изведнъж си припомни странното жужене, което беше чул преди да изгуби съзнание, и си представи рояк пчели. Събра сили и се наведе още по-ниско над великана, дори се осмели да докосне една от раните.

— Няма стрели — промърмори, мъчейки се да намери обяснение на случилото се.

В съзнанието му отново изникна образът на безброй пчели — може би гигантски пчели — които жилеха с настървение. Облегна се назад и се зае да брои убожданията на великана — само по лицето му имаше поне двадесетината огромното петметрово тяло несъмнено беше покрито с още много рани.

Младият мъж не знаеше какво да мисли. Съвсем неотдавна беше сигурен, че е ударил сетният му час, а ето че все още беше жив. Беше сигурен, че с Дъндалис е свършено, а…

Елбраян скочи на крака и набързо огледа труповете на гоблините. С изненада (и известна доза неудобство) установи, че както телата на двата, с които се бе борил, така и онзи, за когото бе сигурен, че бе убил с меча си — дори те бяха покрити с мистериозните убождания.

— Пчели, пчели, пчели — повтаряше си той като заклинание, докато тичаше надолу по склона.

Мъничката искрица надежда, която представата за неизвестния съюзник бе събудила в гърдите му, угасна в мига, в който селото — не, изпепелените останки на онова, което довчера беше китно селце! — изникна пред очите му.

Не можеше да има съмнение — те бяха мъртви, всички, до последния човек. Дори от това разстояние (повече от петдесет метра от най-северната част на Дъндалис) Елбраян беше сигурен — никой не би могъл да оцелее след подобна сеч. С мъртвешки бяло лице и сърце, биещо като чук в гърдите му, с ръце и крака внезапно натежали, като да бяха от олово, младежът — който сега се чувстваше като малко, изгубено момченце — тръгна към дома.

Всяко тяло, покрай което минаваше (с изключение на обезобразените от огъня), му беше познато — родителите на един от приятелите му, неколцина младежи, само с няколко години по-големи от него, момичетата и момчетата, които бяха патрулирали с него, преди семействата им да ги повикат обратно в селото, за да се включат в подготовката за зимата. На прага на една от опожарените развалини видя малко, овъглено телце. Каралий Алт, невръстната братовчедка на Пони, единственото бебе в селото. Майката на Каралий лежеше на пътя, само на няколко метра от прага. Очевидно се бе опитвала да се добере до рожбата си, когато свирепите нашественици я бяха посекли. После не й бе останало нищо друго, освен да наблюдава как пламъците обгръщат детето й, докато нейната кръв бързо изтича.

Елбраян стисна зъби, мъчейки се да прогони този образ от съзнанието си, борейки се със състраданието, което го раздираше и заплашваше да го потопи в море от черно отчаяние. Ала болката беше по-силна от волята му, надигаше се в гърдите му и го давеше. А и как да я спре, когато вече минаваше покрай мястото, където трябва да се бе разиграла същинската битка, покрай огромната купчина мъртви гоблини и великани, покрай тялото на Олван, неговия баща.

Олван бе загинал достойно, в това нямаше съмнение, а и като познаваше баща си, Елбраян въобще не се учуди. Олван бе умрял в битка.

Ала това изобщо не намаляваше болката на сина му.

С мъка преглъщайки сълзите си, младият мъж се запрепъва към останките от дома си. Задавен стон се откъсна от устните му при вида на каменните основи — гордостта на Олван — непокътнати, насред рухналата къща. Елбраян внимателно си запроправя път сред все още тлеещите развалини. Един от ъглите някак си бе успял да се спаси от пламъците и когато покривът се бе срутил над него, беше хлътнал настрани, оставяйки неголямо празно пространство.

Много предпазливо, за да не събори отгоре си малката част от покрива, която все още се крепеше, той отмести една греда и надникна от другата й страна. Насреща си видя два силуета.

— Моля те, моля те! — мълвеше Елбраян несъзнателно, докато бавно се промъкваше натам.

По-близката фигура се оказа гоблин — с разбита глава и мъртъв. Противно на разума, младият мъж усети как в гърдите му покълва зрънце надежда, докато прескачаше трупа на чудовището, за да стигне до другото тяло, свито в самия ъгъл.

Оказа се майка му… умряла от задушаване, тъй като по тялото й нямаше и драскотина. В едната си ръка още стискаше тежката дървена лъжица. Същата лъжица, с която толкова пъти бе заплашвала сина си и приятелчетата му, започнеха ли да й досаждат прекалено.

Заплаха, която така и не бе изпълнила, внезапно осъзна Елбраян. Не и досега, поправи се той миг по-късно, хвърляйки поглед към мъртвия гоблин.

Спомените го заляха като вълна и във всеки от тях беше тя, майка му — ту размахваше дървената лъжица пред носа на необуздания си син, ту шеговито дразнеше Олван, ту смигваше многозначително на Пони, сякаш двете знаеха за Елбраян нещо, което той самият още не разбираше. Това беше повече, отколкото младежът можеше да понесе и като коленичи до мъртвата си майка, той я прегърна и с все сила я притисна до гърдите си.

После избухна в горчив плач. Плачеше за майка си и баща си, за приятелите си и техните родители, за Дъндалис. Плачеше и за Пони, без дори да подозира, че ако беше изтичал в селото в мига, в който се свести, щеше да я види как се отдалечава по южния път — дребна, смазана от болка и страдание фигурка.

Плачеше и за себе си, за изгубеното минало и мрачното бъдеще.

Изпрати слънцето така, свит в ъгъла на рухналия си дом (едничката връзка с досегашния му живот), притиснал тялото на майка си в обятията си, така посрещна и зората на другия ден.

Глава 7

Кръвта на Мейдър

Кръвта на Мейдър, как ли пък не! — възмущаваше се Тунтун. — А крехка елфическа девойка, която преспокойно би могла да се скрие зад тънкото стебло на тригодишна фиданка.

Както винаги, когато беше ядосана, и сега обичайно мелодичният й глас бе толкова пронизителен, че неколцина от останалите запушиха деликатните си уши. Тунтун се престори, че не забелязва нищо и като плесна с прозрачните си криле, кръстоса ръце пред малките си, заострени гърди.

— Да, във вените му тече кръвта на Мейдър. Негов племенник е — повтори Бели’мар Джуравиел, без да сваля очи от Елбраян, който си проправяше път през останките от дома си: не му трябваше да поглежда към събеседничката си, за да разбере, че Тунтун отново е заела любимата си нацупена поза.

— Баща му се би добре — отбеляза друг от елфите. — Ако не беше великанът.

— Мейдър щеше да победи великана! — прекъсна го Тунтун.

— Мейдър имаше Буря — строго й напомни Джуравиел. — Бащата на момчето имаше само една проста тояга.

— Мейдър щеше да надвие великана с голи…

— Достатъчно, Тунтун! — повиши тон Джуравиел, но дори така, гласът му звънтеше като сребърна камбанка.

Никой от елфите не се притесняваше колко високо говори — въпреки че младежът се намираше едва на петнайсетина метра от тях, невидимата стена, която бяха издигнали между себе си и него, беше толкова здрава, че и най-чувствителното човешко ухо не би могло да различи нещо повече от едва доловимо цвъртене и шумолене, звуци, които лесно можеха да се отдадат на някое дребно животинче или насекомо.

— Лейди Даселронд смята, че той е добър избор — довърши Джуравиел, вече по-спокойно. — Не е наша работа да поставяме под съмнение решенията й.

Тунтун разбра, че не може да спечели този спор, затова продължи да се цупи, потропвайки недоволно с крак. Погледът й не слизаше от Елбраян, а цялото й същество излъчваше крайно неодобрение. Едрите, шумни човеци със сигурност не бяха сред любимите й раси. Дори Мейдър, когото познаваше и бе обучавала в продължение на повече от четири десетилетия, неведнъж я бе изваждал от равновесие със стоицизма си и с начина, по който се вземаше прекалено на сериозно. Сега, докато гледаше Елбраян, този хленчещ хлапак, Тунтун се чудеше как ще понесе още седем години като учителка!

Пък и кому, в името на всичко свято, бяха нужни пазители!

Бели’мар Джуравиел с мъка потисна усмивката си — харесваше му да вижда Тунтун толкова ядосана. Добре знаеше обаче, че присмее ли й се сега, девойката ще превърне живота му в ад, затова си замълча и като плесна няколко пъти с криле, кацна на един нисък клон и се загледа в момчето, което щеше да заеме мястото на Мейдър.

Крайното изтощение милостиво спусна над Елбраян пелената на забравата, която само дълбокият сън можеше да му даде. Цялата нощ прекара той така, кога спейки, кога буден, свит в ъгъла, притиснал майка си до гърдите си, милвайки меките й коси. Отвори очи чак на зазоряване, отпочинал и изпълнен с решимост.

Излезе от опожарения си дом с очи все още плувнали в сълзи и с тялото на майка си на ръце. Стисна зъби и призова цялата си воля на помощ срещу ужаса от разрухата. Черпеше сили от онова, което му повеляваше дългът, а то бе да се погрижи за мъртвите. Препаса меча през кръста си, взе една търкаляща се наблизо лопата и се залови за работа. В първия гроб, който изкопа, положи майка си и баща си, макар усилието, което му костваше да покрие с пръст телата им — телата на онези, които обичаше повече от всичко на света — едва не го прекърши.

След това откри Томас Олт и още неколцина мъже, които познаваше, и едва тогава осъзна същинския мащаб на задачата, с която се беше нагърбил. В Дъндалис живееха повече от сто души, колко ли време щеше да му трябва, за да погребе всички? Ами децата, убити на хълма? Ами младежите, които бяха паднали край горичката с мъха?

— Един ден — реши той и дори звукът на собствения му глас прозвуча странно и чуждо в ушите му.

Щеше да посвети само един ден на това да събира тела и да им приготви масов гроб. Един ден трябваше да му стигне.

А после, запита се той, какво щеше да прави след това? Къде щеше да отиде? За миг се поколеба дали да не тръгне към Тревясал лъг, най-близкото село, от което го делеше около ден път. Или пък да поеме след гоблините, стига да успееше да открие някакви следи? Бързо прогони тази идея, разбирайки, че жаждата за мъст помрачава преценката му и може да го погуби. Следващата му задача бе кристално ясна, макар при самата мисъл как тя се увенчава с успех, болката да се завръщаше с утроена сила. Колкото и да страдаше обаче, знаеше, че трябва да открие тялото на Джилсепони Олт, неговата Пони, и да го положи в земята.

И така, той се зае да търси, вадеше труп след труп изпод опожарените развалини, събираше посечените тела от улиците и ги нареждаше едно до друго там, където довчера се намираше коралът на Бънкър Кройър. Утрото отмина, дойде пладне, ала Елбраян не усещаше нито глад, нито жажда. Колкото повече напредваше времето, толкова по-трескави ставаха усилията му. Много скоро започна да подминава тела, оставяше ги там, където си лежаха и се насочваше към следващата купчина, макар сам да разбираше, че бързането може би го бави повече, отколкото му помага. А време за губене нямаше — подобно масово клане несъмнено щеше да привлече и други хищници. Нищо чудно скоро да се появяха големи котки и дори мечки, гоблините също можеха да се върнат всеки момент. Затова той стискаше зъби и продължаваше неблагодарната си работа, тичаше от къща на къща, измъкваше трупове, ровеше в отломките, разбутваше купчините мъртви гоблини, за да провери дали някой човек не е затрупан под тях. Опитваше се да помни кого е открил, да свърже безформените трупове с отделните семейства.

Ала задачата беше непосилна. С мъка разпознаваше обезобразените лица, някои тела бяха дотолкова обгорени, че не можеше да е сигурен дали пред себе си има мъж, жена или дете. Някое от тях сигурно трябва да беше на Пони.

Късно следобед Елбраян разбра, че е победен — нямаше да успее да погребе всички мъртъвци. Беше наредил четиридесет трупа на поляната и реши да се погрижи за тях. Останалите…

Младежът въздъхна безпомощно, после нарами лопатата, отиде на ливадата и се зае за работа. Болката отстъпи място на свирепа ярост и той се залови да копае с такова настървение, сякаш не гоблините, а земята му беше отнела света, който познаваше и в който се чувстваше сигурен. И всички, които обичаше.

Тялото му протестираше, ала той не усещаше; стомахът му се молеше за залък храна, ала той не го чуваше.

Дори Тунтун беше впечатлена от издръжливостта му.

Тази нощ Елбраян прекара в подножието на долината, извън пределите на Дъндалис.

— Пони! — простена, изпитвайки отчаяна нужда да чуе нечий глас, чийто и да е, дори своя собствен.

Елфите, които го наблюдаваха скришом, наостриха любопитни уши. Тунтун предположи, че момчето вика коня си, ала Джуравиел, който знаеше повече за Елбраян и досегашния му живот, поклати глава.

— Моля те, бъди жива! — прошепна младежът, а очите му отново се напълниха със сълзи — сълзи за майка му и баща му, за приятелите, за всичко, което довчера бе придавало смисъл на съществуванието му. — Ще оцелея — решително заяви той, — мога да оцелея, но само ако ти си до мен.

И като легна по гръб, покри лице с двете си ръце.

— Нуждая се от теб, Пони!

— Ама че капризен хлапак! — подхвърли Тунтун.

— Имай малко състрадание! — скастри я Джуравиел.

Недалеч от тях, Елбраян рязко се изправи.

Джуравиел хвърли гневен поглед на Тунтун — именно нейното вечно недоволство го бе предизвикало да проговори, преди да са издигнали звукова стена между себе си и момчето.

Елбраян извади малкия си меч и се заоглежда.

— Излез и се бий! — извика той, а в гласа му нямаше и следа от страх.

— Ооо, колко бил смел! — ехидно подметна Тунтун.

Джуравиел само кимна, ала неговото възхищение беше неподправено.

Младежът, възмъжал толкова внезапно, беше преживял жестоки загуби, познал беше болка и страх. Наистина бе смел и би се изправил срещу всеки враг, който може би се спотайваше между дърветата, без да се бои от смъртта.

Не след дълго Елбраян, неспособен да понесе неизвестността, започна да обикаля от дърво на дърво, надничайки зад тях в търсене на онзи, който го дебнеше. Разбира се, елфите го избягваха с лекота, невидими и съвършено безшумни. След няколко минути младият мъж се поуспокои, ала, колкото и да бе изнурен, разбра, че мястото, което си е избрал за нощувка, е прекалено открито, за да е безопасно. За нещастие наблизо като че ли нямаше по-добро, но поне можеше да опита да обезопаси това. Залови се за работа, без да губи повече време — използваше парчета от ризата си, колана си, всичко, което с помощта на тънките фиданки наоколо, можеше да се превърне в капан.

Елфите следяха всяко негово движение, някои с уважение, други — с високомерно пренебрежение. Примките на Елбраян не можеха да измамят и катерица, а за един елф нямаше нищо по-лесно от това да стъпи в тях, да ги развърже, преди да са се задействали и след това отново да ги остави така, както ги бе заварил.

— Кръвта на Мейдър, как ли пък не! — за кой ли път изсумтя Тунтун.

Джуравиел, основният защитник на Елбраян пред лейди Даселронд, не й обърна никакво внимание.

Отлично помнеше какво представляваше Мейдър, легендарният пазител, в началото — бъбриво момче, надали по-опитно и със сигурност не толкова изобретателно, колкото племенника си.

След около час Елбраян най-сетне приключи — направил бе каквото можа, макар то да не беше много. Откри един бор, чиито клони се спускаха почти до земята и се мушна отдолу. Единствено най-острият поглед можеше да го открие сега, но и сам той нямаше как да види какво се случва навън. След това се облегна на дънера и сложи късия меч в скута си. Нещо му нашепваше, че не е сам и, вярвайки, че съмне ли веднъж, ще бъде в безопасност, твърдо реши да остане буден. Ала умората надделя, клепачите му натежаха и сънят го надви.

Елфите още повече стесниха обръча около него.

Изведнъж Елбраян се сепна. Музика? Наистина ли наоколо се носеше едва доловима песен? Нямаше представа колко дълго е спал. Дали скоро щеше да се зазори? Или пък беше спал цяло денонощие и слънцето отново бе залязло?

Пропълзя до завесата от клони и предпазливо надникна навън.

Шийла, луната на Корона, вече бе изгряла, но още не се бе издигнала много високо, значи надали бе спал повече от час-два. Затаи дъх и се заслуша, сигурен, че там има нещо, което не може да види.

Нежна мелодия се носеше във въздуха, толкова тиха, че по-скоро я усещаше, отколкото чуваше, ала дори несъмнената й красота не бе в състояние да го успокои.

Безспир се лееше песента, далечна и същевременно близка, ту се надигаше, сякаш невидимият враг се готвеше да се хвърли в атака, ту отново отслабваше, докато не заприличаше на мираж, дошъл от друг свят. Елбраян стисна дръжката на меча толкова силно, че кокалчетата на пръстите му побеляха. В едно беше сигурен — гласът отвън не принадлежеше нито на Пони, нито на което и да било човешко същество. А за младия мъж, който току-що беше преживял гоблиново нападение, това можеше да означава само едно.

Изобщо не трябваше да се показва! Разумът му нашепваше, че единственият му шанс е да остане незабелязан; върнеха ли се гоблините, той можеше да оцелее, само ако се държеше колкото се може по-надалеч от тях. Ала мисълта за убитите му родители и близки, за разрушения Дъндалис, за Пони, разпалваха в гърдите му огън, който го караше да излезе и да се бие. Въпреки страха, Елбраян жадуваше разплата.

— Казах ти, че е смел — прошепна Джуравиел на Тунтун, когато го видя да изпълзява изпод прикритието на клоните.

— По-скоро е глупав — не му остана длъжна девойката.

И този път Джуравиел отмина обидата към Елбраян безмълвно. Тунтун смяташе и Мейдър за глупав… поне в началото. Елфът кимна на другарите си и пое навътре в гората.

Запленяващата песен, винаги на ръба на доловимото, дълго води младия мъж напред, после изведнъж секна, толкова рязко, че на Елбраян му се стори, че се събужда от дълбок сън. Установи, че се намира насред неголяма, кръгла поляна, заобиколена от високи дървета. Косите лъчи на луната, която надничаше иззад клоните в източната част на ливадата, го обливаха в мека светлина и едва тогава младежът разбра колко глупаво бе постъпил… и колко уязвим бе в този момент. Направи крачка-две към прикритието на дърветата, ала спря почти веднага, с отворена уста и разширени от изумление очи.

Те бяха навсякъде, излизаха иззад дърветата и бавно пристъпваха към него, създания, каквито никога досега не бе виждал. На ръст бяха колкото него, но със сигурност тежаха по-малко. Бяха крехки и деликатни, красиви, с изваяни черти и заострени уши, а на меката лунна светлина кожата им изглеждаше почти прозрачна.

— Елфи? — прошепна младият мъж, припомняйки си полузабравени приказки, легенди, които бе слушал толкова отдавна, че вече не можеше да си спомни.

Елфите се хванаха за ръце и започнаха да се въртят около него. Едва тогава Елбраян осъзна, че те наистина пеят. Ясно различаваше отделните срички и макар да не бе в състояние да ги свърже в разбираеми думи, някак си усещаше, че тази мелодия е част от самата земя, извечна и чиста. Нежните, успокояващи звуци като че ли още повече засилиха ужаса му и той трескаво се заоглежда, мъчейки се да се съсредоточи върху едно от странните създания, да открие водача им.

Ала танцът им беше прекалено бърз. Те ту се държаха за ръце, ту се пускаха, за да се завъртят в изящен пирует и младият мъж така и не успяваше да задържи погледа си върху някой от тях достатъчно дълго. Всеки път, щом очите му се спираха върху някой, нещо в другата част на поляната привличаше вниманието му, или пък песента рязко се засилваше и го сепваше. Когато миг по-късно отново погледнеше обратно, елфът, който си бе набелязал, вече се бе слял с останалите, които бездруго му изглеждаха съвършено еднакви.

Танцът ставаше все по-бърз и по-бърз, стъпките — по-енергични, пируетите — все по-чести. Сега, всеки път, когато част от елфите се завъртаха, останалите се издигаха във въздуха, сякаш с магия (защото на слабата лунна светлина Елбраян не виждаше прозрачните им крила), после меко кацаха на земята.

Безброй образи заливаха младия мъж на талази. Той се мъчеше да ги отблъсне, затваряше очи, на няколко пъти дори вдигна меча си и се хвърли срещу непознатите създания с намерението да разкъса обръча им и да избяга в гората. Така и не успя обаче — колкото и да се мъчеше да се движи направо, всеки път се оказваше повлечен от танца им и започваше да се върти в кръг, докато неспирно менящите се образи и морето от звуци не го замаеха.

В един момент забеляза, че е изпуснал меча си и за миг се поколеба дали да не се наведе, за да го вдигне. Ала песента…

Песента! В нея имаше нещо запленяващо, нещо, което той повече усещаше с тялото си, със самото си същество, отколкото долавяше с ушите си. Нещо завладяващо, милувка, която го зовеше да й се отдаде. Нещо, което извикваше в съзнанието му образи от един по-млад и по-истински свят, свят на кристална чистота и ярки цветове. Нещо, което му нашепваше, че тези създания не принадлежат към злата гоблинова раса, че са приятели, че може да им се довери…

Изпълнен с болка и гняв, Елбраян яростно пропъди тази мисъл и устоя на песента доста по-дълго, отколкото хората обикновено успяваха. Ала дори неговата решителност си имаше край — волята му постепенно отслабна, а с нея и силите му. Неспособен да се съпротивлява повече, той се предаде и бавно се свлече на земята.

Това беше и последната му мисъл, преди да забрави всичко и всички.

— Кръвта на Мейдър! — за кой ли път промърмори Тунтун, когато тя и другарите й поеха напред, носейки Елбраян на легло, изтъкано от коприна, птичи пера и музика.

— Приказвай каквото си щеш — безразлично отвърна Джуравиел, но докато говореше, докосна (уж небрежно) зеления камък, който висеше на врата му.

Обикновено една толкова проста магия не би трябвало да подейства на някой като Тунтун, която беше видяла началото и залеза на няколко века, ала гневливата девойка беше прекалено погълната от това да се оплаква и да мърмори.

— Така и смятам! — сопна се тя, ала цялата й напереност се изпари, още докато приказваше, прогонена от звучно свистене.

Пъргава като всеки елф, тя с лекота се освободи от примката на Елбраян, макар че колкото и яростно да размахваше крила, пак тупна на земята доста тежко.

Избухна гръмък смях, а Тунтун отправи на Джуравиел заплашителен поглед. Прекрасно знаеше (както и всички останали), че няма как да се хване в толкова нескопосан капан, ако в цялата работа не беше намесена и малко магия.

А не беше никак трудно да се досети кой може да я е направил.

Глава 8

Подготвителят

Режимът им беше изтощителен, изготвен специално с цел да открива слабости и да прекършва онези, които не бяха достатъчно издръжливи, за да понесат живота в Ордена на Сейнт Мер’Абел. А за четиримата младежи, избрани да бъдат Подготвители — Авелин и Куинтал, както и Тагрейн и Пелимар (двама послушници, постъпили в манастира предишната година), всичко беше многократно по-тежко. В добавка към многобройните им всекидневни задължения, те трябваше да се готвят и за пътуването до Пиманиникуит.

След вечерня техните другари посвещаваха един час на молитви, още един час — на четене, след което се оттегляха за медитация и почивка в килиите си.

Ала за четиримата избраници, след вечерня започваха четиричасови занимания с най-различни наставници. Изучаваха какво ли не — съзвездията и най-вече Ореола, както и картите, по които се изчисляваха периодите на каменните „валежи“; усвояваха мореплавателското изкуство и способността да се ориентират по слънцето и звездите, които, обясняваха им техните учители, щяха да променят разположението си, щом корабът им навлезе в други ширини; овладяваха умението да връзват най-различни възли — изключително полезно за всеки, заел се да управлява плавателен съд; учеха морския етикет и как да тълкуват знаците, които морето им праща. И, най-важно от всичко, изучаваха способностите на различните камъни и какво точно трябваше да сторят, след като ги съберяха от земята.

За Авелин тези нощни занимания бяха път към сбъдването на най-голямата му мечта. Най-много часове имаше с отец Йойона и те още повече затвърдиха славата му на най-добрия ученик, постъпвал в манастира през последните няколко десетилетия. Само за две седмици дотолкова напредна в астрономията, че предсказанията му за движенията на небесните тела винаги бяха верни, а един месец след началото на обучението си знаеше имената на всички камъни, от адамит до тюркоаз, техните способности и основните им магически ефекти.

Отец Йойона наблюдаваше напредъка му с нескрита гордост и Авелин много скоро усети, че възрастният монах гледа на него като на свое протеже. Това му даваше сигурност, ала в същото време го задължаваше. Някои от останалите наставници (и особено Сихертън) го следяха отблизо и сякаш непрекъснато търсеха повод да го нахокат. Всъщност у Авелин все повече се засилваше усещането, че е попаднал в капана на отдавна съществуващо съперничество между двамата монаси.

А това силно го тревожеше. Подобна слабост у един духовник от Ордена на Сейнт Мер’Абел го нараняваше дълбоко, обиждаше светостта на вярата му. Та те бяха Божии служители, двама от малцината, избрани да стигнат толкова близо до Бога и такава дребнавост принизяваше цялата Абеликанска църква. Единственото, което би трябвало да ги интересува, бяха камъните и успешното им събиране. Към останалите трима послушници, които като него щяха да се борят за заветните две места на Подготвители, той не изпитваше никакво зложелателство. Напротив, техните успехи го радваха като да бяха негови собствени. Ако се окажеше, че те го превъзхождат — значи такава е била Божията воля. Само най-добрите и най-достойните трябваше да отидат на острова; единственото, което беше от значение, бе успехът на експедицията и прибирането на най-големия дар, даден им от Бога.

Почти от самото начало на обучението на всички наставници стана ясно, че брат Авелин със сигурност ще бъде един от двамата избрани. Никой от останалите трима не можеше да се мери с него — докато те още се бореха с чертаенето на звездни карти, той усвояваше елементите, които предизвикваха различните магически реакции, след като вече се бе научил да разпознава отделните камъни на вид и на допир, както и да преценява тяхната мощ по цвета, формата и яркостта им. Само след първите пет седмици от четиригодишното обучение, единият от двамата Подготвители беше определен с почти абсолютна сигурност. Ако с Авелин не се случеше нещо, съревнованието щеше да се сведе до трима послушници, борещи се за едно-единствено място.

Авелин не намираше дневните занимания нито толкова лесни, нито толкова ползотворни. Дългите часове, които трябваше да прекара в молитви, му се струваха досадни и някак механични, сравнени с откровенията, до които се докосваше всяка вечер. Церемонията със свещите, опашките пред кладенеца, каменните кариери, откъдето се добиваше материал за надстройките на манастира, всичко това силно бледнееше пред мистерията на вълшебните камъни. Най-неприятна (и най-трудна) от всичко си оставаше физическата подготовка. Всеки ден, от изгрев-слънце до пладне (с изключение на един час, половината от който им бе отпусната за закуска, а другата половина — за молитва), послушниците се събираха в двора — било за урок по бойни изкуства, било за изтощителен (и босоног) крос по грубата стена на манастира, било за плуване в ледените води на залива Вси светии. В продължение на дълги месеци ги учеха как да падат и да се претъркулват, без да се нараняват; закаляваха телата си, като се налагаха един друг с тънки, жилави пръчки, докато кожата им не загрубееше. До безкрай повтаряха най-различни отбранителни и нападателни тактики, бавно и методично, докато изтощените им мускули не запомнеха всяко движение. Първата година се учеха да се бият с голи ръце — усвояваха юмручни удари и сложни хватки. След това щяха да преминат и към въоръжен бой, като през цялото време, със или без оръжия, трябваше да се упражняват по двойки, да се изправят един срещу друг и да си нанасят удар след удар. Целта им бе да постигнат физическо съвършенство — мълвата твърдеше, че монасите от Ордена на Сейнт Мер’Абел можели да надвият и най-силния мъж на света и наставниците на новите попълнения изглеждаха твърдо решени да запазят тази слава непокътната.

Авелин не бе най-лошият ученик в класа, но пък и не можеше да се мери с най-добрия — Куинтал. Ниският, набит младеж се хвърляше в тези тренировки със същия плам, с който Авелин се посвещаваше на вечерните си занятия. Годината напредваше, Авелин все повече се дистанцираше от останалите трима кандидати за Подготвители и постепенно физическите тренировки, в които трябваше да си партнира с някой от тях (и особено с Куинтал) започнаха да го изпълват с ужас. От послушниците се очакваше да не хранят лоши чувства към противниците си, единствено уважение и благодарност за общата работа, ала лицето на Куинтал се изкривяваше от гняв и неприязън всеки път, щом го сложеха в една двойка с Авелин.

Всъщност Авелин добре разбираше причините за това държание — Куинтал просто пренасяше в тренировките огорчението и завистта, които го изпълваха по време на нощните уроци. Да, в изучаването на магическите камъни той не можеше да се мери с Авелин, но поне през деня имаше възможност да си възвърне част от самоувереността и чувството за превъзходство. При повечето движения от младежите се очакваше да не удрят силно, ала Куинтал често пъти изкарваше въздуха на противника си с мощните си юмруци; удари над раменете не бяха разрешени, но Куинтал неведнъж му прилагаше „змийската хватка“ и го стисваше за гърлото толкова здраво, че Авелин се свличаше на колене, борейки се за глътка кислород.

— Така ли възнамеряваш да си спечелиш място на кораба? — прошепваше му Авелин всеки път, щом се случеше нещо такова — уж случайните „грешки“ бяха станали притеснително чести и той искрено вярваше, че Куинтал се опитва да елиминира конкуренцията.

Погледът, който получаваше в отговор на тихата си забележка, още повече подклаждаше подозренията му. Кривата гримаса на Куинтал бе всичко друго, но не и смирената усмивка на един бъдещ духовник, а мисълта, че не след дълго ще преминат към тренировки с оръжие, караше Авелин да се облива в студена пот.

Онова, което най-много го тревожеше обаче, бе осъзнаването на една проста истина — ако той виждаше какво става, то и наставниците, които следяха учениците толкова отблизо, нямаше как да не са забелязали. Орденът гледаше много сериозно на физическата подготовка, която даваше на учениците си — може би пък от него се очакваше да се защитава. Може би тези тренировки не бяха чак толкова различни от нощните уроци, които Авелин смяташе за десетократно по-важни. Та как щеше да се пребори с непредвидимото море, ако не беше в състояние да оцелее в двора на манастира?

Докато наблюдаваше как Куинтал се отдалечава от него с гордо вдигната глава и наперена походка, Авелин сведе глава и затвори очи, планирайки защитата си за следващия път, когато щеше да се изправи срещу него.

Ала каквито и тревоги да го измъчваха през деня, младият послушник забравяше всичко, щом дойдеше време за същинското му обучение (най-често под наставничеството на отец Йойона). Понякога нощните занимания бяха наистина изтощителни — налагаше му се да чете безкрайни текстове или пък да повтаря различни процедури толкова дълго и толкова бързо една след друга, че често продължаваше да го прави, дори след като заспеше. Друг път прекарваше вечерите на покрива, рамо до рамо с отец Йойона, за да се предпазят поне малко от острия океански бриз (огън не палеха никога), и с поглед, зареян в тъмното небе. Наблюдаваха звездите и мълчаха, само от време на време възрастният монах му задаваше някой въпрос, после отново се възцаряваше тишина. Нищо друго не нарушаваше покоя на нощните им бдения. Отец Йойона така и не му обясни какво точно очаква от него по време на тези вечери, ала с течение на времето Авелин като че ли започна да се досеща. Трябваше просто да съзерцава звездите, да следи всяко тяхно потрепване, докато започне да ги чувства близки, толкова близки, че да им даде свои имена, като на отколешни приятели.

Авелин обичаше тези нощи. В такива мигове се чувстваше неизразимо близо до Бога и до Аналиса, чувстваше се едно с цялото човечество, с всички жители на Корона — живи и мъртви. Чувстваше се част от една безкрайна, велика истина; единяваше се с вселената.

Ала дори тихото благоговение, с което съзерцаваше небето, бледнееше пред радостта, която му носеше любимото му занимание — работата с камъните. В тези часове той влагаше всичко от себе си, цялото си сърце и целия си плам. В манастира имаше почти петдесет вида камъни, всеки от тях — надарен с различни качества, които пък отделните камъни, от своя страна, притежаваха в различна степен. Някои имаха повече от едно свойство — с помощта на хематита например, човек можеше и да напусне тялото си, и да завладее това на някой друг, можеше също и да покори нечий дух или пък да цери рани.

Авелин познаваше качествата на абсолютно всички камъни, а с течение на времето напредна дотолкова, че беше в състояние само като докосне два камъка от един и същ вид, да определи кой от тях е по-силен.

Йойона кимаше одобрително, сякаш подобни умения бяха нормални за всички ученици, ала в действителност искрено се удивляваше на способностите на младия послушник. В целия манастир имаше още само четирима духовници, които можеха да преценяват силата на камъните по този начин — трима от тях бяха едни от най-старите наставници в светата обител, а четвъртият беше самият абат Маркварт. Всъщност, именно благодарение на това си умение Далбърт Маркварт беше оглавил Ордена — съперникът му за този пост не бе успял да го стори.

А ето че сега Йойона със собствените си очи виждаше как един току-що постъпил младеж, който съвсем наскоро беше навършил двадесет години, с лекота извършва подвизи, които биха подложили дори силите на абат Маркварт на сериозно изпитание!

— Облачно е — осмели се да подхвърли Авелин една студена и неприветлива ноемврийска вечер, докато следваше отец Йойона по витата стълба, която водеше до обичайното им място на покрива.

Без да каже нищо, отец Йойона продължи да се изкачва и Авелин не настоя повече.

На покрива го очакваше изненада — абат Маркварт и отец Сихертън, в чиято десница проблясваше неголям диамант, който хвърляше мека светлина върху лицето му. Авелин сведе глава в почтителен поклон и се загледа в каменния под, под краката си, пукнатините в който изпъкваха странно ярки на светлика, разпръскван от елмаза. Живееше в манастира вече няколко месеца, ала досега беше виждал абат Маркварт едва три-четири пъти, обикновено в случаите, когато той решеше да удостои вечернята с присъствието си.

Тримата монаси се отдалечиха от него и като снижиха глас, започнаха да обсъждат нещо. Авелин не искаше да подслушва, но от време на време някоя откъслечна фраза долиташе до ушите му, най-често шумното недоволство на Сихертън, който час по час протестираше, че нещо си било в противоречие с правилата.

— Това не е нито изискване към един първокурсник, нито изпитание, подходящо за новак като него! — възмущаваше се той.

— Не става въпрос за изпитание, а за демонстрация — отвърна Йойона, неволно повишавайки тон.

— Или парадиране с умения! — подигравателно изсумтя Сихертън. — Нали така и така си е осигурил мястото, защо продължаваш да настояваш?

Йойона тропна с крак и размаха пръст пред лицето на високия монах. Авелин рязко извърна очи, наранен от гледката на двама духовници, каращи се толкова ожесточено. И то, добре осъзнаваше той, заради него!

Младият послушник отчаяно зареди вечерните молитви, мъчейки се да отклони вниманието си от неприятната сцена, но въпреки това чу как отец Йойона подхвърля нещо за сутрешните тренировки и как твърди, че били прекалено опасни.

Най-сетне абат Маркварт вдигна ръка, за да сложи край на спора, и поведе двамата монаси към Авелин. Даде му знак да го погледне и проговори:

— Всичко това наистина е необичайно — започна той. — Но то, братко Йойона и братко Сихертън, не е нито изпитание, нито демонстрация и със сигурност няма нищо общо с решението кого ще изпратим до Пиманиникуит. Да кажем, че ще го направим за мен, за да задоволя собственото си любопитство.

След тези думи абатът насочи цялото си внимание към Авелин.

— Доста съм слушал за теб, синко — меко рече той. — Според брат Йойона напредъкът ти е невероятен.

Прекалено смутен от това, че не друг, а абатът на Сейнт Мер’Абел лично се обръща към него, Авелин дори не успя да се зарадва на похвалата.

— Чувам, че вече си използвал камъните?

За миг младежът не разбра, че са му задали въпрос, после кимна сковано.

— Брат Йойона твърди, че с помощта на хематита си напуснал тялото си — продължи отец Маркварт. — И че благодарение на малките небесни кристали си запалил огнищата в не една и две килии.

Авелин отново кимна:

— Най-много ми хареса хематитът — осмели се да вметне той.

Абат Маркварт се усмихна благо.

— Задоволи любопитството ми — рече той и протегна лявата си ръка, в която имаше три камъка — малахит, искрящ в безброй оттенъци на зеленото, съвършено шлифован кехлибар и сребрист къс хризотил, който бе по-голям от останалите два камъка и по структура приличаше на решетка от прави, плътно наредени нишки.

— Познаваш ли ги? — попита отец Маркварт.

Авелин мислено подреди трите камъка в главата си. Да, познаваше ги добре, макар свойствата им да не си подхождаха особено. Кимна и отец Маркварт му ги подаде.

— Можеш ли да почувстваш силата им? — зададе абатът следващия си въпрос, впил изпитателен поглед в младия послушник.

Внезапно Авелин почувства, че абатът има нужда да знае истината, да бъде напълно сигурен.

Както много пъти преди, той затвори очи и се потопи в камъните. Бавно прокарваше пръсти по всеки един от тях, преценявайки мощта им. Миг по-късно отвори очи и кимна уверено.

— Защо трябва да използваме такава комбинация? — позволи си да се намеси отец Йойона.

Абат Маркварт нетърпеливо му махна да мълчи, ала Йойона, без да обръща внимание на гневния пламък в очите му, се опита да каже още нещо.

— Предупредих те за условията! — невъздържано изръмжа Маркварт.

Авелин преглътна с мъка — никога не си бе представял, че свят мъж като абата, който би трябвало да бъде пример за благочестие и смиреност, е способен на подобна грубост.

— Няма да допусна рубинът да бъде използван в близост до манастира — продължи Маркварт. — Не бих поел такъв риск, само за да може ученикът ти да задоволи честолюбието си.

После отново се обърна към Авелин и му се усмихна, ала този път усмивката му не беше блага и добродушна, а студена и хищна.

— Ако брат Авелин не знае как да използва простите камъни, които му дадох, значи не е достоен дори да докосне ето този.

При тези думи абатът протегна дясната си ръка, а когато я разтвори, пред очите на Авелин засия най-прекрасният, най-съвършеният камък, който някога бе виждал.

— Корунд — обясни отец Маркварт. — Вид рубин. Преди да го вземеш, държа добре да осъзнаеш, че онова, което искам от теб, е наистина опасно.

Авелин кимна и посегна към рубина, прекалено слисан, за да оцени докрай сериозността в гласа на стария монах. Маркварт му го подаде, изричайки последни наставления:

— Сега имаш всичко, което ти трябва, за да разрешиш загадката. Тази нощ в залива няма кораби. Другото оставям на теб.

После отиде до ръба на кулата, давайки знак на другите двама монаси да се присъединят към него.

Авелин ги погледа в продължение на минута-две. У абат Маркварт се долавяше някаква злонамерена напрегнатост, блясъкът в очите му бе плашещ, почти маниакален. Сихертън пък дори не го поглеждаше и Авелин някак си усещаше, че би искал да го види как се проваля. Най-неспокоен от всички беше отец Йойона, ала неговата тревога беше разбираема и далеч не толкова себична. Йойона се страхуваше — страхуваше се за ученика си — и едва когато осъзна това, Авелин проумя същинските мащаби на изпитанието, което му предстоеше, както и колко голяма опасност го грози.

— Покажи ни на какво си способен — нетърпеливо подхвърли абат Маркварт.

Авелин сведе глава и се замисли. Рубинът пулсираше в дланта му — по всичко личеше, че мощта, заключена в сърцето му, е огромна и напира да бъде освободена. Младежът знаеше какво може да направи с него, знаеше и какви щяха да са последствията за тримата монаси, ако отприщеше магията тук, на покрива. Значи му оставаше само един начин на действие, още повече, че и абат Маркварт недвусмислено го бе уверил, че тази вечер в залива няма закотвени кораби.

Малахит, кехлибар, серпентин и рубин — това беше редът, в който трябваше да отключи магията на камъните.

Което означаваше, че ще трябва да използва рубина заедно с още два други камъка. Веднъж вече бе работил с два камъка едновременно (хематит и хризоберил, който го предпазваше от изкушението да завладее нечие чуждо тяло), но цели три?

Авелин си пое дъх, като нарочно избягваше жадните погледи на тримата монаси.

Първо малахита, каза си той и се приближи до ръба на площадката. Там долу, на повече от сто метра, бушуваше морето — черно и опасно. Авелин стисна малахита в ръка и усети как магията обгръща пръстите му, плъзва към рамото и започва да пулсира из цялото му тяло. Изведнъж се почувства неимоверно лек, почти като усещането, което го обземаше, когато напуснеше физическата си обвивка. Без колебание прекрачи ръба на кулата и се понесе надолу в бавно, добре овладяно падане.

Опитваше се да не мисли колко е уязвим, докато лети надолу, към неравната крепостна стена.

През цялото време се стараеше да се държи колкото се може по-надалеч от манастира, за да избегне стената и щом видя вълните да се разбиват под краката му, призова и силата на кехлибара.

Меко докосна водата, укорявайки се, задето не се бе приземил на пристана, та после само да прекрачи в океана. Е, вече беше късно за това, така че просто задържа магията на малахита малко по-дълго, докато се увери, че си е стъпил здраво на краката, после премести зеления камък в другата си ръка.

Сега разчиташе единствено на кехлибара. Пое си дълбоко дъх и, набирайки увереност с всеки изминал миг, тръгна по водата.

Вървя дълго, като час по час поглеждаше през рамо — искаше да се отдалечи достатъчно, за да е сигурен, че манастирът няма да пострада. Освен това трябваше да си избере такова място, от което тримата монаси на кулата да могат да видят демонстрацията.

Най-сетне го намери и извади серпентина, камък, до който никога досега не бе прибягвал. Разбира се, знаеше какви са свойствата му, но така и не го бе използвал, само бе виждал как с негова помощ отец Йойона бе бръкнал в горящ огън. Именно този спомен му вдъхваше кураж и му даваше вяра, че серпентинът ще го защити.

И ето че моментът дойде, по-скоро, отколкото му се искаше. Намираше се насред бурното море, стъпил върху вълните и обгърнат от щита на серпентина. Време бе да извади рубина.

* * *

— Ами ако е потънал? — подхвърли Сихертън. — Знаете ли колко усилия ще ни струва да извадим камъните от морето?

Абат Маркварт се разсмя, ала Йойона не оцени грубата шега на Сихертън.

— Брат Авелин струва много повече, отколкото всички камъни в Сейнт Мер’Абел, взети заедно! — разпалено заяви той, при което другите двама монаси го изгледаха изумено.

— Боя се, че си започнал да се привързваш твърде много към това момче — предупреди абат Маркварт.

Преди да успее да продължи обаче, вниманието му беше привлечено от огромно огнено кълбо, засияло насред вълните. Страховити пламъци изригваха от малка точка далеч в морето и политаха във всички посоки.

— Боже, нека серпентиновият щит да издържи! — уплашено зашепна Йойона, напълно изумен от мощта и размерите на огненото кълбо.

Рубинът наистина притежаваше значителна сила, но това беше нещо невиждано!

— Нали ви казах! — повтаряше Йойона като в транс. — Нали ви казах!

Дори Сихертън, който винаги намираше начин да засегне Авелин или да омаловажи постиженията му, сега мълчеше, не по-малко впечатлен от останалите. Тримата монаси дълго наблюдаваха как огненото кълбо се разраства все повече и повече, а морето започва да кипи; после над вълните се надигна огромен облак пара, с толкова силно съскане, че звукът достигна чак до върха на кулата. Брат Авелин наистина беше нечувано могъщ!

И навярно мъртъв, осъзна Сихертън, макар точно в този миг да бе прекалено потресен, за да го каже на глас. Ако младежът беше вложил толкова много от енергията си в рубина, то най-вероятно не му бяха останали достатъчно сили, за да поддържа серпентиновия щит. Което означаваше, че от брат Авелин вече бяха останали само овъглени останки, които в този момент бавно потъваха към морското дъно.

Тримата монаси чакаха дълго. Притеснението на отец Йойона растеше с всяка изминала минута, абат Маркварт примирено и доста спокойно повтаряше „Колко жалко!“, докато Сихертън едва сдържаше доволната си усмивка.

Изведнъж нейде под тях се разнесе ясно доловим звук — сякаш някой, който току-що бе положил огромно усилие, се опитваше да си поеме дъх. Надвесиха се над ръба и на светлината на диаманта съзряха Авелин, доста изтощен на вид, но със сигурност съвсем жив, да се изкачва към тях, стиснал малахита в ръка. Кафявите му одежди бяха обгорени и подгизнали, а от него се носеше мирис на опърлена коса.

Щом младежът достигна ръба на площадката, Йойона побърза да му подаде ръка и го изтегли при тях.

— Част от пламъците проникнаха през щита — зъзнейки обясни Авелин и засрамено сведе глава, като в същото време разпери ръце, за да им покаже дупките, които огънят беше оставил по дрехите му. — Наложи се да прекъсна действието на кехлибара за малко и да се потопя под водата.

Едва тогава Йойона забеляза колко сини бяха устните на младия мъж. Хвърли остър поглед на Сихертън и когато той не реагира, издърпа диаманта от ръцете му. За миг светлината угасна, само за да се завърне миг по-късно още по-силна и по-ярка. И по-сгряваща. Отец Йойона поднесе магическия камък към треперещия Авелин и младият послушник усети как по изнуреното му, вкочанено тяло плъзва мека топлина.

— Съжалявам! — процеди той през тракащи зъби. — Провалих се.

После с усилие вдигна ръка и подаде четирите камъка на абат Маркварт.

Старият монах го изгледа продължително, след което избухна в най-искрения смях, който Авелин някога бе чувал. Без да престава да се смее, той прибра камъните в джоба си, после стисна юмрук и на светлината, рукнала от украсения му с диамант пръстен, се запъти към стълбите заедно с отец Сихертън.

Йойона изчака двамата да се скрият и повдигна брадичката на Авелин така, че да го гледа в очите:

— Ти ще бъдеш един от двамината избрани да стъпят на Пиманиникуит, синко — уверено заяви той.

След това го поведе към кулата и топлината на долните нива. Веднъж озовал се вътре, Авелин свали мокрите си дрехи и, загърнат в дебело одеяло, седна пред една камина, сам с обърканите си мисли. Въпреки изтощението и болката, тази нощ брат Авелин не затвори очи.

Глава 9

Туел’алфари

Топлина, това беше първото, което Елбраян почувства — мек, влажен допир, който приятно галеше кожата му. Постепенно съзнанието му започна да се възвръща, като да идваше от много, много далеч. Дълго лежа така, напълно неподвижен, наслаждавайки се на това усещане, мъчейки се да забави мига, когато отново щеше да му се наложи да мисли ясно. За едно момче, което току-що бе станало свидетел на подобно ужасяващо клане, такова полусъзнателно състояние беше истинско блаженство.

Отвори очи, едва когато споменът за Дъндалис и за мъртвите му родители нахлу в мислите му, разбивайки на безброй късчета обзелия го покой.

Лежеше на обрасъл с мъх речен бряг, наклонен така, че главата му беше на нещо като възглавница. Обгръщаше го гъста, топла мъгла, която нежно милваше тялото и успокояваше сетивата му. Виждаше едва на метър-два пред себе си, а и звуците също потъваха в непрогледния облак, удавяни много преди да успеят да се измъкнат от лепкавите му обятия. Едно беше ясно — трябва да се намираше в някаква гора, тъй като краката му бяха затънали до глезените в паднали листа. Нещо — може би въздухът, с прелестното си, неземно ухание — му нашепваше, че това не е склонът, отвеждащ към Дъндалис, склонът, където беше срещнал…

Където беше срещнал какво, запита се Елбраян, чудейки се кои ли бяха непознатите създания.

Въпреки нараняванията, които беше получил в битката с гоблините, както и неудобството от нощта, прекарана в ъгъла на опожарения си дом, Елбраян не усещаше нито болка, нито дори схващане. Понадигна се, но вместо да се изправи на крака, предпочете да приклекне предпазливо и се огледа наоколо, опитвайки се да разбере къде е попаднал.

Ако се съдеше по дебелите, чворести дънери на заобикалящите го дървета, гората трябва да бе доста стара. През гъстата мъгла слънцето се виждаше единствено като неясно сиво петно, надвиснало над главата му.

— Запад — реши той, уповавайки се на вътрешното си чувство за ориентация.

Според него слънцето грееше от запад, значи следобедът вече преваляше.

Не му оставаше много време до падането на нощта. Изправи се, но продължи да се държи поприведен, чувствайки се уязвим въпреки гъстата мъгла. Разумът го караше да излезе от непрозирния облак и да огледа местността наоколо, ала тялото му отчаяно го молеше да не напуска успокояващата прегръдка на мъглата.

Все пак разумът надделя и младежът се заизкачва по склона с намерението да се измъкне от сивата пелена. Вървеше бързо и често се препъваше, проклинайки се безмълвно за шума, който вдига. Беше се катерил едва няколко минути, когато се озова на открито толкова неочаквано, че едва не се препъна отново, този път от изненада. В мига, в който остави мъглата зад гърба си, го връхлетя силен вятър — не просто моментен порив, а постоянен, свиреп вихър. Сведе поглед надолу, към мъглата, от която го деляха само няколко крачки, ала тя продължаваше да стои съвършено неподвижна, сякаш вятърът беше безсилен срещу нея. Ала как бе възможно подобно нещо?

Когато вдигна очи нагоре към склона, по който се бе катерил, Елбраян едва се сдържа да не ахне от изненада. Онова, което беше взел за обикновен хълм, се оказа огромна планина, в сравнение с която той се чувстваше като буболечка. Сега вече със сигурност знаеше, че не се намира край Дъндалис — тази местност по нищо не приличаше на ниските, покрити с дървета хълмове на родната му земя. Намираше се на западния склон на една висока планина, част от величествена верига, в чиято прегръдка, заобиколена от внушителни върхове, се бе сгушила овална, обвита в мъгла долина. Сняг (който, предположи Елбраян, никога не се топеше) покриваше далечните върхове; сняг се белееше и недалеч от мястото, където беше застанал той — толкова нависоко се бе изкачил.

Младежът безпомощно поклати глава. Къде беше попаднал? И как се беше озовал тук?

Изведнъж очите му се разшириха и той се огледа наоколо като обезумял:

— Мъртъв ли съм? — промълви и вятърът понесе думите му.

Никакъв отговор не долетя от мъглата, само безспирен, загадъчен шепот.

— Татко? — извика Елбраян и се хвърли надясно, сякаш там щеше да открие нещо различно. — Пони?

Нищо.

Сърцето му биеше лудо, кръвта трескаво пулсираше във вените му. Обзе го ужас. Тичаше във всички посоки — наляво, нагоре, а когато това се оказа прекалено трудно — пак надясно, като през цялото време не спираше да вика баща си, майка си, когото и да било.

— Не си мъртъв — меко изрече някой зад гърба му.

Елбраян застина на мястото си, мъчейки се да си поеме дъх и да се успокои. Някак си разбираше, че непознатият зад него не е човек — никой човек нямаше толкова нежен и мелодичен глас.

Дишайки дълбоко, младият мъж бавно се обърна.

Там, само на няколко крачки от него, стоеше едно от съществата, които беше видял на поляната. На ръст беше малко по-ниско от него и надали имаше и четиридесет килограма; ръцете и краката му бяха невероятно тънки, ала по нищо не приличаха на кокалестите крайници на Пони, когато тя беше по-малка. Никой не би нарекъл непознатото същество кльощаво, както никой не би нарекъл така изящните клонки на плачеща върба. Освен това, въпреки крехкото си тяло, дребното създание не изглеждаше нито немощно, нито беззащитно. Тъкмо обратното, от него се излъчваше спокойна увереност, вътрешна твърдост, която недвусмислено говореше, че то бе много по-опасен противник от който и да е гоблин.

— Върни се обратно в мъглата — рече непознатото създание. — По-топло е, тя спира вятъра.

Елбраян погледна надолу и едва сега установи, че нито едно дърво не се показва над сивата пелена, сякаш всички бяха напълно еднакви на височина. Това несъмнено имаше нещо общо с мъглата, каза си той.

— Хайде, ела — настоя дребното създание. — Не си мъртъв и не си в опасност. Вече не.

Младият мъж неволно потръпна при това споменаване на трагедията в Дъндалис. Начинът, по който бяха изречени тези думи, обаче — простичко и напълно искрено — му помогна да се поотпусне и вместо да прецени непознатото същество като възможен враг, той го погледна с други очи. За първи път забеляза колко изящно и красиво бе то, с изваяни черти и коса толкова руса и блестяща, че дори великолепната грива на Пони бледнееше пред нея. На Елбраян му се струваше, че самото създание сякаш бе изтъкано от светлина, която струеше от златистата му коса и се излъчваше от цялото му същество. Очите му бяха не по-малко прекрасни — като две сияйни звезди изглеждаха те, искрящи едновременно с детско немирство и с мъдростта на десетки лета.

Непознатият тръгна надолу по склона, ала спря досами мъглата, усетил, че момчето не е помръднало.

— Кой си ти? — попита Елбраян.

— Наричат ме Бели’мар Джуравиел — отвърна дребното същество с обезоръжаваща усмивка и му даде знак да го последва, дори пристъпи напред, така че краката му потънаха в сивия облак чак до глезените.

— Какво си? — продължи да разпитва Елбраян, този път по-уверено.

Всъщност вече и сам се досещаше какъв ще е отговорът, макар че и от него нямаше да научи кой знае какво, тъй като не знаеше почти нищо за елфите.

Джуравиел отново спря и го изгледа изпитателно:

— Нима наистина знаеш толкова малко?

При тези думи в очите на Елбраян припламнаха сърдити искри — съвсем не беше в настроение за подобни загадки.

— В мрачно място се е превърнал светът — продължи Джуравиел. — Само като си помисля, че едно столетие бе достатъчно, за да заличи спомена за нас.

Намръщената гримаса на Елбраян отстъпи място на искрено любопитство.

— Наистина ли не знаеш?

— Какво да знам? — сопна се той предизвикателно.

— Наистина ли не знаеш нищо за останалите раси, населяващи Корона?

— Знам за гоблините и за фоморийските великани! — повиши глас младежът, а гневът му, позатихнал за миг, започна да се възвръща.

Джуравиел имаше какво да отвърне на това, нещо за очевидната неподготвеност на Дъндалис да се справи с враг, за когото твърдеше, че знае достатъчно. Ако момчето наистина знаеше каквото и да било за злите раси по света, защо съселяните му не бяха успели да се справят с един най-обикновен гоблинов набег? Все пак, доброто сърце не му позволи да зададе такъв въпрос, не и докато раните на Елбраян бяха толкова пресни.

— Е, и покривам ли се с твоите представи за тези създания? На гоблин ли ти приличам или може би на великан? — попита елфът кротко и дори само гласът му, нежен и така мелодичен, бе достатъчен, за да направи смешно всяко сравнение между него и скверните, кресливи чудовища.

Елбраян задъвка долната си устна, мъчейки се да намери подходящ отговор, но така и не успя и вместо това поклати глава.

— Ела — за трети път го подкани Джуравиел и отново се накани да прекрачи в мъглата.

— Все още не си отговорил на въпроса ми — настоя Елбраян.

Този път изражението, с което елфът го изгледа, бе много по-сериозно отпреди.

— Отговорът, който търсиш, не може да бъде изразен с думи — обясни той. — Да, мога да ти кажа името на своята раса, няма да се изненадам, ако дори ти си го чувал преди, ала малко истина ще извлечеш от него и много нищо незначещи предания.

Объркан, Елбраян наклони глава на една страна.

— Представата, която инстинктивно ще изникне в съзнанието ти, щом чуеш името на моята раса, неминуемо ще се сблъска с онова, което виждаш със собствените си очи — продължи Джуравиел. — Попита ме за името ми и аз ти го дадох на драго сърце, защото думите „Бели’мар Джуравиел“ ти никога досега не си чувал и затова не свързваш с нищо конкретно. После обаче ме попита какъв съм, а това не мога да ти кажа. Това е нещо, което Елбраян Уиндон от Дъндалис сам трябва да открие.

Преди младежът да успее да отвори уста, за да попита откъде непознатият знае името му, Джуравиел се обърна и се изгуби в мъглата. В продължение на няколко мига Елбраян остана на мястото си, поклащайки се напред-назад, докато се мъчеше да въведе ред в мислите си. После изведнъж осъзна, че отново е съвсем сам, без никаква представа къде е попаднал. Май нямаше особен избор, освен да последва непознатия, който и да беше той.

Без да губи повече време, Елбраян се затича надолу по склона и навлезе в мъглата. Не бе направил и няколко крачки, когато откри Джуравиел да го чака с приветлива усмивка на уста. За миг се зачуди как така не го бе видял отвън, после обаче се сети, че отвън не се виждаха и дървета, макар те да се издигаха навсякъде около него.

Толкова много въпроси изникваха с всяка изминала секунда, че Елбраян не беше много сигурен дали иска да научи отговорите им, не и сега.

Джуравиел тръгна надолу и той го последва. Не след дълго излязоха от сивия облак и тогава зелената долина в подножието на планините се разкри пред Елбраян в цялата си прелест. За пореден път този ден младият мъж беше поразен. Напук на всичко преживяно, напук на страховете и ужаса, усети как го обзема покой, а по тялото му се разлива мека топлина. Вече не се чувстваше изгубен, а ако наистина беше мъртъв (това му се струваше все по-вероятно), значи смъртта съвсем не беше толкова страшна!

Гората, в която се бе озовал незнайно как, се оказа най-красивото място, което беше виждал през краткия си живот. Тревата бе гъста като килим и сякаш се разтваряше под краката им, а равните пътеки, макар да изглеждаха така сякаш ще свършат само след метър-два, лъкатушеха и продължаваха във всяка посока, в която Джуравиел решеше да свърне. Водачът му, това Елбраян бързо установи, не следваше вече съществуващи пътеки, а сам ги правеше, докато вървеше през треви и гъсталаци със същата лекота, с която някой човек би прегазил плитък ручей. Младежът едва се бе съвзел от изумлението си, когато отново го обзе несещана до този миг възхита — отвсякъде го заливаха безброй ярки цветове, приказни аромати изпълваха въздуха и се смесваха с веселите гласове на десетки пойни птички, с нежния ромон на невидим поток и далечния, гърлен зов на някакво незнайно животно. Сякаш цялото място бе песен, долетяла от някое предание за отдавна отминали времена, безброй усещания галеха сетивата на младежа и го караха да се чувства така жив, както никога досега.

Съзнанието му се бореше с това усещане; мъчеше се да извика спомена за Дъндалис, отново да преживее ужаса на онези мигове, за да остане нащрек, да не се поддаде на вълшебството на приказната гора. Все още хранеше мисли за бягство, макар да не знаеше нито къде да отиде, нито дали изобщо иска да си тръгне. Погледът му се спря на един близък клон и той си го представи като оръжие, макар че дори мисълта за оръжие изглеждаше някак не на място тук. Въпреки това Елбраян продължи да се бори с магията на гората — доказателство за желязната му воля. Ала даже споменът за съвсем скорошната трагедия не бе в състояние да се задържи задълго в съзнанието му, докато той за първи път крачеше из долината, която елфите наричаха свой дом. Нямаше място за мрачни мисли там, където Бели’мар Джуравиел и неговите събратя танцуваха и се смееха.

— Ще ми кажеш ли поне къде се намираме? — обърна се Елбраян към своя водач, който от известно време изглеждаше така, сякаш ходи насън и напълно е забравил младия си спътник.

След около три-четири метра Джуравиел спря и се обърна:

— Във вашите карти това място (ако изобщо го има там) се нарича просто Долина на мъглите.

Елбраян, комуто това име не говореше абсолютно нищо, сви рамене, макар да се радваше да научи, че все пак има карти, на които тази долина е отбелязана. Ако това бе вярно, значи все пак не беше мъртъв.

— В действителност, истинското му име е Андур’Блау Иннинес, Облачната крепост, въпреки че малцина от твоя народ са чували това име, а онези, които го знаят, предпочитат да не го разтръбяват наляво и надясно.

— Винаги ли говориш с гатанки? — възнегодува Елбраян.

— А ти винаги ли задаваш глупави въпроси?

— Какво глупаво има в това да искам да науча къде съм попаднал?

— Е, нали ти казах. Нима моят отговор промени нещо? Чувстваш ли се по-спокоен сега, когато знаеш, че си попаднал на място, за което никога досега не си чувал?

Елбраян изръмжа и разроши светлокестенявата си коса.

— Все пак — продължи елфът със снизхождение в гласа, — твоят народ държи да отбележи всяко кътче от света в своите карти, да даде име на всичко, което среща по пътя си, да му сложи етикет и да го постави в съответната категория, сякаш така получава власт над онова, което не може да бъде подчинено. Лъжливо усещане за сигурност, предполагам.

— Сигурност?

— Арогантност — поясни Джуравиел, после изведнъж плесна с ръце и възторжено възкликна: — Млади човече! Ти се намираш в Андур’Блау Иннинес!

Елбраян повдигна вежди и озадачено сви рамене.

— Именно! — сухо рече елфът и продължи напред.

Елбраян въздъхна и го последва.

Измина още половин час без да се случи нищо. Младежът вървеше след Джуравиел и се оглеждаше във всички посоки, а красотата на Андур’Блау Иннинес не преставаше да го изумява. Ала колкото и силно да го впечатляваше мястото, погледът му час по час се спираше върху странното създание пред него.

— Използваш ли ги? — Въпросът се изплъзна от устните му, преди да успее да го спре.

Джуравиел се обърна и го видя да стои на пътеката и да го сочи с крайно смутено изражение.

— Логичен въпрос — отвърна елфът с развеселена усмивка, която значително успокои притеснения младеж, после добави с доста попресилено облекчение: — Най-сетне.

Елбраян отново се смръщи.

— Защо обаче искаш да знаеш? — продължи Джуравиел, уклончив както винаги. — За да си спечелиш предимство в битка? Не че ти и аз някога ще се изправим един срещу друг! — думите му успокоиха настръхналия Елбраян и той побърза да добави: — Освен, разбира се, когато… — изречението увисна във въздуха, за пореден път оставяйки Елбраян в пълно неведение.

Объркан и недоумяващ, чувстващ се съвсем не на място — както физически, така и емоционално — младежът си пое дълбоко дъх и си наложи да се откъсне от тревогите и притеснението и да погледне на всичко отстрани. Някак си успя да остави страха и черните мисли зад себе си и да насочи цялото си внимание към настоящия миг. Може би обзелият го покой не бе нищо друго освен примирение, приемане на онова, което беше неизбежно, ала в очите на Джуравиел очевидната промяна в настроението на момчето говореше много добре за него. Умението да се дистанцира по този начин със сигурност щеше да му бъде от изключителна полза — не само заради сполетялата го съвсем наскоро трагедия, но и заради изпитанията, които тепърва му предстояха.

С широка усмивка елфът размаха крила, присви колене и подскочи във въздуха, на около половината разстояние до ниско надвесения клон на близкия клен.

— Да — рече той, — използваме ги — за неголеми подскоци и за да убием силата на някое непредвидено падане. Но да летим като птиците не можем — при тези думи краката му меко докоснаха земята, а на лицето му изведнъж се изписа сериозно изражение. — За съжаление.

Елбраян кимна, напълно съгласен с него. Колко прекрасно би било да може да полети! Така ясно си представяше вятъра, килима от зелени дървета, разстлал се под него…

— Времето, което ще прекараш тук, няма да бъде неприятно, освен ако сам не го направиш такова — резкият глас на Джуравиел сепна младежа и го накара да вдигне любопитен поглед. — Знай, че някои от моите събратя не вярват, че мястото ти е сред нас. Има такива, които не виждат в твое лице наследника на Мейдър.

— Не познавам никого с такова име — заяви Елбраян с целия кураж, който успя да събере.

Отново го обзе чувството, че наблюдава случващото се отстрани, някак дистанцирано и безстрастно, като човек, който няма какво да губи… като човек, който вече е изгубил всичко.

Джуравиел сви крехките си рамене.

— Много скоро ще научиш всичко за него — обеща той. — Чуй ме добре, млади момко. Не си наш пленник, ала не си и напълно свободен. Докато живееш в Андур’Блау Иннинес поведението ти ще бъде контролирано, също както и обучението ти ще бъде строго следено.

— Обучение? — въпросително повтори Елбраян, ала Джуравиел не му обърна внимание и продължи:

— Нарушиш ли някое правило, знай, че го правиш на своя отговорност и бъди готов да понесеш последствията. Предизвикаш ли суровата справедливост на Туел’алфарите, недей да чакаш втори шанс.

Предупреждението бе съвсем недвусмислено и Елбраян, с типична уиндонска гордост, изпъчи рамене и стисна устни — демонстрация, която Джуравиел с нищо не показа да е забелязал. Колкото и да бе раздразнен обаче, младежът не пропусна да отбележи, че името Туел’алфари със сигурност му беше познато — чувал го бе и преди и то несъмнено във връзка с елфите.

— Сега можеш да си отдъхнеш — рече Джуравиел. — А изгрее ли слънцето, ще ти обясня новите ти задължения. А те — добави той сериозно, — ще бъдат много и нелеки.

Елбраян искаше да каже нещо, да изкрещи, че ще прави каквото сам реши и когато реши. Той беше свободен човек и държеше да го заяви на всеослушание, ала едва бе успял да отвори уста, когато Джуравиел размаха крила и с един подскок се озова на най-близкия клон само за да изчезне сред дърветата миг по-късно, толкова бързо, че младежът тръсна глава и неволно разтърка очи.

И ето че Елбраян отново остана съвсем сам, в долината на Андур’Блау Иннинес, чудейки се дали всичко това не е някакъв странен сън. Искаше майка си и баща си, искаше своята Пони, искаше още един шанс, та двамата да успеят да предупредят селото, преди гоблиновият мрак да се спусне над него и да го погребе завинаги. Искаше…

Искаше твърде много неща и всичките — едновременно. Останал без сили, той се свлече на земята и стисна зъби, за да не заплаче.

Според Джуравиел, първата среща между двамата беше минала наистина добре. Сигурен бе, че мнозина (и най-вече Тунтун, а той прекрасно знаеше колко мъчна можеше да бъде тя) ще поставят под съмнение избора на Елбраян. Ала след като бе разговарял с момчето, Джуравиел беше убеден повече отвсякога, че това е истинският наследник на Мейдър, напълно подходящ да стане следващият пазител, когото те щяха да обучат. Също като Мейдър, и Елбраян притежаваше някаква дяволитост, искрена любов към живота, която само чакаше възможност да изплува на повърхността. Можеше да я контролира, това беше очевидно, умееше да се отдръпва и да поглежда на случващото се около него хладнокръвно и безпристрастно, ала именно тази жизнерадост го бе накарала да се поинтересува от крилата на Джуравиел. Той просто трябваше да знае, а веднъж получил отговор, неволно се бе потопил в блажената представа за това колко хубаво би било да може да лети. Дори само по унесеното му изражение, Джуравиел се бе досетил за мислите му и им се беше насладил заедно с него.

Хубаво бе, че момчето е в състояние да мисли за подобни неща дори в най-тежките мигове от живота си; хубаво бе, че проявява интерес към онова, което го заобикаля и настоява да получи отговори. Тунтун греши, сигурен беше Джуравиел — Елбраян Уиндон притежаваше характер.

Елбраян искаше да хапне нещо, или пък да поспи, дори се огледа наоколо, търсейки си място, където да нощува, ала в главата му цареше същинска бъркотия, гонеха се безброй мисли, заливаше го вълна от нови и нови гледки. Андур’Блау Иннинес го зовеше със своите багри и звуци, мамеше го и го омагьосваше. Джуравиел не му беше казал, че трябва да остане там, където е, затова той тръгна между дърветата.

Прекара целия следобед, дивейки се на приказните гледки и упойващите ухания, които се носеха във въздуха. Натъкна се на бистър поток, в който се гонеха красиви, жълти рибки, каквито не бе виждал досега, и прекара повече от час, наслаждавайки се на играта им. На едно място забеляза кошута (позна я по вирнатата бяла опашка), ала когато опита да се приближи, животното го усети и изчезна с един грациозен скок, така бързо, както го бе сторил и Джуравиел.

Цялата тази красота, както и облекчението да живее в настоящето, а не в ужасяващото минало или несигурното бъдеще, едновременно успокоиха Елбраян и още повече изостриха сетивата му и именно в такова тръпно — неспокойно състояние го завари заникът на слънцето.

Мек здрач се спусна над гората, а в сивата пелена на мъглата зейна пролука, през която прозираше тъмносиньото небе. Постепенно мъглата започна да се отдръпва, бавно и равномерно, и Елбраян, който наблюдаваше в захлас, почувства, че нещо свръхестествено, навярно магическо, направлява сивите валма. Не след дълго небето се ширна над него, съвършено ясно и безоблачно, а първите звезди вече блещукаха тук-там.

Елбраян се зае да открие място, някоя открита поляна може би, откъдето да вижда по-добре. Намери неголямо възвишение, върху което не растяха дървета, и се закатери към върха му, препъвайки се от време на време, тъй като погледът му си оставаше вперен нагоре, към наситеносиния балдахин над главата му.

Когато стигна върха на хълма, видя, че мъглата се е събрала в краищата на долината и засенчва очертанията на високите планини, размивайки границата между небе и земя. Дори след като спря да се катери, Елбраян имаше чувството, че продължава да се издига към тъмния небосвод и проблясващите звезди. Около него се надигна музика, приказно красива и неземна, и той сякаш се понесе на вълните й, право нагоре, към меката прегръдка на звездния светлик. Въпроси извечни и прекалено сложни, за да бъдат изразени с думи, изпълниха съзнанието му.

Не знаеше колко време бе останал така, минути или може би часове, но когато излезе от унеса си, установи, че всичко наоколо тъне в мрак, а вратът го боли от дългото взиране в небето.

Беше се върнал на земята — духовно, след като за няколко блажени часа се бе откъснал от тленната си обвивка — ала мелодията продължаваше да се лее из въздуха — нежна и прелестно красива, тя извираше от сенките под дърветата, от полюшващите се стръкове трева, от самата земя.

Никакви страшни спомени не можеха да го преследват, докато се намираше в обятията на тази музика, никой страх не можеше да, екове сърцето му. Бавно, час по час вдигайки поглед към небето, Елбраян заслиза надолу. Когато се озова в подножието на хълма, той призова цялата си воля, за да откъсне очи от звездите и се взря там, където мракът беше най-гъст, за да привикне с тъмнината.

После се заслуша напрегнато, мъчейки се да определи откъде идва музиката, и се запъти натам, твърдо решен да открие онзи, който пееше.

Неведнъж тази нощ Елбраян беше убеден, че е съвсем близо; неведнъж се хвърляше зад поредния завой на пътеката или изскачаше иззад прикритието на някое дърво, очаквайки да види погълнат от песента си елф, а веднъж дори забеляза треперливо пламъче да проблясва в далечината.

Музиката не отслабна нито за миг, подемана отново и отново от безброй нежни гласове, ала младежът така и не успя да зърне никого от певците, нито каквото и да било живо същество.

На сутринта, Джуравиел го откри свит на кълбо под един огромен дъб.

Време бе да започват.

Част втора

Възмъжаване

Често присядам на някой хълм и вдигам поглед към звездите, докато мислите ми се реят надалеч. За мен звездите са символ на всички въпроси, чиито отговори човечеството търси от първия си ден на този свят, символ на мястото ни в безкрайните небеса, символ на смисъла на нашето съществувание, символ на живота и смъртта. Те са искрици от неразгадаемата мистерия на битието, но и пътеводна светлина, надежда за нас, смъртните.

Нощното небе бе онова, което ме плени най-силно в първите ми години в Андур’Блау Иннинео. По здрач мъглата се отдръпваше от долината и забулваше света, хвърляше сивата си пелена на тайнство и загадъчност над величествените планини и звездите засилваха над мен, по-ярки и близки, отколкото където и да било на Корона. Тогава се възнасях към небето — духовно и дори физически, както ми се струваше издигнах се над света и тръгвах между звездите, къпех се в тяхната загадъчна светлина, а извечните загадки на вселената се разкриваха сякаш, само за мен.

Там в гората на елфите, под тяхното небе, аз бях истински свободен. Там за първи път разбрах какво е да се превърнеш само в мисъл, да потънеш в собственото си съзнание дотолкова, че да се откъснеш, от оковите на тялото си и да се слееш с безкрайната вселена.

Под онова небе, чиято необятност ме караше да занемявам и поставяше пред мен толкова много въпроси, аз преставах да бъда смъртен и се превръщах в частица от вечността. Временното ми съществувание вече нямаше значение, защото се пренасях от един непрестанно менящ се свят в друг, които просто беше и винаги щеше да бъде.

Един елф може да живее няколко века, един човек — няколко десетилетия, ала и за двете раси тока е само началото на едно безкрайно пътуване или може би продължение на едно пътуване, започнало много преди духът им да бъде облечен в тази смъртна обвивка.

Защото духът е вечен, също както и звездите.

Там под небето на елфите, аз прозях истината.

Там, под тока небе, за първи път познах Бог.

Елбраян Уиндон

Глава 10

Замесен от кораво тесто

Елбраян нави крачолите си нагоре (не че износеният дрипав панталон щеше да се задържи в това положение много дълго!) и докосна тъмната вода с палеца на крака си.

Студена. Както винаги. Всъщност той и сам не знаеше защо продължава да я опитва, преди да се гмурне в нея.

От храстите зад гърба му долетя нетърпелив глас: — Стига си се размотавал! — думите не бяха изречени на езика, който се говореше в Хонс-де-Беер, а на елфически — език, който Елбраян вече започваше да научава.

Макар да знаеше, че няма да успее да различи никого, той хвърли ядосан поглед към храсталака. Живееше в Андур’Блау Иннинес вече три месеца, през които зимата постепенно се бе настанила в земите около долината, както и на няколко места из нея самата. Все още не бе разбрал къде точно се намира Андур’Блау Иннинес, но предполагаше, че трябва да е нейде на север, отвъд Дивите земи. Доколкото можеше да прецени, зимното слънцестоене вече бе отминало, което означаваше, че Дъндалис (или поне онова, което беше останало от него) сигурно е затрупан от неколкометров сняг. Прекрасно помнеше колко труден (но и колко вълнуващ) бе животът в Дъндалис през зимата — бурния вятър, който с лекота подхващаше тежки ледени късове и ги запращаше срещу стените на колибите, огромните преспи, които понякога бяха толкова високи, че Елбраян и баща му трябваше да направят пъртина, за да може да се излиза навън!

В Андур’Блау Иннинес обаче всичко беше съвсем различно. Някаква магия (навярно същата, която донасяше гъстата, сива мъгла) правеше зимата много по-мека. Наистина, земята в северната част на долината беше покрита със сняг (макар че той едва достигаше три-четири сантиметра), а малкото езерце там беше замръзнало (веднъж Елбраян бе видял няколко елфи да танцуват върху ледената корица), ала доста от по-издръжливите растения бяха запазили летните си окраски, много цветя продължаваха да цъфтят, а и обраслото с тръстика мочурище, пред което се намираше сега (и което бе единственото място в цялата долина, което Елбраян искрено ненавиждаше), също не беше замръзнало. Е, да, водата беше доста мразовита, но със сигурност не бе по-студена от първия път, когато го накараха да нагази в нея, още преди есента да си бе отишла.

Младежът си пое дъх и предпазливо потопи единия си крак в тресавището. Постоя така миг-два, докато спря да чувства студа, после нагази и с другия си крак. След това вдигна кошницата си и пое през блатото. Студената кал по дъното се процеждаше между босите му пръсти — единственото приятно изживяване в неприятната задача.

— Не се размотавай! — долетя поредната (но със сигурност не и последната) подкана иззад гърба му.

Всъщност Елбраян отлично знаеше, че елфите щяха да повторят тези думи още много пъти, ту на своя, ту на неговия език. Дразнеха го — както винаги — оплакваха се, недоволстваха, не пропускаха случай да изтъкнат многобройните му слабости.

Елбраян обаче (и това му правеше чест) вече се бе научил да не им обръща внимание.

Без да им обръща внимание и този път, той разтвори най-близката туфа тръстика и откри първия си камък за сутринта да се поклаща във водата. Извади го и го пусна в кошницата, после пристъпи към цяла дузина от същите камъни, недалеч от първия. С лекота установи кои от тях бяха прекалено близо до повърхността, за да са се накиснали добре и ги натисна под водата, за да може подобната на сюнгер материя да се напои по-добре, макар да знаеше, че когато изстискаше онова, което бе успял да събере в мочурището, елфите пак щяха да недоволстват, че добитата течност е твърде малко.

Това си беше в реда на нещата, част от ежедневната му рутина.

Щом кошницата се напълни догоре, младежът я завлече до брега, взе следващата и отново нагази в блатото. Щеше да прекара почти цялата сутрин по този начин (прекарваше така всяка сутрин) — обхождаше мразовитото тресавище от край до край и събираше млечни камъни, докато не напълнеше десет кошници.

И това беше лесното. Веднъж събрал достатъчно камъни, от него се очакваше да отнесе кошниците (една по една) до нощвите, където се добиваше скъпоценната течност и които се намираха на почти половин миля от мочурището. Освен това трябваше да го стори възможно най-бързо, защото можеше да загуби ценно време и тогава щеше да му се наложи да изтърпи безброй подигравки от невидимите елфи. „Пет мили натоварен и пет мили с празни ръце“, така Бели’мар Джуравиел беше нарекъл тази задача и, колкото и да бе странно, не носенето на тежките кошници беше по-трудната част от задължението. Далеч по-неприятно беше връщането за поредната партида камъни, защото елфите винаги му залагаха капани, наистина не особено опасни и предвидени по-скоро да го унизят, отколкото да го наранят, но все пак капани — въженце опънато между две дървета или пък кална локва, добре прикрита зад някой завой. А най-лошото бе, че попаднал веднъж в подобна клопка, трябваше да търпи гръмкия им смях, докато ядосано се мъчи да се освободи от онова, което го бе спряло този път — острите клонаци на някой храст, или пък тънките им, копринени нишки, които, установи той много бързо, можеха да бъдат по-лепкави и от най-здравата паяжина.

Възнаграждение за сутрешната си работа Елбраян получаваше, когато се върнеше да вземе десетата пълна кошница. Там, на брега на мочурището, го очакваше обядът му… макар в началото да успяваше да стигне до него много след пладне. Елфите нареждаха богата трапеза — димящи яхнии и дивеч, понякога и птиче месо, както и парещ чай, който го сгряваше от главата до леденостудените пръсти на краката му. Винаги му приготвяха топла храна и на Елбраян не му отне много време, за да разбере защо. Всеки ден елфите му оставяха обяда по едно и също време и ако той не се бе справил със задачата си достатъчно бързо, „толке не’песил сик’ел палувиел“ или „гозбите губеха парата си“, по заядливите думи на една измамливо крехка и особено неприятна елфическа девойка на име Тунтун.

И така, Елбраян нетърпеливо носеше деветата кошница, като много внимаваше да не позволи нито един камък да падне (веднъж докоснал пръстта, камъкът ставаше напълно безполезен). След като оставеше товара си в нощвите, хукваше обратно към блатото, без да губи нито миг. В началото така и не успяваше да свърши навреме и винаги, сядаше да обядва, когато храната отдавна бе изстинала. След време обаче, започна да свиква с терена, както и с капаните, които елфите му залагаха, освен това заякна от всекидневните упражнения и все по-често започна да се радва на топъл обяд.

А днес, твърдо бе решил той, чаят щеше да е толкова горещ, че още да пари!

Този ден Елбраян остави деветата кошница точно навреме и пое дълбоко дъх, припомняйки си точното разположение на последните капани, които елфите му бяха заложили. Едва за трети път през всички тези седмици, беше успял да тръгне от блатото с деветата кошница на гръб, преди трапезата му да беше сложена. Предишните два пъти се бе втурвал обратно изпълнен с надежда, само за да стане жертва на все по-лукави и по-лукави клопки.

— Не и днес! — зарече се той и се завтече към тресавището.

Зад един от завоите зърна добре прикрита кална локва, но я избегна с лекота, скачайки на един близък камък. Благодарение на един навременен слънчев лъч, промъкнал се през листатите клонки, успя да забележи няколко полупрозрачни нишки, опънати на височина от глезена до коляното. Този капан заемаше немалка част от пътеката и за миг Елбраян се поколеба дали да не свърне встрани и да мине през храстите, после обаче се отказа и вместо това забави крачка.

— Не и днес! — повтори си той и като наведе глава, се хвърли напред.

Прескачаше нишките една по една, без да мисли за нищо друго, освен за поредното препятствие.

Когато се справи и с последното въже и се втурна надолу по склона, чу гръмък смях, този път обаче — примесен с нотки на искрено възхищение.

Само след няколко минути целта му — блатото, кошницата, обедът — изникна пред очите му, на броени метри от него. От двете страни на пътя бяха струпани високи камъни, правещи всяка крачка встрани практически невъзможна, освен ако не навлезеше дълбоко в храстите покрай пътеката.

Елбраян отново забави крачка, избирайки предпазливостта пред възможността да спечели няколко секунди, които бездруго нямаше да се отразят на приготвените за него гозби.

Бяха изкопали и дупка (кога ли бяха успели!), след което я бяха покрили с кал и изсъхнали листа, поддържани от сплетени пръчки. Като се изключи новопоявилият се ров, пътеката изглеждаше почти същата, както при предишното му идване за пълна кошница.

Почти същата.

Елбраян се засили с намерението да прескочи трапа, ала не бе направил и една крачка, когато едва доловимо кискане зад гърба му го накара да се закове на място.

Доволна усмивка плъзна по лицето му и той размаха пръст по посока на храста, от който бе долетял смехът.

— Хитро измислено! — възкликна Елбраян одобрително и като се приближи до ръба на „дупката“, махна листата и пръчките.

Точно както очакваше, под тях нямаше нищо, освен твърда земя. Истинската яма започваше на метър-два от фалшивата — точно където щеше да се приземи, ако се бе опитал да прескочи първия „ров“.

Сега беше ред на Елбраян да се смее — веднъж разкрил капана, той с лекота го преодоля и се насочи към заслуженото си възнаграждение.

— Не и днес! — провикна се той, но този път нито смях, нито шушукане се чуха откъм храстите. — Не лекве тоуител! — повтори той на елфически и бавно мина покрай последното дърво. Най-после бе успял!

Или поне така си мислеше.

Изневиделица нещо изсвистя във въздуха, на милиметри под брадичката му. Миг по-късно някъде съвсем наблизо се разнесе тъп звук и когато се обърна, Елбраян видя една миниатюрна стрела да стърчи от близкото дърво. Още една профуча зад него само след секунди и той рязко се обърна. Едва когато видя сребърната диря, проточила се след стреличката, младежът разбра какво всъщност става.

Трета, после и четвърта стрела изсвистяха опасно близо.

— Не е честно! — извика той, когато се опита да се махне оттам и установи, че не може да помръдне, уловен в капана на лепкавите нишки.

Хвърли безпомощен поглед първо към храстите, откъдето идваха стрелите, после към димящите гозби, от които го деляха само няколко крачки.

А стрелите продължаваха да свистят покрай ушите му и да затягат лепкавата прегръдка, която го държеше в плен.

— Не е честно! — не спираше да повтаря Елбраян, докато се бореше със сребристите нишки.

Успя да измъкне няколко стрели от дървото, в което се бяха забили, други пък се скъсаха, ала и това не му помогна особено, тъй като тези нишки се впиха в дрехите му и още повече ограничиха движенията му.

Поредната стрела мина толкова близо, че го одраска по рамото. Задавян от гняв и острата болка, Елбраян изръмжа нещо нечленоразделно и се вкопчи в ранената си ръка.

— Страхливци! — яростно изрева той. — Гоблинови изчадия! Само един подлец напада от прикритието на дърветата! Само един гоблин по душа се нахвърля върху невъоръжен противник, който не може да се защити!

Вместо отговор, от шубрака долетя още една стрела и го одраска по врата, оставяйки алена струйка след себе си.

— Достатъчно! — разнесе се сърдит глас, при звука на който Елбраян усети как го изпълва облекчение.

Недоволни възгласи, смях и подигравки се разнесоха от всички посоки.

— Казах достатъчно, Тунтун! — повтори Бели’мар Джуравиел и излезе от храстите, насочвайки се право към младежа.

Миг по-късно се показа и Тунтун, с лък в ръка, и тръгна по петите на другаря си.

— Успокой се, приятелю — обърна се Джуравиел към Елбраян, който продължаваше да размахва ръце и още повече затягаше примката на сребърните нишки. — Не можеш да се освободиш, докато Тунтун не им заповяда да те пуснат.

При тези думи елфът хвърли гневен поглед на Тунтун, която въздъхна примирено и промърмори нещо.

Почти незабавно тънките въженца се свлякоха на земята, с изключение на онези, които Тунтун беше завързала за храста, където се бе крила, както и на онези, в които Елбраян сам се бе оплел в яростта си. Най-сетне (не без помощта на Джуравиел) младият мъж се освободи и се нахвърли върху Тунтун, а в зелените му очи бушуваха опасни пламъчета.

Девойката го посрещна съвършено спокойно с ехидна усмивка на устните.

— Заслужих си обяда! — изкрещя Елбраян в лицето й.

— Ами върви си го изяж тогава — думите на Тунтун предизвикаха вълна от смях сред скритите из храстите елфи. — Хем няма защо да се притесняваш, че ще си опариш езика.

— Елбраян! — обади се предупредително Джуравиел, виждайки как момчето свива юмрук.

Тунтун обаче вдигна ръка — сама щеше да се справи с хлапака. Джуравиел вече се досещаше какво предстои и макар то никак да не му се нравеше (пък и му се струваше твърде рано за това), нямаше как да не признае пред себе си, че урокът, който щеше да последва, наистина е необходим.

— Изгаряш от желание да ме удариш, нали? — изчурулика Тунтун подигравателно.

Елбраян стисна зъби — колкото и да бе разгневен, сърце не му даваше да удари дребното създание пред себе си, което освен всичко друго беше и момиче!

Докато той се мъчеше да преглътне обидата, Тунтун вдигна малкия си лък и стреля покрай него. Малката стрела събори димящата купа и горещата яхния оплиска всичко наоколо.

— Днес няма да получиш друго! — сурово заяви Тунтун.

Елбраян вече стискаше юмруци толкова здраво, че кокалчетата на ръцете му бяха побелели от напрежение. Без да каже нито дума, той се накани да си тръгне, твърдо решен да запази самообладание и да не се поддава на гнева. Не бе успял да направи и една крачка, когато усети малкия елфически лък да го плясва през врата.

Реагира инстинктивно и замахна с лявата си ръка, докато рязко се обръщаше. Само че Тунтун беше много по-бърза и не само че с лекота избегна очаквания удар, но и съумя да го изрита по веднъж във всяко коляно.

Елбраян се олюля и с мъка успя да запази равновесие. Докато той се мъчеше да се задържи на крака, Тунтун захвърли лъка настрани и като даде знак на младия мъж да се приближи, вдигна малки юмручета пред лицето си.

Елбраян се поколеба. Наоколо цареше гробовна тишина, изражението на Джуравиел с нищо не му подсказваше какво се очаква от него.

Сам трябваше да реши как да постъпи, осъзна младежът и като приклекна, той се приготви за нападение. Дълго стоя така, докато не видя Тунтун да се отпуска и тогава изведнъж се хвърли напред.

Ала там вече нямаше никой. Елбраян установи, че Тунтун не е пред него, едва когато чу плющене на крила зад себе си и усети нечии юмруци да се стоварват върху тила му.

Светкавично се завъртя, ала Тунтун отново беше по-бърза и се завъртя заедно с него, оставайки зад гърба му, без да спира да го налага по тила. Обезумял от гняв, Елбраян отскочи встрани, та най-сетне да се отърве от юмручната канонада на противницата си.

— Кръвта на Мейдър, как ли пък не! — подигравателно изсумтя Тунтун. — С нищо не е по-добър от останалите от тромавата си раса!

На Джуравиел му се щеше да й напомни, че и Мейдър се биеше по същия начин в началото на обучението си, ала предпочете да замълчи. Нека Тунтун се позабавлява днес, така пък неговата победа щеше да бъде още по-сладка, когато Елбраян най-сетне се докажеше.

Междувременно младият мъж отново се бе насочил към девойката, ала този път без да бърза и без нито за миг да сваля поглед от нея. Тя, от своя страна, беше кацнала на земята и го очакваше, небрежно поклащайки се напред-назад.

Елбраян забеляза пролука във вдигнатите пред лицето й ръце и се приготви за бърза комбинация — ляво кроше, стъпка встрани и светкавичен замах отдясно. Възнамеряваше да използва първия удар за заблуда и да вложи цялата си сила във втория, този с дясната ръка. Възнамеряваше да приложи още много други хватки — удар с рамо може би, или пък друга мълниеносна комбинация, ако му се удадеше възможност. Единственото, което можа да направи, бе да замахне с лявата си ръка, само за да я види как профуча дразнещо близо до Тунтун.

Тя беше прекалено бърза за него — улови посоката на движението му още докато той замахваше и наведе глава настрани, после улови китката му с дясната и лакътя — с лявата си ръка.

Елбраян се опита да нанесе удар с десницата си, ала преди да направи каквото и да било, Тунтун го събори в близкия храст с едно рязко движение. Все пак младежът успя да запази достатъчно самообладание, за да се възползва от на пръв поглед неизгодната си позиция и вместо да се опита да спре падането, предпочете да се хвърли към краката на противницата си.

Тунтун напрегна мускули и се приведе напред, над главата и раменете му.

Елбраян с изненада установи, че не може да я помръдне и на сантиметър; нещо повече, Тунтун не само се задържа на крака, но и като сплете ръце, му нанесе жесток удар точно под дясната лопатка.

Младежът почувства как цялата сила напуска дясната половина на тялото му. Изправи се със залитане, без дори да усети, че Тунтун отдавна се с изплъзнала от хватката му. Осъзна го едва когато я видя да подскача и чу плясъка на крилете й. Разбирайки колко е уязвим в тази позиция, той побърза да се изправи на колене, но преди да успее да стане, Тунтун кацна зад него и с един добре премерен ритник между бедрата го уцели право в слабините, което предизвика бурен смях у скритите из храстите елфи.

Елбраян усети, че му прилошава, струваше му се, че целият свят се върти около него и той рухна на земята, стенейки от болка.

— Тунтун! — възнегодува Джуравиел, ала гласът му сякаш долиташе от много, много далеч.

— Бие се като човек! — възмутено отвърна Тунтун.

— Той е човек! — напомни й Джуравиел.

— Значи още една причина да го изритам с всичка сила — не му остана длъжна девойката.

Смехът, последвал думите й, нарани Елбраян не по-малко, отколкото ритника в слабините. Остана да лежи на земята, свит на кълбо и затворил очи, дълго след като наоколо се възцари тишина.

Най-сетне надигна глава и видя Джуравиел да стои на няколко крачки от него. Елфът му подаде ръка, но той тръсна глава и се изправи сам, макар и с усилие.

— Извлечи си поука от случилото се, приятелю — меко каза Джуравиел. — Дори в най-острите думи често се крие зрънце истина.

— Върви да целунеш някое червено кепе! — изръмжа Елбраян, използвайки една ругатня, която неведнъж бе чувал от по-възрастните хора в селото.

Всъщност тя водеше началото си от прякора на злите паури, ала младежът, който едва ли някога беше слушал за тях, не знаеше това и така същинският смисъл на обидата му се губеше.

Джуравиел обаче отлично я разбра — през дългите векове, които бе прекарал на този свят, неведнъж се бе изправял в битка срещу свирепите джуджета, едни от най-омразните врагове на елфите. Все пак, момчето току-що беше претърпяло тежко унижение пред очите на всички и той благородно реши да отмине оскърблението с мълчание.

Залитайки, Елбраян се отправи към храната и упорито се зае да спаси каквото може от разпиляната трапеза. Щом свърши, нарами последната кошница на гръб и пое към нощвите.

Джуравиел го последва безмълвно. Искаше му се Елбраян добре да запомни днешния урок, колкото и болезнен да беше той, ала не бе сигурен, че младежът е в състояние да научи каквото и да било в момент като този.

Елбраян вървеше с кошницата на гръб, съпровождан от подигравателния смях на скритите из храстите елфи. Той обаче не им обръщаше внимание, дори не ги чуваше, прекалено погълнат от самосъжаление и безсилен гняв. Чувстваше се сам и изоставен и си мислеше, че хиляди пъти би предпочел злите елфи да не го бяха спасявали от фоморийския великан.

Щом стигна до нощвите, остави кошницата на земята и се залови за работа — взе един от добре напоените камъни и го стисна с все сила, докато в многобройните му пори не остана и капчица от ценната течност. Когато се увери, че камъкът е напълно изцеден, той го хвърли недалеч до нощвите и взе следващия. Не след дълго, още преди да бе свършил първата кошница, усети как ръцете и раменете му започват да изтръпват от усилието.

Джуравиел загреба малко от течността в коритото и я поднесе към лицето си преценявайки първо цвета, а после и деликатния й аромат. От смесването на блатна вода и сока от млечните камъни, както елфите ги наричаха, се получаваше една от най-уханните напитки в цяла Корона. Именно от тази течност елфите приготвяха прословутото си вино, Куестел ни’туел, както го наричаха те, по-известно като богъл[1]. Разбира се, повечето от човеците не улавяха намека за блато и смятаха, че името идва единствено от ефекта, който дори само няколко глътки от силната течност оказваше върху онзи, който я пиеше. Не че мнозина от тях някога бяха опитвали елфическия еликсир — Туел’алфарите не търгуваха с него свободно. Връзките на елфите с останалата част от света бяха малко и внимателно подбрани, но все пак достатъчно, за да им дадат възможност да се сдобият с онези изработени от хората вещи, които предизвикваха интерес у тях — най-често предмети на изкуството, както и произведенията на малцината менестрели, чиито песни им доставяха наслада.

— Отлична работа си свършил днес — отбеляза Джуравиел одобрително, с надеждата поне малко да повдигне настроението на Елбраян.

Той обаче изсумтя кисело и без да отговори, взе следващия камък и го стисна с всичка сила, с тайното желание да опръска Джуравиел.

Елфът беше прекалено бърз и прекалено опитен за това, но не пропусна да отбележи колко много бе заякнал Елбраян за няколко седмици. Поколеба се дали да не го остави сам, ала после реши да направи един последен опит да го успокои, да му помогне да извлече нещо полезно от унизителния и болезнен урок.

— Хубаво е, че имаш такъв дух — похвали го той. — И още по-хубаво — че знаеш как да го обуздаваш.

— Не бъди толкова сигурен! — сопна се Елбраян и за да подсили ефекта от думите си, взе следващия камък и вместо да го изстиска над коритото, запрати го в близкия храсталак.

Това беше недвусмислен акт на неподчинение, тъй като дори да вдигнеше камъка, той вече бе неизползваем — течността се бе замърсила и не ставаше за нищо.

Джуравиел дълго се взира натам, накъдето бе отхвърчал камъкът. Опитваше се да погледне през очите на Елбраян, напомняше сам на себе си трагедията, преживяна от момчето съвсем наскоро, мъчеше се да го разбере.

Ала напразно. Каквото и да се бе случило — днес, вчера или преди години — подобно твърдоглавие можеше да доведе единствено до лош край. Без да каже нито дума, Джуравиел се издигна във въздуха и го сграбчи за косата с една ръка, повдигайки брадичката му с другата. Елбраян опита да се защити, но макар да бе силен поне колкото дребния елф, не можа да се предпази и безпомощно почувства как натискът върху главата му постепенно се увеличава, докато от коритото с изстискания сок вече го деляха само няколко сантиметра. Джуравиел добре разбираше, че голяма част от дневния добив ще бъде похабена, ала смяташе, че урокът си заслужава.

Без никакво предупреждение, той потопи главата на Елбраян в коритото, извади я, после пак я натисна надолу. Третия път младежът остана без въздух толкова дълго, че когато Джуравиел най-сетне го издърпа навън, той се свлече на земята, омаломощен и напълно замаян.

— Аз съм ти приятел — строго рече елфът — и затова искам да съм сигурен, че разбираш едно — ти си Туел’алфар, не си от нас. Доведохме те в Андур’Блау Иннинес, за да те посветим в пазителското изкуство. Това е свършен факт, връщане назад няма. Ако се провалиш, ако не успееш да ни докажеш, че си достоен да се наречеш приятел на елфите, не можеш да се върнеш обратно в света, от който дойде, не и след всичко научено за нас и за дома ни.

Елбраян отвори уста, за да възнегодува, потресен от мисълта, че може да прекара живота си като пленник, ала Джуравиел не беше свършил:

— Нито пък можеш да останеш.

Младият мъж се намръщи. Та в думите на Джуравиел нямаше никаква логика! Как така нито можеше да остане, нито можеше да си тръгне?

Изведнъж осъзна какво иска да му каже елфът и очите му се разшириха от ужас при мисълта, че ако Бели’мар Джуравиел не може да го стори, то Тунтун на драго сърце би го екзекутирала.

Истински смирен за първи път този ден, Елбраян се залови за работа, без да каже нито дума.

Тази нощ младият мъж дълго седя на възвишението, което наричаше свой дом, сам с мислите си и безбройните звезди над него. Спомени от миналото се гонеха в съзнанието му — спомени за дни, които му се струваха като векове, и други, които сякаш бяха продължили само няколко секунди. Опита се да потъне в настоящия миг, в красотата, която го заобикаляше и го караше да немее от възхищение; опита се да насочи мислите си към бъдещето, към вечността и необятната вселена, ала те неминуемо се връщаха назад, към съзнанието за собствената му тленност, а оттам — към съвсем скорошната гибел на всичките му близки и приятели.

Напълно объркан, Елбраян и сам не знаеше какво точно изпитва към елфите. Струваше му се невъзможно да разбере тези странни създания, едновременно весели и по детски жизнерадостни, но също така сурови и опасни. Дори Джуравиел! Та той го имаше за свой приятел, а може би елфът наистина беше такъв по свой собствен, различен от този на човеците, начин. И все пак, ето че същият този Джуравиел бе натиснал главата му в коритото с блатната течност с безжалостна лекота, която слисваше и всяваше страх. Елбраян винаги се бе смятал за войн, дори беше убивал гоблини и то съвсем млад, почти дете. Ала всяко сравнение с елфите, с тяхната бързина и неимоверна ловкост, с грациозните им, съвършено премерени движения и изумителната сила, която се криеше в крехките им тела, неминуемо го караше да се чувства като неопитен хлапак. Ето че Джуравиел, по-лек и по-дребен от него, го беше надвил почти като на шега, без никакво усилие.

Така, по странното стечение на обстоятелствата, Елбраян Уиндон от Дъндалис се беше озовал в една вълшебна, ала в същото време страшна земя, която делеше със създания могъщи и непонятни за него. Дълго седя на хълма той тази нощ, потънал в мисли, чувствайки се съвсем сам в гората, в света, във вселената. Струваше му се, че всичко и всички край него — гората и елфите, гоблините, нападнали Дъндалис, както и всички хора, които бе познавал там — са просто сън. Разбираше, че това е високомерие от негова страна, проява на почти греховна гордост, ала се чувстваше толкова не на място, толкова дребен и уязвим, че предпочете угризенията на съвестта си пред болката от унижението и самотата.

Там, на хълма, Елбраян си позволи да си поиграе на Бог — единствено благодарение на тази самозаблуда успя да заспи и, което беше по-важно, да се събуди твърдо решен този ден на всяка цена да обядва с топла храна. Стиснал зъби, той тичаше между блатото и нощвите и когато се върна, след като бе оставил и деветата кошница на мястото й, край брега на тресавището го очакваше богата трапеза, а от каната с чай се вдигаше гъста пара.

Работата беше тежка, дори изтощителна, и поглъщаше цялото му време, ден след ден, след ден. Ала освен това му беше и полезна — постепенно седмиците преминаха в месеци, месеците — в година, после две и вече никой не можеше да разпознае в Елбраян дребното, слабовато момче, което Джилсепони някога беше натупала. От постоянното тичане с тежките кошници и избягването на заложените от елфите клопки, краката му станаха силни и пъргави; гърдите и раменете му се наляха, а ръцете му заякнаха неимоверно.

Едва навършил шестнадесет години, Елбраян Уиндон вече беше по-силен, отколкото Олван приживе.

А в цял Дъндалис нямаше по-силен мъж от Олван.

Глава 11

Уличната котка

— Ъгловата маса, Кат! — провикна се Гревис Чиличънк, съдържател на „Пътя на задругата“ — според мнозина най-хубавата странноприемница в цял Палмарис.

Със своите дванадесет стаи и една-единствена обща спалня, „Пътя на задругата“ (или просто „Задругата“, както я наричаха всички) със сигурност не беше особено голяма. Пивницата, която се намираше на приземния етаж, също не бе кой знае колко просторна — едва събираше стотина гости, по-голямата част от които трябваше да стоят прави. Ала Гревис, възпълен, оплешивяващ мъж с широко сърце и усмивка, която никога не слизаше от лицето му и с безкраен запас от шеги и добра дума за всекиго, я беше превърнал в най-уютното местенце, където срещу малко пари човек можеше да си прекара отлично. По-изтънчените гости на града обикновено отсядаха в някое от изисканите заведения, разположени край замъка на херцога, ала за местните хора, дребните търговци и многобройните скиталци, които бродеха по пътищата из тази част на Хонс-де-Беер, в целия свят нямаше по-приятно място от „Пътя на задругата“. Къде другаде само срещу една сребърна монета човек можеше да се нахрани пребогато, а срещу една усмивка — да си изпроси от ханджията или от някой по-приказлив гост цял куп прелюбопитни истории? В „Задругата“ огънят винаги бумтеше гостоприемно, леглата бяха топли и меки, а песните — шумни и весели.

С примирена въздишка младата жена се насили да изтрие смръщената гримаса, която напоследък рядко слизаше от лицето й, и се насочи към тримата мъже, които я викаха от ъгъла. Докато вървеше към тях, почти осезаемо усещаше погледите им върху себе си — мъжете винаги я гледаха по този начин. Макар да беше още момиче, тя имаше тялото на няколко години по-възрастна жена. Не беше висока, само около метър и шейсет, ала така прекрасната й руса коса изглеждаше още по-дълга. Толкова дълга, че от потта и мазнината от ястието, което току-що бе разбъркала в кухнята, бе натежала двойно повече и залепваше за врата й. Младата жена нетърпеливо я отметна назад и тръсна глава.

— Ей, хубавице! — подвикна един от мъжете похотливо. — Ще ми дадеш ли една целувчица?

Момичето (Уличното коте, или просто Кат, както я наричаха всички в хана) не можа да прикрие отвращението си. Миг по-късно се съвзе и побърза да си залепи една възкрива усмивка. Не че пияният гостенин щеше да забележи каквото и да било — както обикновено, погледите на мъжете, обикновено спрели се малко по-надолу, трудно се откъсваха оттам.

Поредната тежка въздишка, както и мисълта за Гревис, й помогнаха да се стегне. Скъпият Гревис! Човекът, избавил я от ужаса на едно минало, което тя не помнеше; човекът, който бе приютил изгубеното момиченце в дома си и с топлата си усмивка и широкото си сърце беше излекувал душевните й рани, ако не напълно, то поне достатъчно, за да й върне желанието за живот. С крайчеца на окото си Кат забеляза Петибуа Чиличънк, веселата съпруга на Гревис. Когато за първи път срещна Петибуа, младото момиче я сметна за повече от простовата. Петибуа непрекъснато се смееше и разнасяше подносите с храна и питиета с игрива стъпка, която много често се превръщаше в истински танц. При всяко нейно спиране край масите, гостите я потупваха закачливо, а щом тръгнеха да си ходят, наред с плащането не пропускаха да я прегърнат най-свойски. Тя не само че нямаше нищо против, но и като че ли искрено се забавляваше, а ако имаше свободна ръка, когато някой дързък посетител я пощипнеше по закръглените бедра, тя преспокойно му отвръщаше със същото; нерядко се случваше да увлече първия изпречил се на пътя й гостенин в танц и да продължи обиколката си от маса на маса заедно с него. И всичко това тя правеше толкова непринудено и с такава искрена жизнерадост, че нито Гревис, нито неволният й партньор в „танца“ можеха да се подразнят.

На сериозната, дори мрачна Кат й отне доста време, докато прозре истината за Петибуа Чиличънк. Жената на ханджията съвсем не беше грубовата и недодялана, тя просто бе изпълнена с неутолима жажда за живот и с чистосърдечна симпатия към всички хора.

Кат я обичаше — така силно, както бе обичала и собствената си майка. Не че си спомняше майка си, просто беше убедена, че не би могла да обича някого повече, отколкото обичаше Петибуа. Понякога тази мисъл караше сърцето на момичето да се свива от тъга, по-остра дори от скръбта, която бе неин неразделен спътник, откакто се помнеше.

Младата жена взе поръчката на тримата мъже (както и очакваше — поредните три халби от най-евтиното пиво) и тъкмо се канеше да си тръгне, когато онзи, който й беше подвикнал преди малко, я плесна по дупето, предизвиквайки взрив от весел смях. Обзе я неистово желание да се обърне и да го просне на земята (а всеки, който я беше виждал ядосана, знаеше, че е напълно способна да го стори), ала в този миг улови погледа на Гревис. Макар да бе усмихнат като всички останали в кръчмата, ханджията безмълвно я молеше да остави дързостта на пияния ненаказана.

Не че Гревис не би я защитил. Той бе отворил за нея не само дома, но и сърцето си и със сигурност я обичаше поне толкова силно, колкото и родния си син, вечно намусения Грейди. Никой нямаше да причини зло на Кат, докато Гревис и Петибуа Чиличънк бяха живи, ала в „Пътя на задругата“ подобно фамилиарно потупване си бе съвсем в реда на нещата, особено като се вземеше предвид меко казано непринуденото държание на Петибуа.

Без да поглежда назад, младата жена се отправи към бара, за да донесе питиета на тримата мъже.

— Приеми го кат’ комплимент, миличка — прошепна й Петибуа, чието произношение ясно издаваше обикновения й произход.

— Сега ще трябва да си изпера роклята, преди отново да я облека — отвърна момичето, в чийто говор също се долавяха, макар и едва забележимо, нотки от произношението на осиновителите й, прихванати през четирите години, прекарани в Палмарис.

— Сериозна както винаги, а? — подкачи я Петибуа и я щипна по бузата. — Ама речеш ли ми, че не си забелязала чувствата, дет’ събуждаш у мъжете, хич няма и да ти повярвам!

Младата жена се изчерви и извърна поглед.

— О, не! — продължи ханджийката с добродушна насмешка. — Не и ти. Да беше някоя хубавица, разбирам, ама точно пък ти!

И като я погали по косата, добави:

— Запомни едно, момичето ми, усмихнеш ли се на света и той ще ти отвърне със същото!

Младата жена затвори очи, наслаждавайки се на милувката на Петибуа. Дали и майка й беше правила така, запита се тя неволно. Някак си знаеше, че косата й не е била толкова дълга тогава, преди години, когато светът беше просто едно голямо приключение, а демони имаше само в страшните истории, разказвани край огнището в дългите, зимни вечери или пък в игрите, които децата си измисляха.

Всичко продължи само миг-два, после Кат отвори очи и се завърна в настоящето, което за нея се заключваше в шумната странноприемница на Гревис Чиличънк. Усмихна се на Петибуа, която й смигна закачливо и като вдигна тежкия поднос, се впусна между масите, весела както винаги.

— Започне ли да ти досажда, ти само ми обади — рече Гревис, докато поставяше три препълнени халби пред момичето. — Няма да правиш нищо, дето не ти се ще да направиш, ясно?

Младата жена кимна и отново се усмихна. Знаеше, че Гревис говори напълно сериозно — не гостите, а тя имаше думата тук. Ала освен това знаеше как стоят нещата в „Задругата“ и последното, което искаше, бе да създава неприятности на Гревис и Петибуа, нейните спасители и осиновители.

Без повече обяснения, тя вдигна подноса с халбите и се запровира между многобройните посетители, без да разлее и капка. Мъжът, която я беше закачил преди малко, отново й смигна похотливо и се изхили гърлено, с одрезгавял от много пиене смях.

— Какво ще кажеш да ме сгрееш, когат’ огънят изтлее, а? — подхвърли той. — Тук нейде ми се намираше една златна пара за губене…

После отново избухна в груб смях, към който се присъединиха и двамата му приятели.

Младата жена се направи, че не го чува и продължи да подрежда халбите на масата.

— Две пари, тогаз! Ама доста ще трябва да се постараеш, за да си ги заслужиш! — заяви нахалникът и когато момичето продължи да не му обръща внимание, я сграбчи за ръката.

Реакцията на младата жена беше светкавична — другата й ръка се стрелна напред и изви палеца му толкова бързо, че мъжът, бездруго замаян от изпитата бира, така и не разбра как се озова на пода, докато жертвата му спокойно се отдалечаваше.

Наоколо екна смях.

Момичето се мъчеше да не обръща внимание на посипалите се след нея обиди, ала и сама разбираше, че Петибуа би се справила с деликатната ситуация по друг, много по-добър начин. Вместо да се кара с безочливия мъж, тя щеше да му заяви в лицето, че две жалки златни пари са си същинска обида за жена като нея, след което сигурно щеше да добави, че никога не би си легнала с някой, който очевидно никога не е чувал думата „баня“.

Петибуа щеше да се измъкне от неприятното положение с достойна за възхищение ловкост, правейки нахалника за смях, ала толкова умело, че той да се усети, чак когато тя отдавна си е отишла.

А сега неуспелият й „ухажор“ седеше на пода и сипеше ругатни и хули след нея. Момичето ясно долови думата „уличница“ сред пороя от оскърбления и клетви и никак не се изненада, когато видя Гревис и още неколцина от редовните гости на заведението, да се запътват към мястото на инцидента, с внезапно помрачнели лица.

Последва неискрено извинение, прието също толкова сдържано от младата жена, която побърза да се извърне, за да не гледа как Гревис най-безцеремонно изхвърля на улицата първо нахалника, а после и двамата му приятели.

Ала най-неприятното в цялата история бяха поне дузината младоци, които един през друг започнаха да й предлагат услугите си — щели да защитят честта й, така казваха всички, щели да го пребият като куче и дори, заричаха се някои от най-разпалените, да му видят сметката. Сред тях особено изпъкваше един безукорно облечен и доста представителен мъж, чиито интелигентни светлокафяви очи и изпълнено със спокойна самоувереност държание красноречиво говореха за благородна кръв. Той се постара да улови погледа на младата жена и с едва забележимо кимване и топла усмивка я помоли да му разреши да се застъпи за нея. Кат го изгледа заинтригувано — начинът, по който непознатият седеше и се движеше, не оставяше и грам съмнение, че дългият меч, окачен на кръста му, съвсем не е само за украса. Една нейна дума и младият благородник щеше да пребие тримата пияници почти до смърт.

Кат беше сигурна в това, както бе сигурна, че и мнозина други на драго сърце биха сторили същото. Това би трябвало да я зарадва, ала тя мразеше да бъде център на внимание и още повече мразеше покровителственото държание на всички тези кандидат-герои, които до един (с изключение на Гревис) искаха точно същото, заради което нахалникът се бе озовал на улицата. Държанието им може и да беше по-възпитано, а домогванията им — по-завоалирани, ала онова, което те се опитваха да получат срещу услугите си, с нищо не бе по-различно от онова, за което пияният гостенин й бе предложил злато.

От неприятната случка измина час и когато Гревис видя, че усмивката няма да се завърне на лицето на Кат, той се смили над нея и й разреши да си тръгва. Момичето се опита да откаже, опасявайки се, че по този начин цялата работа ще се стовари върху плещите на Петибуа, ала ханджийката се разсмя и почти насила я избута през вратата, която водеше в стаите, отделени за семейството. С последен благодарствен поглед към своята осиновителка, младата жена тъкмо излизаше от стаята, когато забеляза, че добре облеченият мъж не я изпуска от очи, вдигнал чаша в безмълвна наздравица в нейна чест.

Обзета от внезапно неудобство, тя побърза да затвори вратата зад себе си.

Оставила глъчката на задушната пивница зад себе си, Кат въздъхна с облекчение — най-после сама… или почти сама, както установи миг по-късно.

Грейди Чиличънк също беше тук и тя отново въздъхна, този път с неудоволствие — Грейди беше последният човек, когото би искала да види в този момент. Синът на Гревис беше красив, тридесетинагодишен мъж (почти два пъти по-възрастен от Кат) с проницателни кафяви очи. На външен вид досущ приличаше на баща си на младини, ала според Кат двамата надали можеха да бъдат по-различни по нрав. Още от първия й ден в дома на семейство Чиличънк, Грейди я караше да се чувства изключително неловко, макар и не по начина, по който го бе сторил пияницата в кръчмата, нито пък по загадъчния и малко притеснителен начин, по който я смущаваше красивият непознат. През четирите години, които Кат беше прекарала в Палмарис, Грейди нито веднъж не я бе погледнал похотливо. Към нея, своята доведена сестра, той винаги се отнасяше любезно… дори прекалено любезно. Всъщност, помисли си момичето, точната дума като че ли беше „сковано“, а причината несъмнено беше заплахата, която Кат представляваше за „законно полагащото му се наследство“.

Не че Грейди даваше и пукната пара за „Пътя на задругата“. Той рядко се вясваше в странноприемницата и със сигурност не си мръдваше и пръста, за да помогне на родителите си, но пък златото, което заведението им докарваше, му беше повече от добре дошло. Младата жена беше сигурна, че ако Гревис и Петибуа й оставеха дори само част от „Задругата“, Грейди никак няма да е доволен.

— Какво правиш тук? — показа се той от стаята си.

Съвършено правилният начин, по който изговаряше думите, рязко се отличаваше от простоватия акцент на родителите му. Несъмнено Грейди се смяташе за нещо повече от тях — в своите очи той не беше синът на един обикновен ханджия, а важен и достолепен мъж, който посещаваше само най-изисканите заведения в града и неведнъж беше влизал в замъка на херцога. Внезапно Кат осъзна, че доведеният й брат сигурно познава добре облечения благородник, нищо чудно дори лично да го бе поканил в пивницата на родителите си.

— Нямаш ли си работа? — резкият въпрос извади младата жена от мислите й.

Кат прехапа устни, силно подразнена от пренебрежителния му тон:

— Само тази нощ съм свършила повече, отколкото ти си направил през последните две години!

— Някои — рече Грейди с леден тон — са създадени, за да работят. Други — за да се наслаждават на живота.

Младата жена реши, че не си струва да подхваща безсмислени спорове, затова само поклати глава и като хвърли престилката си на близкия стол, се наметна с по-дебела дреха и излезе навън.

Хладен бриз повяваше откъм залива и се провираше между високите къщи с жален стон. В цял Хонс-де-Беер единствено Урсал, престолният град, разположен надолу по течението на реката, превъзхождаше Палмарис по големина, макар че никое от двете поселища не можеше да се мери с огромните, гъсто населени градове на южното кралство Бехрен. За отрасналата в Дивите земи Кат, където десетина души, събрани на едно място, правеха тълпа, да живее в Палмарис в началото си бе същинско изпитание. Дори сега, след почти четири години, когато познаваше всяка уличка в града, когато знаеше къде може и къде е по-разумно да не ходи и когато беше свикнала с тъмните очертания на Масур Делавал, с мириса на солена вода и влажния ветрец, който непрестанно повяваше откъм залива, дори сега, все още не можеше да възприеме Палмарис като свой дом. Въпреки любовта, с която я обграждаха Гревис и Петибуа, неясният образ на простичка колиба някъде далеч оттук, продължаваше да изниква в съзнанието й, колчем някой споменеше думата „дом“. Да, тя също обичаше Гревис и Петибуа, и дори Грейди, ала те не бяха и никога нямаше да й бъдат истински родители, нито пък Грейди можеше да замени верния до гроб приятел, който тя — в това Кат беше убедена — беше имала някога.

При мисълта за потъналото й в забрава минало, по лицето на младата жена се изписа болка. Всичко от предишния й живот сякаш бе заключено някъде дълбоко и сега в съзнанието й се мяркаха само откъслечни спомени — нечие лице на сантиметри от нейното, целувка, за която дори не бе сигурна, че е истинска… Ала най-лошото бяха имената, всички имена, като че ли завинаги отишли си от спомените й. Не помнеше името на близките си, на онзи най-верен от всички приятел, не помнеше дори своето собствено име!

— Уличната котка! — прошепна тя отвратено и докато гледаше как белите облачета на дъха й се разтварят в хладната нощ, прииска й се и това ново, чуждо име да си иде с тях.

Все пас, добре разбираше младата жена, то й беше дадено с обич и съчувствие и тя го бе приела и дори бе свикнала с него.

Потънала в мисли, тя сви зад странноприемницата, в една зле осветена, ала добре позната й уличка, където нямаше от какво да се бои, и се покатери по улука. Иначе полегат, точно там покривът беше сравнително равен и Кат идваше тук толкова често, колкото й позволяваха задълженията в „Задругата“. Тук, под звездите на нощното небе и над светлините на Палмарис в краката й, тя се връщаше назад към миналото си, опитваше се да си припомни коя е и откъде идва.

Виждаше се, смътно и откъслечно, как влиза в някакво село, ранена и изнурена, покрита със сажди и кръв; спомняше си топлия прием, който беше срещнала там, както и безбройните въпроси, на които не можеше да отговори. После дойде дългото пътешествие заедно с един търговски керван, тръгнал да разменя изкусно изработени предмети от южните градове срещу кожите и огромните дървета на Дивите земи, които корабостроителите в Палмарис използваха за мачти. Гревис Чиличънк също беше дошъл с търговците, за да си набави едно много специално вино, наричано богъл от онези, които го познаваха. Добродушният ханджия беше харесал бедното момиченце от мига, в който я видя (именно той й беше дал шеговитото име „Уличното коте“) и селяните на драго сърце се бяха простили както с нея, така и с мнозина от по-слабите си близки, тъй като се бояха да не би и техният дом да стане жертва на опустошително нападение като онова, сринало родното село на Кат.

Младата жена се облегна на изцапания със сажди комин и топлината му отне частица от мразовития дъх на нощта.

Защо не можеше да си спомни името на родното си село или на онова, в което Гревис я беше открил? На няколко пъти отваряше уста, за да попита Петибуа и Гревис, ала все пак си замълчаваше, сякаш нещо, скрито дълбоко у нея, се боеше да чуе отговора. От своя страна, осиновителите й също не я притискаха да си спомни; една нощ Кат ги беше чула как си обещават да й дадат всичкото време, от което има нужда, за да се съвземе.

— А може би никога няма да си спомни — беше казала тогава Петибуа. И мен ако питаш, тъй може и да е по-добре.

— Пък и нали вече си има ново име — добавил бе Гревис. — Макар че да бях знаел, че то ще си й остане, щях да й измисля някое по-подходящо!

При тези думи и двамата се бяха разсмели, не подигравателно, а с искрена радост, задето бяха успели да помогнат на някой, който наистина се нуждаеше от помощта им.

Кат ги обичаше с цялото си сърце, ала напоследък все по-често си мислеше, че е дошло време да разбере коя е и откъде идва. Вдигна очи и се загледа в облаците, които бавно се носеха по небето и ту скриваха звездите, ту отново ги оставяха да засияят с удвоен блясък през някоя пролука. Колко различни можеха да ти се сторят дори познатите неща, погледнеш ли ги от различен ъгъл, помисли си Кат, докато съзерцаваше нощното небе, потапяше се в него и се оставяше да бъде отведена назад, в един завинаги изгубен живот. Та нали винаги бе виждала небето над себе си, както сега, в Палмарис, така и в миналото, което бе забравила. Може би познатата гледка щеше да й върне поне частица от спомените!

В съзнанието си Кат се видя как се изкачва по невисок, обрасъл с дървета склон, как се обръща назад, към сгушеното на дъното на долчинката село и как после вдига поглед към небето над него и към нежните багри на Ореола.

— Ореола! — прошепна тя, внезапно осъзнала, че откакто живее в Палмарис, нито веднъж не е виждала Ореола.

После неволно се намръщи — а дали подобно съзвездие наистина съществуваше, или онова, което тя смяташе за спомен, беше самозаблуда, шега на собствената й памет?

Ако обаче то съществуваше, а споменът беше истински, значи тя току-що бе открила частица от мозайката, в която се бе превърнал забравеният й живот.

За миг се поколеба дали да не слезе в „Задругата“ и да разпита за Ореола, ала силно, металическо дрънчене я сепна и я извади от унеса й.

Някой се катереше по улука.

Младата жена не се разтревожи особено… поне докато не видя едно познато, мръсно лице да изниква под нея.

— Е, скъпа — завалено избъбри изгоненият пияница, — все пак реши да дойдеш при мен, а?

— Махай се! — сряза го Кат, ала мъжът се прехвърли на покрива и се опита да се изправи на крака.

— Таз’ нощ добре ще се позабавлявам! — продължаваше да ломоти той.

Едва когато чу, че улукът продължава да дрънчи, Кат разбра, че наистина е загазила — бяха я проследили (и тримата!), а това можеше да означава само едно.

Бързо като животното, на което бе кръстена, тя се хвърли напред и като стовари коляно в гърдите на пияницата, го просна на покрива. После отблъсна протегнатите му ръце и му нанесе два светкавични удара в лицето.

Когато вторият нападател се показа над ръба на покрива, тя вече го очакваше и ритникът й го уцели точно между очите. Главата му отхвръкна назад, той се опита да каже нещо, ала следващият ритник го улучи в челюстта.

Със задавен стон, той полетя надолу, повличайки и другаря си, който се катереше след него. Два ритника и двама противника по-малко, ала дори те й бяха отнели прекалено много време… напълно достатъчно, за да успее първият от нападателите й да се съвземе и докато тя се обръщаше, за да се разправи с него, ръцете му се обвиха около тялото й.

Горещ дъх, натежал от миризмата на евтина бира, опари врата й и изпълни ноздрите й.

— Хайде, хайде, хубавице — прошепна мъжът в ухото й. — Ако не се дърпаш, и на двамцата ще ни хареса много повече.

И той я целуна по ухото, или поне се опита, защото тя рязко се изви и го удари с глава.

Единственият спомен, за който младата жена бе абсолютно сигурна, че не е плод на обърканото й съзнание, не беше име или място, а чувство — чувство на огромна, всепоглъщаща ярост. Там, на покрива на странноприемницата, тя отприщи този спомен, даде воля на задушаващия гняв и превърна хилядите неизплакани сълзи и преглътнати писъци в свирепа безпощадност, каквато пияният мъж не бе и сънувал.

Замахна назад и някак си успя да провре ръка между своето и неговото тяло, после зарита и се заизвива като змия.

— Може пък тъй да е по-забавно — викна пияницата в ухото й, ала тя вече бе успяла да разхлаби хватката му дотолкова, че да наведе глава и да забие зъби в един от пръстите му.

— Ах, ти, мръсна уличнице! — изрева мъжът и вдигна другата си ръка, за да я удари.

Ала Кат само това чакаше и щом той я пусна, светкавично се приведе, така че юмрукът му я уцели между раменете, удар, който тя прие, почти без да го усети. След това рязко се обърна и се нахвърли към него, дерейки яростно. Противникът й успя да хване ръцете й, ала не можа да я спре и тя му нанесе втори удар с глава, после се отскубна от хватката му и го улови за косата. Юмрукът му се стовари в слепоочието й, но това само я разяри и като изрева свирепо, тя още по-здраво го стисна за косата и скочи нагоре, свила единия си крак. Коляното й потъна в лицето му сред пукот на строшена кост и той се свлече на земята.

Само че Кат още не беше приключила с него. Без да спира да крещи, тя се нахвърли отгоре му и го изрита в гърлото.

— Спри! — изхъхри той. — От мен да мине, тоз’ път ще те оставя да си идеш.

Ала Кат не мислеше така… и със сигурност нямаше намерение да допусне да му се размине току-така. Отново и отново тя удряше, риташе, хапеше, дереше. Най-сетне, пребит и окървавен, мъжът успя някак да й се изплъзне и се хвърли през глава към ръба на покрива, без дори да си дава труда да се спусне по улука.

Младата жена го последва и погледна след него. Някъде долу проблесна светлинка и тя отново се приготви за бой — предполагаше (а и се надяваше), че някой от спътниците на нападателя й се е съвзел и сега се катери към нея.

После обаче зяпна от изненада — пияницата лежеше на улицата с пукната глава и още поне дузина рани, и стенеше приглушено. Онзи, когото бе изритала от улука, седеше на земята, опрял гръб в отсрещната постройка, и стискаше единия си крак с ръце. При падането глезенът му се бе счупил и сега Кат съвсем ясно виждаше костта да се подава изпод кожата.

Третият мъж беше прав, с високо вдигнати ръце и опрян в гърба меч.

— Стори ми се, че чух вик — спокойно обясни красивият непознат от странноприемницата, онзи с дълбоките кафяви очи и искрящо — бялата усмивка. — Тръгнах си малко след вас — добави той и й се поклони. — Там вече не бе останало нищо, което си струва да се види.

Кат усети как кръвта нахлува в лицето й.

— Ама какъв герой съм само, нали? — засмя се той и вдигна меча си в поздрав към нея. — Мисля, че тази вечер им спасих живота.

Младата жена не знаеше какво да каже и като се обърна, запъти се към усамотението на комина и своето местенце до него.

След няколко неловки минути го чу да я вика, но преди да успее да му отговори, откъм уличката се разнесе шум и Гревис, заедно с още неколцина гости, се втурна да провери какво става.

Кат обаче, притеснена и засрамена, нямаше желание да вижда никого. Единственото, което искаше, бе да остане сама, но това беше невъзможно, а пък слезеше ли от другата страна, рискуваше да изправи на нокти половин Палмарис и да ги изпрати да я търсят из града. Затова тя си пое дълбоко дъх и се спусна по улука, после, без да поглежда никого, се хвърли в прегръдките на Петибуа и отчаяно й прошепна да я отведе в стаята й.

Глава 12

„Бягащия с вятъра“

Часовете сякаш нямаха край; ставаха още преди да беше съмнало и си лягаха едва след полунощ. С течение на времето братя Авелин, Куинтал, Пелимар и Тагрейн свикнаха не само да издържат, но и да се чувстват отлично с по четири часа сън на денонощие. Овладяха древни техники на медитация, с чиято помощ само след двадесетминутна почивка бяха готови да прекарат още няколко часа в изтощителни тренировки. През деня се обучаваха заедно с останалите послушници — усвояваха религиозните си задължения и многобройните обреди, изпълняваха ежедневната си работа в манастира и укрепваха силите и бойните си умения. След вечерня продължаваха с уроците за свещените камъни и техните магически свойства, готвеха се за момента на събирането им и за церемонията, която трябваше да проведат след падането им на Корона. Освен това овладяваха изкуството на мореплаването и прекарваха дълги часове на борда на една малка лодка, борейки се с ледените вълни на бурния залив Вси светии.

Като моряк и като боец Авелин изобщо не можеше да се мери с тримата си другари, а и часовете, в които изучаваха различните религиозни церемонии, започваха да му се струват все по-тягостни. Колкото по-често повтаряше един обред, колкото повече губеха от загадъчността си ритуалите, толкова по-малко свети изглеждаха в очите му. Дали наистина Петнадесетте свещени заръки бяха боговдъхновени или бяха най-обикновени закони, на които се крепеше обществото? Подобни съмнения неминуемо биха прекършили Авелин, ако не бяха часовете след залез-слънце. В свещените камъни той виждаше осезаемо въплъщение на идеалите, които го бяха довели в манастира. Мистерията на магическите камъни не можеше да бъде обяснена с желанието на хората за власт и ред. За Авелин камъните бяха дар от Бога, магия, изпратена им от небесата, обещание за вечен живот и блаженство.

Именно това го крепеше през дългите часове на деня и най-вече по време на тренировките, в които Куинтал почти винаги надделяваше. В началото на третата година от обучението им съперничеството между четиримата младежи силно се изостри. Авелин и Тагрейн бяха официално провъзгласени за Подготвители, двамата монаси, които щяха да слязат на остров Пиманиникуит, за да съберат камъните и да ги приготвят за обратното пътуване. Куинтал и Пелимар щяха да останат на борда на кораба, нает да ги отведе до острова, и нямаше да слизат, освен ако с двамата им другари се случеше нещо. През лето Господне осемстотин двадесет и първо, годината на поредните Каменни валежи, пътуването по море съвсем не беше безопасно и подобно подсигуряване бе повече от необходимо.

Стигнеше ли се до бойни изкуства, никой от тримата послушници не можеше да се мери с Куинтал. Надарен със забележителна физическа сила, той имаше ниско, набито тяло, което и най-здравият мъж като че ли не можеше да помръдне от земята, какво ли пък оставаше за високия, слабоват Авелин. Неведнъж по време на всекидневните им тренировки, младият Десбрис беше убеден, че Куинтал се опитва да го убие. Каква по-добра възможност за него да се добере до заветното място на Подготвител?

За човек като Авелин подобна безскрупулност беше непонятна и отблъскваща и само още повече затвърждаваше убедеността му, че именно той, а не свирепият, як мъж, заслужава да стъпи на Пиманиникуит. Освен това Авелин знаеше, че ако нещата се бяха развили по друг начин, ако не той, а Куинтал беше избран да слезе на острова, той би го подкрепил с цялата си душа и би се радвал, че все пак е получил възможност да пътува с кораба, твърдо уверен, че никой по-добре от наставниците им не може да прецени кой е най-подходящ за тази задача. Пък и независимо от случващото се през деня, вечер (и особено в нощите, когато им разрешаваха да докосват камъните) брат Авелин извън всякакво съмнение доказваше, че именно той е правилният избор. След по-малко от четири години обучение, той напълно беше овладял магията на камъните и даже наставниците му не можеха да я контролират по-добре и с по-голяма лекота от него. Дори скептично настроеният Сихертън, каквито и резерви да имаше по отношение на Авелин като човек, не можеше да отрече, че никой не заслужава повече от него да стъпи на Пиманиникуит. При все това Сихертън продължи да подкрепя Куинтал с всички възможни сили и упорито настояваше той, а не Тагрейн, да бъде вторият Подготвител. Сихертън се оказа незаменим и като посредник между двамата послушници и именно неговата намеса принуди Куинтал да промени ако не чувствата, то поне държанието си спрямо Авелин.

През първите три месеца на осемстотин двайсет и първа година в манастира Сейнт Мер’Абел цареше оживление и нетърпеливо очакване. Почти всеки ден, когато времето позволяваше на послушниците да излизат на двора, те час по час поглеждаха към залива Вси светии и колчем видеха някой айсберг да се носи по мрачните води, недоволно поклащаха глави и после бързаха да добавят:

— Още малко. Още съвсем малко.

С наближаването на Бафуей, третия месец от годината, чийто край отбелязваше пролетното равноденствие, шепотът, който изпълваше двора, се превърна в своеобразна надпревара кой пръв ще зърне платната на наетия за пътуването кораб.

Дните обаче си течаха, пролетното равноденствие дойде и отмина, без нищо да се случи. Всеки път щом времето се пооправеше и всички се обнадеждаваха, откъм Алпинадор нахлуваше нов студен фронт и покриваше залива Вси светии с огромни, тъмни айсберги.

С напредването на Туманей, четвъртия месец от годината, тихото шушукане постепенно прерасна в явни разисквания, в които взимаха участие и по-възрастните братя и дори някои от наставниците. По-опитните признаваха, че е настанало свято време и че към Сейнт Мер’Абел наистина идва кораб. Единствената тайна си оставаше целта на този кораб, тъй като само наставниците и четиримата избрани знаеха магическото име Пиманиникуит.

Брат Авелин нито за миг не преставаше да мисли за дългото пътуване, което му предстоеше и за онова, което го очакваше в края му. Не се тревожеше за опасностите, които го заплашваха, а те съвсем не бяха малко — на няколко пъти монасите, отправили се към Пиманиникуит, така и не се бяха върнали, станали жертва било на свирепа буря, било на злите паури, било на гигантските морски змии в Мирианския океан. А дори и успешните пътешествия нерядко взимаха своята дан и вместо четирима, се завръщаха едва трима или двама монаси — животът на борда на кораб беше тежък, а болестите, които дебнеха — много и опасни. Авелин обаче мислеше единствено за целта на предстоящото пътуване, за заветния Пиманиникуит. След всичко, прочетено за острова, си беше създал образа на тучни морави и пищни цветя, виждаше се насред една уханна градина, във въздуха се носеше божествена музика, от небето се сипеха разноцветни камъни, а той тичаше босоног, усещаше ги под краката си и между пръстите на ръцете си, къпеше се в славата на своя Бог.

Разбира се, Авелин добре разбираше колко абсурдни бяха тези фантазии — щом валежите започнеха, той и другарят му отдавна щяха да са се скрили под земята, където изпепеляващите метеори не можеха да ги достигнат. Щяха да се покажат доста след като всичко свършеше (чак когато камъните изстинеха достатъчно, за да могат да бъдат докосвани), а и тогава щеше да ги чака толкова много работа, че нямаше да имат време за нищо друго, най-малко пък за размишление и съзерцание.

Ала въпреки суровата действителност, въпреки съвсем реалната опасност да загине по пътя, никой не се взираше към морето с надеждата да зърне квадратните платна на кораба да се подават на хоризонта, с по-голямо нетърпение от Авелин. За младия послушник това беше върховният момент в живота му, най-великата радост, която един монах от Ордена на Сейнт Мер’Абел можеше да познае, единствено в смъртта човек можеше да се доближи повече до Бог.

Туманей едва беше преполовил, когато двумачтовата каравела най-сетне се появи и с лекота си проправи път през развълнуваните води на морето, за да хвърли котва в закътания пристан досами манастира. Както му бяха заръчали неговите наставници, Авелин прекара цялата сутрин в безмълвни молитви и когато най-после го повикаха в покоите на абат Маркварт, така трепереше от вълнение, че отец Йойона трябваше да го подкрепя, за да не падне. Когато влязоха в просторната приемна на абата, той вече ги очакваше, заедно с останалите трима послушници, както и с двама мъже, които Авелин не беше виждал досега. Единият беше висок и строен, а другият — нисък, много по-възрастен и толкова кльощав, че младежът сериозно се почуди дали непознатият изобщо беше слагал нещо в уста през последния месец. Високият мъж, бързо се досети Авелин, трябва да бе капитанът на наетия кораб. Гордо изправен, с ръка върху позлатената рапира, която висеше на кръста му, той излъчваше превъзходство и будещо респект достойнство. Дълбок белег се спускаше от ухото чак до брадичката му, но вместо да го загрозява, му придаваше още по-доблестен вид. За разлика от дребния си спътник, той беше гладко обръснат, с изключение на засуканите, грижливо оформени мустаци, които тъмнееха над горната му устна. Кафявите му очи бяха толкова тъмни, че сякаш се сливаха със зениците, черната му коса беше дълга и къдрава, а под мишница държеше голяма шапка, с обърната нагоре периферия и перо, втъкнато от едната страна. Дрехите му, макар да си личеше, че доста са видели, бяха богати, особено златният брокат и инкрустираният със скъпоценни камъни портупей, който още от вратата привлече вниманието на Авелин — нямаше съмнение, че поне един от камъните (малък рубин) беше надарен с магически свойства.

Авелин отмести поглед, мъчейки се да скрие объркването си — как така един най-обикновен мирянин притежаваше магически камък и дори си позволяваше да го носи пред самия абат Маркварт! Та присъствието на подобен предмет нямаше как да остане скрито от абата и останалите наставници!

Когато поразмисли обаче, младежът се успокои — монасите несъмнено бяха разпознали магическия камък, но по нищо не личеше това да ги е разтревожило особено. Кой знае, може би рубинът беше цената, която непознатият беше поискал за кораба си, или пък го бе получил само временно — полезна придобивка, която щеше да им е от помощ по време на предстоящото пътуване. Да, така трябва да бе станало, каза си Авелин, и прогони тревогите за камъка от мислите си.

По-възрастният мъж привлече вниманието му единствено заради неспокойното си държание — изпъкналите му очи непрестанно шареха насам-натам, а главата му подскачаше някак странно на прекомерно тънката шия. Дрехите му изглеждаха по-стари и от него и бяха прокъсани на много места, той самият беше мръсен и посивял, с къса, зле подстригана коса и рошава брада. „Морски вълк“, това, помисли си Авелин, като че ли бе най-подходящото определение за възрастния мъж.

— Брат Куинтал, брат Пелимар, брат Тагрейн и брат Авелин — представи ги абат Маркварт, като при всяко име посочваше съответния младеж, който от своя страна се покланяше на двамината странници. — Пред вас стои капитан Аджонас, капитан на „Бягащия с вятъра“, а това е Бънкъс Смийли, дясната му ръка.

Гордият капитан дори не помръдна, ала Бънкъс се поклони на всеки от четиримата младежи, при това толкова усърдно, че само солидното писалище, до което беше застанал, му попречи да се прекатури през глава.

— Капитан Аджонас познава пътя до мястото, където отивате — продължи абат Маркварт, — а в Мирианския океан не би могъл да се намери по-добър кораб от неговия.

— Най-добре ще е да вдигнем котва час след зазоряване — обади се Аджонас, с ясен, силен глас, който според Авелин прекрасно подхождаше на внушителната му личност. — Тогава приливът ще е най-благоприятен, изпуснем ли момента — губим цял ден.

Стоманеният поглед на капитана обходи лицата на четиримата младежи, давайки им да разберат, ясно и недвусмислено, че на кораба думата му се слуша безпрекословно.

— А това никак не е разумно. Ще се борим с времето, поне докато не оставим залива Вси светии далеч зад себе си. Всеки ден, прекаран толкова на север, може да бъде пагубен.

Четиримата младежи се спогледаха. Авелин напълно споделяше желанието на Аджонас да поемат на път още на следващото утро, а макар да беше хладновато, увереното и дори заповедническо държание на капитана му се нравеше. Тримата му другари обаче очевидно не мислеха като него, а Куинтал дори не се опита да скрие недоволната си гримаса, силно подразнен, че един най-обикновен моряк (пък бил той и капитан на кораб), си позволява да му говори по този начин.

Абат Маркварт също усети внезапно появилото се напрежение и като се прокашля шумно, се обърна към четиримата младежи:

— Свободни сте. Хапнете нещо и след това вървете в килиите си. Освобождавам ви от задълженията ви, както и от всички служби днес. Помирете се с Бог, помолете се и се пригответе за задачата, която ви предстои.

Четиримата излязоха от стаята и едва затворили вратата след себе си, Куинтал възнегодува:

— Капитана го очаква доста неприятна изненада, ако си мисли, че ще може да се разпорежда така!

Тагрейн и Пелимар закимаха в знак на съгласие, ала Авелин поклати глава:

— Е, корабът все пак е негов.

— Но ние сме му го платили — сопна се Куинтал. — Аджонас може и да командва екипажа си (и именно затова сме ги наели), ала не и нас. Това да ти е ясно още отсега. Качим ли се на борда, ти и Тагрейн ще отговаряте само пред Пелимар, а Пелимар — само пред мен.

Авелин нямаше какво да отвърне — йерархията, която щяха да съблюдават по време на пътуването, наистина бе точно такава. Двамата Подготвители, Тагрейн и Авелин, може и да бяха от жизненоважно значение за мисията, но докато пътуваха към и обратно от острова, Куинтал и Пелимар щяха да бъдат над тях. Авелин нямаше нищо против това решение — ако в открито море нещата загрубееха, никой нямаше да е по-подходящ да се справи с какъвто и да било проблем от Куинтал, без съмнение най-силният от четиримата.

Без да каже нищо повече, Авелин остави тримата си другари и се насочи към килията си, както беше заръчал абат Маркварт. Докато се отдалечаваше ги чуваше как мърморят и беше почти сигурен, че Куинтал и другите двама, са продължили да недоволстват, дълго след като той беше коленичил на пода в стаята си и бе потънал в молитва.

Сутрешната служба беше най-грандиозната церемония, на която Авелин беше присъствал през четирите години и половина, прекарани в Ордена. Повече от осемстотин монаси — всички членове на светото братство, включително и осемдесетина духовници, които не живееха в манастира, а служеха като мисионери из поселищата покрай залива Вси светии — се бяха събрали край пристана и пееха псалми. Празничният камбанен звън бе привлякъл любопитни зрители от близкото село, Сейнт Мер’Абел, и те също идваха да видят какво става. Службата започна още преди зазоряване, набра сили, когато първите лъчи на слънцето обагриха вълните и продължи да става все по-внушителна: всяка молитва — по-пламенна от предхождащата я, всяко песнопение — по-гръмко от предишното.

Четиримата моряци от малката лодка на „Бягащия с вятъра“, която се поклащаше във водата досами дървения кей, наблюдаваха службата с насмешливи усмивки на лице и по всичко личеше, че изобщо не са впечатлени. Когато започна да се развиделява, Авелин зърна и останалите мъже от тридесетчленния екипаж на кораба, закотвен на около петстотин метра от пристана.

За тях, осъзна Авелин, тази най-важна и неизразимо свещена мисия не означаваше нищо; тях ги интересуваше единствено обещаното злато (и останалите дрънкулки, които абат Маркварт бе включил в сделката). Мислите на младежа се насочиха към портупея на капитан Аджонас и този път споменът за свещения камък, вграден там, го обезпокои много повече от първия път. Ако Аджонас се отнасяше към религията със същото пренебрежение, с което и моряците му, той в никакъв случай не заслужаваше подобно богатство, нито като подарък, нито дори като заем!

И това, започваше да се досеща Авелин, беше само началото. Да, дългото пътуване (очакваше се да се върнат най-рано след осем месеца) щеше да се окаже сериозно изпитание… и то далеч не само физически.

Около час след изгрев-слънце дрезгавият глас на Бънкъс Смийли прекъсна церемонията:

— Време е да тръгваме!

Абат Маркварт, който беше най-близо до лодката, го изгледа, после се обърна към внезапно смълчалото се множество. По негов знак, Сихертън заведе четиримата избраници до ръба на пристана и с една последна благословия („Нека Бог ви пази“) те прекрачиха в поклащащата се лодка. Докато се качваше, Авелин едва не падна във водата и здравата си удари крака в кея. Въпреки вълнението, не пропусна да забележи погледите, които си размениха Сихертън и Куинтал. Куинтал изглеждаше искрено отвратен, ала изражението по лицето на Сихертън беше каменно — каквито и да бяха личните му чувства, мълчаливо напомняше той на раздразнения си ученик, единственото, което имаше значение, бяха задълженията му.

Авелин, който видя всичко, изведнъж осъзна, че Куинтал може и да го мразеше, да му завиждаше с най-люта завист, ала въпреки това щеше да го защитава — с цената на всичко! — по време на пътуването до Пиманиникуит и обратно.

Или поне през първата половина на пътуването.

Под звуците на тържествените песнопения, подети наново от събралото се множество, малката лодка се отправи към кораба и не след дълго Куинтал, следван от тримата си другари, стъпи на палубата на „Бягащия с вятъра“, където Аджонас ги очакваше с обичайното си сурово изражение.

— С Ваше позволение, капитане — поздрави Куинтал така, както му беше заръчано, и Аджонас кимна отсечено.

Авелин дълго се задържа край оградата на бакборда, с поглед, вперен в бързо смаляващия се манастир, а възторжената песен на монасите постепенно заглъхваше в далечината. Много скоро скалистият бряг се превърна в сиво петно на хоризонта, а каравелата, чиято мачта се бе извисявала така внушително в закътаното пристанище, сега изглеждаше малка и някак самотна насред необятното море.

Глава 13

По лъкатушещи пътеки

Снегът изхрущя под краката му и той се закова на място. Пое си дълбоко дъх, докато не усети как напрежението се отцежда от тялото му, отстъпвайки място на овладяно спокойствие, съвършена хармония между мисъл и действие. Хълбокът на кошутата все така се подаваше иззад следващото възвишение — очевидно животното не беше доловило лекия шум.

А той бе прозвучал толкова ясно в ушите на Елбраян!

Младият мъж се замисли за напредъка, който беше постигнал. Допреди една есен (четвъртата, която прекарваше в Андур’Блау Иннинес) не би успял да се доближи на повече от петнадесетина метра от боязливото животно; предишната есен дори не би забелязал дребна грешка като тази, която бе допуснал току-що. Да, елфите здравата се бяха потрудили върху него. Всекидневното събиране на млечни камъни все така поглъщаше сутрините му, макар отдавна да бе забравил времето, когато обядваше изстинала храна и пиеше студен чай — сега свършваше работата с лекота, избягвайки дори най-лукавите капани, заложени на пътя му. Само че вече не разполагаше с остатъка от деня си — следобедите и вечерите бяха запълнени с дълги уроци. Беше се научил да разпознава многобройните растения в долината, знаеше и свойствата (често лечебни) на всяко от тях. Беше овладял умението да се движи почти безшумно… макар че все още се смяташе за тромав и шумен, в сравнение с ловките елфи. Беше се научил да разбира начина, по който животните виждаха света, и така знаеше как точно да застане, за да се слее с онова, което го заобикаляше. Беше напреднал дотолкова, че можеше да погледне през очите на различните животни, да почувства страховете и надеждите им, сякаш бяха негови. Беше в състояние да накара всяка катеричка или заек да го приемат като приятел и дори да се хранят от ръката му; а кошутата, този най-боязлив горски обитател…

… ето че от нея сега го деляха едва няколко стъпки — беше се приближил незабелязан, въпреки че наоколо нямаше дървета, които да го скрият.

Мисълта му се насочи обратно към задачата, с която се беше заел, към шестте последни — и най-трудни — крачки, които му оставаха. Слабият ветрец, установи той, духаше срещу него. Зимата още не си бе отишла от тази част на долината, ала бързо губеше силата си и кошутата очевидно успяваше да си намери достатъчно паша, въпреки поизтънялата снежна покривка. Всъщност може би именно щастливата й находка я бе направила по-малко бдителна от обикновено.

Елбраян не успя да потисне доволната си усмивка. В гърдите му се надигна нетърпение, приятната надежда, че този път най-сетне ще съумее да докосне животното. Направи крачка напред, после още една.

Твърде бързо. Твърде бързо, за да успее да намери правилния център на тежестта.

Кошутата повдигна глава и се огледа, а ушите й помръдваха неспокойно. Усмивката на младия мъж се стопи и той се хвърли напред, в отчаян опит да докосне животното, макар да знаеше, че не това очакваха от него Джуравиел и Тунтун.

Нима така дългоочакваната победа щеше да се обезсмисли?

Тревогите му обаче се оказаха напразни — така и не успя да вземе тези последни няколко метра достатъчно бързо и безпомощно видя как кошутата изчезва между близките дървета с един-единствен грациозен скок, още преди той да си бе възвърнал равновесието.

Ядосан на самия себе си, Елбраян приседна на мократа земя. Миг по-късно Джуравиел се присъедини към него.

— Изгубих контрол — мрачно рече младежът. — В последния, най-важен момент, нетърпението надделя.

— Гледаш на случилото се по съвсем погрешен начин — отвърна Джуравиел. — Тъкмо напротив — запази самообладание през цялото време и именно затова се прокрадна толкова успешно.

— Само че така и не я докоснах! — възрази Елбраян.

— Но успя да стигнеш до нея — извика елфът. — Та ти едва сега започваш, млади ми приятелю. Не мисли за онова, което не можа да направиш, а за огромния успех, който постигна днес. За първи път се доближаваш толкова много до целта си… за първи, ала не и за последен и бъди уверен, че следващия път няма да допуснеш същата грешка.

Елбраян дълго се взира в лицето на Джуравиел, благодарен за окуражителните думи. Погледнато от този ъгъл, днешното му представяне наистина беше повод за ликуване. Е, да, не бе успял да докосне кошутата, но пък напредъкът му беше очевиден, дори и за взискателните му наставници.

Точно когато усмивката започна да се завръща на устните му, измежду шубраците, точно там, накъдето беше избягало подплашеното животно, се показа Тунтун и като се изправи пред младия мъж, му протегна крехката си ръка.

Пръстите й, съвсем ясно усети той, миришеха на кошута.

— Кръвта на Мейдър, как ли пък не! — сигурно за хиляден път изсумтя девойката.

Елбраян, комуто този израз беше дошъл до гуша, хвърли поглед към Джуравиел и видя, че елфът с мъка успява да потисне усмивката си.

Младият мъж въздъхна дълбоко, мъчейки се да мисли за онова, което беше спечелил. Нима някой от Дъндалис, нима дори неговият баща би могъл да се приближи толкова близо до една кошута? Само че той не се намираше в Дъндалис и единствените, по които можеше да мери постиженията си, бяха елфите, а с тях той не можеше да се сравнява (освен когато ставаше въпрос за физическа сила) — чувстваше се като най-неумелия новак. Трудно му беше да оцени онова, което бе научил, не и когато го сравнеше с онова, което му оставаше да усвои.

Джуравиел му протегна ръка и той я прие, макар че в действителност дребничкият елф надали беше в състояние да помогне кой знае колко на едрия мъж, в който се бе превърнал Елбраян. Нищо детско не беше останало у него след повече от четири години, прекарани в Андур’Блау Иннинес и със своите сто и деветдесет сантиметра и близо сто килограма стоманени мускули, той беше поне три пъти по-едър от повечето елфи. Не че Джуравиел и останалите бяха слаби — Елбраян често се чудеше как в едно толкова дребно тяло може да се крие толкова много сила, въпрос, който започваше да го гризе още повече, когато поредният му противник в непрестанните тренировки, успееше да му нанесе някой особено неприятен удар с тъпия си меч.

Наслаждавайки се на прекрасния ден, Елбраян и Джуравиел (макар Тунтун също да бе наблизо, тя предпочиташе, за свое удобство и за радост на самия Елбраян, да се държи настрани, скрита между дърветата) се отправиха към южния край на вълшебната долина, там, където дори зимата беше безсилна. Говореше предимно Джуравиел — ту посочваше някое растение и обясняваше свойствата му, ту споменаваше различни начини за превързване на рани, ту отново се връщаше към опита на Елбраян да се приближи до кошутата и му показваше къде се бе справил добре и къде бе сбъркал. Толкова забавни и увлекателни бяха тези разговори, че макар младежът да не го осъзнаваше, именно така, докато си бъбреше с Джуравиел, научаваше най-много и най-полезни неща.

Вървяха дълго, следвайки криволичещи пътеки, които често се разклоняваха и сякаш обикаляха в кръг, свършвайки така внезапно, както и започваха. Елбраян все още не можеше да се оправя сам по тези места, макар че постепенно започваше да ги опознава. Джуравиел го оставяше да води през по-голямата част от времето, като го поправяше, щом видеше, че бърка (въпреки че напоследък това се случваше все по-рядко) и не след дълго двамата стигнаха Каер’алфар, наричан още Елфодом. Тучна трева застилаше закътаната долчинка, а в клоните на вековните й дървета се гушеха къщите на елфите. Безброй цветя изпъстряха зелените морави, вълшебни песни се носеха във въздуха, а синият покров на небето можеше да се види от много места, където дърветата не бяха чак толкова гъсти. Каер’алфар беше същинското сърце на сивата пелена, която тегнеше над Андур’Блау Иннинес през деня, но при все това тук рядко се спускаше мъгла — малко островче насред сивото море, незабележимо отникъде, освен от самата долчинка, така че обитателите й можеха да се наслаждават както на звездите, така и на слънцето.

Десетки от изящните създания се намираха в Каер’алфар този ден — едни тренираха, други танцуваха, трети си почиваха, облегнати на някое дърво, или пък излегнати в меката трева и отпиваха от своя еликсир. От време на време възникваше спор за качеството на виното и дали изобщо трябва да изнасят от него — дошло бе време пролетният керван да напусне долината и да се отправи към граничните поселища, с които елфите тайничко си имаха вземане-даване.

Тази идилична сцена за пореден път накара Елбраян да се почувства странно не на място и в същото време така, сякаш наистина принадлежи някъде. През последната година бе започнал да идва в Каер’алфар все по-често и сега елфите почти не му обръщаха внимание, когато минеше покрай тях. Вече не беше изгнаник без свое място под слънцето, нерядко дори се присъединяваше към танците и песните им и въпреки това си оставаше различен. Всъщност животът сред елфите му напомняше за детството, когато родителите му канеха гости у дома и му разрешаваха да остане до късно, понякога дори му даваха да поиграе заедно с тях на зарове, преди да си легне. Колко голям се чувстваше Елбраян тогава! Ала в действителност, колкото и мило да се държаха възрастните с него, той не беше част нито от малката им групичка, нито от играта им. Да, те го допускаха в забавленията си и му се усмихваха мило, но в усмивките им, осъзна Елбраян едва сега, винаги имаше и малко, макар и добродушно, снизхождение.

Така беше и с елфите. Той никога нямаше да бъде един от тях.

Двамата с Джуравиел продължиха разговора си, докато Тунтун не се показа и не мина покрай тях, хвърляйки пренебрежителен поглед на младежа и докосвайки бузата си. На Елбраян не му беше никак трудно да се досети какво иска да му каже Тунтун. Джуравиел също я беше разбрал и сега кимна на ученика си да се оттегли. Ако имаше нещо, на което елфите държаха до дребнавост, то беше външният вид и чистотата. От Елбраян се очакваше да се къпе всеки ден, да пази дрехите си чисти и — тъй като брадата му все още беше доста рехава и по момчешки неравна — да се бръсне редовно, нещо, което той често пропускаше (поне докато Тунтун не му го напомнеше най-безцеремонно), макар че с тънките елфически остриета, бръсненето не бе нито трудно, нито болезнено.

Неохотно, той се насочи към жилището си — невисока, просторна къща, построена върху най-ниските клони на един особено здрав бряст. Щом влезе вътре, взе леген, кърпа и един бръснач и тъкмо се канеше да свърши неприятната задача, когато се сети, че така и не бе попитал Джуравиел кога пак ще се опита да се промъкне до някоя кошута, въпрос, чийто отговор нетърпеливият млад мъж искаше да научи веднага.

Бръсненето можеше да почака и като се спусна на земята, той се огледа за Джуравиел. Откри го в отсрещния край на поляната, потънал в разговор с друг елф, когото Елбраян не можеше да види добре. По устните на младежа заигра лукава усмивка и той приклекна. Да се доближи незабелязано до някой от бдителните елфи бе по-трудно дори от това да издебне плашлива кошута! Използвайки всичките си умения, той се запромъква между дърветата, притичвайки през откритите пространства колкото се може по-бързо. Останалите елфи, предполагайки, че това е някаква игра или поредната тренировка, не му обръщаха почти никакво внимание, Джуравиел и събеседникът му пък все още не го бяха забелязали.

Когато от двамата го деляха само три-четири метра, Елбраян се облегна на едно дърво и се зачуди как да продължи.

— Шест крачки — тъкмо казваше Джуравиел на елфически. — Може би дори пет. Без кошутата изобщо да го усети!

— Отлична работа!

При звука на втория глас — мелодичен и по-висок от този на Джуравиел, Елбраян трябваше да се улови за дървото, за да не падне. Та това беше самата лейди Даселронд, Владетелката на Каер’алфар и на цял Андур’Блау Иннинес!

И говореше за него! Младият мъж затаи дъх и целият се превърна в слух — макар да разбираше езика на елфите, много от думите можеха да му се изплъзнат, ако не внимаваше достатъчно. А когато лейди Даселронд говореше за него, той със сигурност не искаше да пропусне абсолютно нищо.

— А и в битките — продължи Владетелката, — там също се справя превъзходно. До голяма степен вече се отърси от непохватността, характерна за расата му, и научи ли се да върти меча като елф, малцина ще могат да се мерят с него — представи си само какво съчетание от изящество и огромна сила ще бъдат заключени в тялото му тогава!

При тези думи Елбраян едва-едва надникна иззад дървото, тъкмо навреме, за да види как Джуравиел кима в знак на съгласие. Забравил всякакво намерение да го изненада, той използва цялото си умение, за да се отдалечи незабелязано и да се върне в къщата си между клоните (по-близо до земята, отколкото до небето), за да се обръсне и да се подготви за тренировъчния двубой, който го очакваше… двубой, който възнамеряваше да спечели на всяка цена.

Същата вечер Елбраян се спусна на обградената от високи борове поляна, над която грееха безброй звезди. Носеше само дълга, гладка тояга — единственото му оръжие в предстоящото съревнование. Противникът му вече беше там и, за голяма негова радост, не беше Тунтун.

Елбраян никак не обичаше да се бие с Тунтун — никога не успяваше да я хване неподготвена, а тя, от своя страна, очевидно искрено се наслаждаваше на двубоите им и ги използваше, за да му натрие носа пред всички, сякаш бе нейно задължение да го унижава и наказва. В началото му бе трудно да разбере за какво толкова му е сърдита Тунтун, после обаче осъзна, че истинската причина за държанието й е съвсем проста — той не принадлежеше към нейната раса.

Тази вечер противникът му щеше да бъде Таларейш Исиншайн, по-възрастен и по-улегнал елф. Таларейш не говореше много и рядко разменяше по някоя и друга дума с Елбраян, макар че според Джуравиел в цял Андур’Блау Иннинес нямало елф, който да пее по-хубаво от него. Елбраян се бе изправял срещу Таларейш само веднъж, в самото начало на обучението си, и бе загубил само за няколко минути.

— Не и този път! — прошепна си младият мъж, докато решително се отправяше към центъра на поляната.

Когато стигна на около метър-два от противника си, той се поклони (Таларейш му отвърна със същото), после вдигна наподобяващата копие тояга. Таларейш пък кръстоса двете подобни на мечове пръчки, които щеше да използва вместо оръжие.

— Бий се добре — изрече подобаващ поздрав елфът.

— Ти също — отвърна Елбраян, изпълнен с решимост и желание за победа.

Джуравиел беше похвалил напредъка му в битките и сега младият мъж възнамеряваше да докаже на всички колко много бе постигнал наистина.

Започна с хитра маневра — скочи напред с вдигнато оръжие, сякаш се канеше да събори дребния елф, само за да спре току пред него, замахвайки странично. Разбира се, трябваше да се предположи на коя страна ще отскочи пъргавият Таларейш, но макар да се досети, че ще бъде надясно, оръжието му беше отбито (неведнъж, а цели два пъти), още преди да се доближи кой знае колко до тялото на елфа.

Едва спрял нападението на младежа, Таларейш размаха дървените си мечове, описвайки сложни фигури във въздуха, после изведнъж се хвърли напред толкова мълниеносно, че на Елбраян, комуто бездруго беше трудно да следи движението на двете оръжия, не му оставаше друго, освен да се опита да предусети откъде ще дойде ударът. Без да губи и миг, той завъртя копието си надясно, после наляво, после пак надясно. Така и не видя дървените мечове, но със задоволство чу как, докато описваше дъгите си, тоягата му отби първо едното, а после и другото оръжие на противника.

— Много добре! — похвали го Таларейш, без да отслабва атаката си.

В зелените очи на Елбраян проблесна гордост, ала той продължи да се отбранява съсредоточено. Добре познаваше подобната на шах (само че с три реда фигури) игра пелел и отлично разбираше колко е важно да поемаш инициативата. Засега Таларейш беше играчът с белите фигури, ала много скоро нещата щяха да се променят и Елбраян щеше да се хвърли в нападение.

Като не спираше да описва кръгове с копието си, той постепенно се изместваше надясно. Таларейш го последва и направи крачка вляво. Младият мъж се напрегна.

Още една крачка надясно.

Изведнъж Елбраян улови тоягата си с две ръце, за да спре движението й и замахна косо наляво, после я пусна с лявата ръка и като опря десния си лакът в бедрото, върна я обратно, изтласквайки оръжието на елфа встрани, а самия него принуждавайки да отстъпи.

След това се хвърли към десния фланг на Таларейш, стисна копието си в основата и замахна.

Тоягата изсвистя, без да срещне нищо, освен въздух и Елбраян изумено установи, че елфът съвършено точно бе предугадил движението му и бе отскочил зад него. Ето защо никак не се учуди, когато усети двата дървени меча да се стоварват, макар и не много силно, върху бедрото и сгъвката на коляното му. Кракът му се огъна, но той успя да запази равновесие и рязко се обърна, описвайки широка дъга с копието си.

Таларейш приклекна, за да го избегне, после замахна към корема му и когато не можа да го достигне, се хвърли напред. Елбраян светкавично прекъсна движението на копието и го вдигна пред себе си, готов да се отбранява.

Отлична маневра, която със сигурност би подействала срещу някой гоблин или друг човек. Само че елфът беше прекалено опитен и още докато младежът вдигаше копието си, той приклекна и като се претърколи между краката му, мина зад него и побърза да се изправи, после, докато противникът му се обръщаше, го удари в раменете.

Елбраян не бе успял да се завърти докрай, когато двата дървени меча се забиха в бъбреците му. Заля го вълна от болка, краката му омекнаха и макар че продължи да се обръща, не можа да запази равновесие и падна на коляно. Очите му се замъглиха и той не видя как Таларейш отново минава зад гърба му.

Разбра го едва когато двете пръчки на елфа го блъснаха в гърба и го събориха в мократа трева.

Дълго остана така, със затворени очи и препускащи мисли. Беше започнал двубоя изпълнен с толкова надежда, че сега поражението му се струваше хилядократно по-тежко от обикновено.

— Справи се отлично — разнесе се нечий глас — гласът на Джуравиел — и като се претърколи по гръб, Елбраян най-сетне отвори очи.

С изненада установи, че Таларейш го няма. Нима Джуравиел наистина говореше на него, нима него хвалеше по някаква своя, непонятна причина?

— Често ли поздравяваш трупове? — подигравателно попита младежът, мъчейки се да скрие болката, която му причиняваше всяка дума.

Джуравиел се засмя.

— Чух те! — усетил силното раздразнение в гласа на младия мъж, елфът отново стана сериозен. — Докато говореше с Владетелката — поясни Елбраян. — Казахте, че съм напреднал в битките.

Джуравиел продължи да го гледа така, сякаш не разбира какво означава всичко това.

— Сам го каза! — повиши тон младежът.

— Така беше — съгласи се елфът.

— Е, виж ме сега — изплю се Елбраян и като се надигна на колене, запрати тоягата си настрани — ненужно парче дърво, както му се струваше в този момент; после се изправи, без да може да скрие болезнената си гримаса.

— О, да, видях те — спокойно рече Джуравиел. — Видях те да се биеш по-добре, отколкото всички — в това число и Тунтун — някога биха предположили, че ще можеш.

— И да плюя трева като последния нескопосан хлапак! — мрачно го поправи Елбраян.

Веселият смях на Джуравиел хвана младия мъж напълно неподготвен.

— Два от три — отбеляза елфът и когато видя, че Елбраян не го разбира, поясни: — Хватката на Таларейш. Претъркулването между краката. От всеки три опита само два са успешни, а третият… третият е същинска катастрофа.

Елбраян се замисли. Две от три в полза на противника не беше кой знае колко благоприятно съотношение, но дори фактът, че бе принудил боец като Таларейш да прибегне към толкова отчаян ход (а всеки ход, който криеше опасност от пълен провал си беше отчаян) означаваше много.

— А пък от двата успешни опита, едва половината дават възможност за истински добър удар — продължи Джуравиел. — Освен това, веднъж видял това движение, ти никога вече не можеш да бъдеш изненадан с него.

— Таларейш трябва да е бил притиснат — тихо проговори младежът.

— Таларейш едва не загуби — съгласи се елфът. — Движението с подпирането на бедрото беше изпълнено съвършено, а темпото на стъпките — безпогрешно. Дори когато се видя принуден да изтича зад теб, той беше хванат натясно и именно затова ударите му бяха толкова слаби. Ако беше успял да се обърнеш докрай, от Таларейш нямаше да те дели много, а никой елф не би искал да прибягва до ръкопашен бой с противник с твоята сила и височина.

— И затова той предпочете да се хвърли между краката ми — заключи Елбраян.

— И без това беше позагубил равновесие — обясни Джуравиел. — Всъщност именно залитането му помогна да избегне връхлитащото ти копие. Ако не беше имал този късмет — засмя се елфът, — не ти, а Таларейш щеше да забие нос в земята!

Бегла усмивка заигра по устните на младия мъж. Само като си помислеше, че беше принудил един от изключително пъргавите елфи да загуби равновесие и едва не го бе победил!

— Когато за първи път започнахме тренировките, — продължи Джуравиел, — нямаше елф в Каер’алфар, който да не може да те надвие само за секунди, почти без усилие. Всяка вечер теглехме жребий кой да бъде следващият ти противник — никой, освен Тунтун, не искаше да си губи времето с неопитен хлапак като теб.

Елбраян неволно се подсмихна — изобщо не се учудваше, че на Тунтун, предвидима както винаги, така и не й бе омръзнало да го унижава.

— Всичко това отдавна е минало — рече Джуравиел. — Сега подбираме съперниците ти много внимателно, като всеки път те изправяме срещу различен боен стил, такъв, който според нас би представлявал най-голямо предизвикателство за теб. Дълъг път измина, откакто си тук.

— И още по-дълъг ми предстои оттук нататък.

Джуравиел не оспори думите му.

— Чу какво си говорихме с лейди Даселронд — рече той вместо това. — Тя не преувеличаваше, когато каза, че в теб се крият огромни заложби, млади приятелю. С твоята физическа сила и с умението да въртиш меча, както само елфите могат, много скоро ще се превърнеш в страховит противник дори за най-могъщия човек, елф, гоблин или даже великан. А си с нас едва от четири години. Все още имаш време.

Странно усещане обзе Елбраян при последното изречение на Джуравиел. Беше му искрено благодарен за окуражителните думи и загубата от Таларейш вече виждаше в съвсем различна светлина. Ала едновременно с това го изпълваше някакво странно напрежение, което не му даваше мира. Какво му предстоеше занапред? Някак си беше решил, че животът му с елфите е нещо постоянно и че така ще бъде до края, че ще прекара всичките си дни в Андур’Блау Иннинес. Мисълта, че може да напусне вълшебната долина и дори да се върне при своята раса, го плашеше.

Ала също така го привличаше.

Изведнъж светът като че ли стана много по-широк.

Глава 14

Джили

Кат беше изненадана и доста притеснена, когато кандидат-спасителят й се появи в „Задругата“ още на следващата седмица. Все пак трябваше да му признае, че не прояви никакво нахалство — не се опита да я заговори, не я следеше с похотлив поглед, нито пък направи каквито и да било забележки, които да я накарат да се почувства неудобно.

От своя страна, тя се стараеше да се държи настрани от него и макар от време на време да му се усмихваше свенливо, избягваше да среща погледа му. Част от нея се радваше, че представителният мъж се бе върнал, ала друга, много по-голяма част, се чувстваше повече от неудобно в негово присъствие. Наближаваше седемнадесет години — вече не беше малко момиченце и мисълта за красивия млад мъж я изпълваше с вълнуващи мисли.

Тази вечер той си тръгна рано, като на раздяла не пропусна да я поздрави отдалеч, докосвайки широката периферия на шапката си. В светлите му кафяви очи отново играеше весело пламъче и Кат беше едновременно облекчена и малко разочарована, задето втората им среща свърши така неочаквано. Бързо обаче се отърси от това чувство и като прогони всяка мисъл за него (което никак не й беше трудно), продължи работата си.

На следващата седмица той отново дойде в пивницата.

И сега красивият непознат се държеше повече от любезно и като истински джентълмен много внимаваше да не я притесни — не настоя дори да получи поздрав от нея. Този път обаче погледът му я следеше непрестанно и колчем се обърнеше, Кат виждаше в очите му да проблясва едва сдържана възбуда.

Намеренията му започваха да й стават ясни.

Тази нощ, докато се мъчеше да заспи, младата жена откри, че не й е толкова лесно да прогони непознатия от съзнанието си. Какво ли я очакваше за в бъдеще, запита се тя. Дали пък няма да напусне Гревис и Петибуа и да заживее друг живот, в своя собствена къща, със свои деца, може би? Тази представа неизбежно я върна назад към собственото й детство и забравени родители…

Кат рязко тръсна глава, като че ли искаше да прогони късчетата неясни спомени, появили се сякаш от нищото. Изведнъж мисълта, че може да заживее друг живот, й се стори ужасяваща — мястото й беше тук, в „Задругата“, с Гревис и Петибуа. Това беше нейният дом, това (макар тя все още да не го разбираше) бе нейната защита срещу спомените, прекалено ужасяващи, за да се изправи срещу тях сама.

Ала красивият непознат се върна още на другата вечер, после — на следващата и така вечер след вечер, докато гостите не започнаха да си шушукат, че сърцето му очевидно е пленено. Младата жена се опита да не обръща внимание на приказките и многозначителните погледи, но дори Петибуа неведнъж улавяше погледа й и, зачервена и широко усмихната, й кимаше по посока на непознатия.

— Ще се погрижиш ли за госта на ей оназ’ маса? — честичко я молеше тя, всеки път намирайки си различно извинение да не го стори сама.

Кат нямаше как да й откаже, ала винаги отиваше с каменно изражение на лицето и хладно питаше какво ще желае господинът, като никога не пропускаше да уточни, че има предвид за ядене и пиене. За своя чест, непознатият и тогава запазваше любезните си обноски и възпитано си поръчваше само чаша вино.

Това продължи няколко седмици, докато един ден Петибуа (която очевидно започваше да се дразни от срамежливото държание на осиновената си дъщеря) й нареди да обслужи масата на красивия благородник доста по-недвусмислено от друг път, след което (за притеснение на бездруго уплашената Кат) излезе от пивницата и се върна с Грейди.

— Чакахме достатъчно дълго, само туй ще ти река — чу я Кат да заявява на сина си, който се разсмя с глас и като я измери с поглед, приближи се до нея, улови я за ръка и я поведе към масата на непознатия.

Младата жена се опита да се съпротивлява, после обаче видя развеселените погледи на мнозина от гостите, които очевидно се досещаха какво става и макар да се бе освободила от хватката на доведения си брат, спря да се дърпа.

— Да вървим тогава! — мрачно промърмори тя, сякаш беше безпомощна пленница на зъл паурийски капитан, който се канеше да я хвърли през борда.

Благородникът се усмихна свойски на Грейди, който побърза да го поздрави с нисък поклон:

— Добра среща, любезни Билдебург.

— Добра среща и на теб, Чиличънк — отговори гостенинът, без да си направи труда да се изправи и да отвърне на поклона му.

— Вярвам, че познаваш моята… — поколеба се как да продължи Грейди и Кат, почервеняла до ушите, едва се сдържа да не го удари — … сестра — довърши той. — Доведена, разбира се.

— Разбира се — съгласи се Билдебург. — Прекалено прекрасна е, за да ти бъде истинска сестра.

Грейди присви устни, ала в действителност между него и Кат наистина нямаше никаква прилика. Дори в простите дрехи, с които беше облечена, младата жена беше изключително красива с дългата си руса коса, ясните, наситеносини очи и меката кожа с нежен, златист загар. Всичко у нея си пасваше съвършено — изящният нос, големите очи и деликатната уста, крехкото, но в никакъв случай прекалено слабо тяло. А и грациозната походка още повече засилваше женственото й излъчване.

— Казва се Кат — рече Грейди, измервайки младата жена с пренебрежителен поглед. — Поне така я нарече баща ми, когато я прибра.

— Сираче? — попита Билдебург с искрено съчувствие в гласа.

Кат кимна с умолително изражение на лицето и благородникът не настоя повече.

— А това — продължи Грейди, обръщайки се към сестра си, — това е Конър Билдебург от Чесуиндското имение. Племенник на барон Билдебург, който управлява граничните земи на графство Палмарис, трети по власт след херцога и, разбира се, краля на Хонс-де-Беер.

Младата жена разбираше, че би трябвало да покаже, че е по-впечатлена, но подобни титли и светски дребнавости, никога не бяха означавали каквото и да било за нея. Все пак, тя се усмихна на Конър (а това си беше нещо, когато ставаше въпрос за Кат) и той отвърна на усмивката й.

— Благодаря, че ни запозна — гласът на Конър красноречиво молеше Грейди да си тръгне, което той направи с огромно удоволствие, като едва не бутна Кат в скута на благородника, докато минаваше зад нея.

С един отсечен поклон, той се запъти право към грейналата Петибуа.

Кат направи крачка назад, хвърли поглед през рамо и неволно оправи роклята си. Усещаше, че лицето й пламти и се чувстваше като пълна глупачка, ала Конър, който очевидно не бе новак в изкуството на ухажването, пое инициативата.

— Всички тези седмици идвах тук с надеждата над главата ти отново да надвисне опасност — рече той, хващайки младата жена напълно неподготвена.

— Колко мило от твоя страна! — ехидно отвърна тя.

— Просто отчаяно копнеех да ти се притека на помощ.

Кат трябваше да положи усилия, за да прикрие недоволната си гримаса. Подобно покровителствено отношение никак не й се нравеше (та тя нямаше нужда от ничия защита!), но пък Конър наистина не искаше да я засегне.

— Нали така ставало — шеговито подхвърли младият благородник и като взе една празна чаша от масата, изсипа половината вино в нея, а своята, която още не беше докоснал, подаде на момичето. — Прекрасната девойка попада в плен на зли чудовища, но тогава идва безстрашният герой и я изтръгва от лапите им.

Кат не знаеше дали Конър се шегува или не, но беше сигурна, че не се опитва да я вземе на подбив.

— Измишльотини — продължи той все така непринудено. — А може би идвах тук с надеждата, че сам аз ще се забъркам в някоя каша, така да се каже, и тогава ти ще ми се притечеш на помощ.

— И защо ще искам да го правя? — думите изскочиха от устата на младата жена, преди да успее да ги спре, но тревогата да не би да е прекалила, се изпари миг по-късно, когато Конър избухна в гръмогласен смях.

— Защо наистина? — повтори той. — Бездруго онази вечер доста се забавих, пък и когато се появих, май повече помогнах на тях, отколкото на теб.

— Подиграваш ли ми се?

— Възхищавам ти се, прелестна лейди — отвърна Конър начаса.

— И какво се очаква от мен? — попита Кат, която започваше да се чувства все по-спокойна и по-смела в негово присъствие. — Да припадна от вълнение? Или да изляза от „Задругата“ и да намеря някои негодяи, които биха били така добри да задоволят честолюбието ти?

И отново Конър избухна в бурен смях, към който този път, противно на волята си, се присъедини и момичето.

— Бива си те! — одобрително отбеляза благородникът. — Досущ като необяздено пони!

Смехът на Кат секна изведнъж. Шеговитото сравнение я жегна право в сърцето и нещо сякаш се размърда в съзнанието й, мъчейки се да излезе на повърхността.

— Извинявай! — рече Конър, когато видя сериозното й изражение. — Не исках да те засегна.

Не, не беше това, помисли си момичето, но не каза нищо.

— Кълна се, наистина нямах предвид твоята добродетелност, в която изобщо не се съмнявам — искрено продължи благородникът.

Кат му кимна успокоително и дори съумя да се усмихне.

— Трябва да вървя — обади се тя. — Имам работа…

— Може ли да се разходим, когато свършиш? — попита направо Конър. — Нима чаках всички тези седмици — повече от месец! — само за да науча името ти? Ще се разходим ли?

Младата жена не знаеше какво да отвърне.

— Трябва да попитам Петибуа — измърмори най-сетне, повече за да печели време, отколкото защото наистина се нуждаеше от разрешение.

— Още сега ще я уверя в почтеността на намеренията си — заяви Конър и се надигна.

Кат обаче сложи ръка на рамото му (силата й доста го изненада) и го спря:

— Няма нужда. Няма нужда.

После му се усмихна и като побутна настрани чашата, която дори не бе докоснала, си тръгна.

— Какъв хубавец само! — възкликна Петибуа, цялата грейнала от задоволство, когато малко по-късно момичето влезе в тясната кухничка зад бара.

С усмивка, която стигаше чак до ушите й, възрастната жена потри месестите си ръце, после стисна осиновената си дъщеря в задушаваща прегръдка.

— Не бях забелязала — хладно отвърна Кат, без да отвръща на прегръдката й и опитвайки се да запази сериозно изражение.

— О, нима?

— Накара ме да се почувствам страшно неудобно!

— Кой, аз? — повдигна вежди Петибуа с престорена изненада. — Че нали ако оставя на тебе, тъй и няма да си намериш никого! Теб ако те гледа човек, ще рече, че най-добре е без мъж!

И като смигна многозначително, добави:

— Хич не ме убеждавай, че нещо не те жегва в стомаха и не ти става горещо когат’ спреш поглед на младия Билдебург.

Кат се изчерви до уши и Петибуа се засмя удовлетворено, уверена, че е права.

— Няма защо да се притесняваш — продължи тя. — Туй си е съвсем естествено.

После подръпна деколтето на младата жена надолу, така че гърдите й се разлюляха и се откриха малко повече.

— За какво мислиш са тези двете, а?

Загубила дар слово от изумление, Кат само я изгледа ужасено.

— Да привличаш мъжете и да храниш бебета, разбира се — намигна й Петибуа. — А пък второто няма как да ти се случи, ако преди туй не се погрижиш за първото.

— Петибуа!

— Ами че тъй, де! И недей ми разправя, че не бил хубав — че то трябва да си слепец, за да не го видиш! Пък е и възпитан, а и парите си не знае. Племенник на самия барон! Дори моят Грейди разправя само хубави работи за него, пък да го чуеш само какви ги говорел за теб! Не че и сама не виждам как му светват очите, щом те погледне, а панталоните изведнъж му отесня…

— Петибуа!

Възрастната жена избухна в гръмогласен смях и Кат се възползва от паузата в разговора, за да помисли над думите й. Грейди от все сърце подкрепял един такъв съюз, така твърдеше майка му, но това със сигурност нямаше нищо общо с качествата на нейния ухажор, а с двойната полза, която той би извлякъл от брака й с някой благородник. Първо, една такава сватба щеше да го свърже с аристокрацията и по този начин да му осигурява покани за всички важни обществени събития, освен това, ако Кат си намереше мъж, който да се грижи за нея, „Пътят на задругата“ и немалката печалба, която той носеше, щеше да остане само за него.

Ето защо горещото одобрение на Грейди не струваше кой знае какво в очите на младата жена. Не така стояха нещата с Петибуа. Въпреки всичките мръсновати приказки, тя очевидно беше искрено развълнувана от мисълта, че дъщеря й си има ухажор и то не какъв да е, а красивият и заможен Конър Билдебург от Чесуиндското имение.

Истинският, единствено важен въпрос обаче беше какво мисли Кат за всичко това. Само че тя самата не беше сигурна, а и нямаше как да разбере, не и в този момент, когато Петибуа се заливаше от смях до нея.

— Покани ме да се разходим навън, когато си свърша работата — призна младата жена.

— На всяка цена! — закима Петибуа. — И ако му се прище да те целуне, недей да го спираш — добави тя и потупа момичето по бузата. — Тези обаче — добави тя и отново подръпна деколтето й, — те ще трябва да почакат още малко.

За пореден път Кат поаленя до корените на косата си и извърна очи, като нарочно се стараеше да не поглежда надолу. Гърдите й се бяха развили сравнително късно, едва след шестнадесетия й рожден ден и макар че според всички те още повече увеличаваха женското й очарование, тя така и не можеше да свикне с тях. В нейните очи те символизираха една друга част от нея — зряла, чувствена, сексуална, част, която момичешкият й дух още не беше готов да приеме. Съвсем доскоро Гревис се беше борил с нея, учил я бе как да се бие, ала след като забеляза, че гърдите й набъбват, беше спрял. Гърдите сякаш бяха издигнали висока стена между Кат и нейния осиновител, знак, че тя вече не беше малкото му момиченце.

Е, разбира се, в действителност Кат никога не бе била „малкото му момиченце“. Друг мъж я бе наричал така, много отдавна, в едно потънало в забрава място и време.

И сега Кат не беше готова да порасне, още не.

И все пак не можеше да пренебрегне намеците на красивия Конър Билдебург, не и ако с това би разбила сърцето на Петибуа.

Ето защо тя отиде на разходка с него и си прекара чудесно — да си говорят беше толкова лесно, колкото и просто да го гледа. Той я оставяше да води разговора накъдето поиска, като много внимаваше да не й задава прекалено лични въпроси. Тя му каза, че не е истинска дъщеря на Чиличънкови и че е била осиновена в едно далечно селце, наричано според Гревис Тревясал лъг.

— Чувал ли си някога по-глупаво име? — попита тя с притеснение в гласа, след което му обясни, че не помни нито как се е озовала там, нито откъде е дошла, нито дори коя е.

Конър я изпрати до вратата на стаичката й зад гостилницата. Не се опита да я целуне, не и по лицето; вместо това взе ръката й в своите длани и нежно я допря до устните си.

— Ще се върна — обеща той. — Но само ако ти искаш.

Кат не отвърна нищо, пленена от начина, по който миглите се спускаха над красивите му кафяви очи, така близо до нея… Той беше висок (трябва да имаше почти метър и осемдесет) и строен, с тяло, изтъкано сякаш само от стоманени мускули. Странно чувство обзе младата жена, когато ръката му докосна нейната… чувство, което сякаш й беше познато, но което не бе изпитвала от няколко години.

— Искаш ли, Кат? — попита Конър.

— Не! — заяви тя и лицето му посърна. — Не се казвам Кат — побърза да поясни младата жена и добави със странно изражение: — Джили.

— Джили?

— Или просто Джил — отвърна тя, а по лицето й се четеше искрено объркване. — Джил, не Кат. Наричаха ме Джили.

Вълнението й нарастваше с всяка дума и бързо се предаде и на Конър.

— Името ти! — възкликна той щастливо. — Ти си спомни!

— Никога не е било Кат! Само Джили, Джил. Сигурна съм в това!

И тогава Конър се наведе и я целуна по устните. След което побърза да се отдръпне, някак извинително, сякаш искаше да я убеди, че е било неволно, че не е могъл да сдържи радостта си от прекрасната новина.

Джил не каза нищо.

— Трябва да кажеш на Петибуа — възкликна Конър и кимна към вратата зад гърба й. — Още сега, макар че последното, което искам, е да се разделя с теб.

Джил кимна и се накани да се прибере, ала той я хвана за рамото и я накара да го погледне в очите.

— Мога ли да дойда пак в „Задругата“? — попита младият мъж напрегнато.

За миг Джил се почуди дали да не му отговори с някоя саркастична забележка, нещо от рода на това, че пивницата е отворена за всички, ала бързо се отказа и вместо това му се усмихна топло и кимна. За миг двамата останаха напълно неподвижни, чудейки се дали няма да последва още една целувка.

Това обаче не се случи и като стисна ръката й в своите, Конър се обърна и си тръгна.

Джил го погледа още малко, питайки се дали се радва, че си е отишъл или не.

Петибуа искрено се зарадва на новината, макар че Джил се страхуваше да не би да я нарани като захвърли името, което Гревис й беше дал. Тъкмо напротив, възрастната жена чак се разплака от щастие:

— Ами да — засмя се тя и я притисна до гърдите си (при което едва не я повали на земята). — Никак не вървеше да ти викаме Уличното коте, когат’ вече не си малко момиче.

Тази вечер Джил си легна преизпълнена с емоции — някои приятни, други — прекалено силни и непознати, за да може да ги разбере напълно. Мислите й се насочваха ту към радостта от това, че си бе спомнила името си, ту отново се връщаха към станалото между нея и Конър. Колко много неща се бяха случили само за една вечер! Колко много чувства и спомени бяха изплували на повърхността! Ето че вече знаеше името си — Джил, макар да беше сигурна, че по-често я бяха наричали Джили.

А и усещането, когато Конър се бе приближил до нея! Как така изведнъж й бе станало горещо, след като само допреди миг бе потръпвала от хлад в мразовитата привечер?

Това чувство като че ли също й бе познато от забравеното й минало, напомняше й нещо едновременно прекрасно и ужасяващо.

Какво точно обаче, тя не знаеше, а и не се опитваше да разбере. Беше си спомнила името си и вярваше, че малко по малко и останалите й спомени ще започнат да се завръщат. И така, с препускащи мисли и объркани чувства, разкъсвана от изгарящо смущение, боязън и топлина, от щастие, но и от спотаен под повърхността ужас, младата жена потъна в прегръдките на най-сладките сънища и най-страшните кошмари, които й се бяха явявали някога.

Глава 15

Мис Пипин

Много скоро и последното късче земя се сля с хоризонта, отстъпвайки място на сиви вълни и тръпчив, солен аромат, толкова плътен, че на Авелин му се струваше, че може да го докосне. Нямаха и миг свободен — непрекъснато проверяваха въжетата, нагласяваха такелажа, поправяха ту това, ту онова. „Бягащия с вятъра“ не бе плавал толкова надалеч от няколко години и капитан Аджонас очевидно беше притеснен. Бънкъс пък изглежда изпитваше огромно удоволствие да възлага на монасите задача след задача, коя от коя по-опасна.

Ала старият морски вълк дори не можеше да си представи през каква сурова подготовка бяха преминали четиримата мъже. Веднъж нареди на Тагрейн и Куинтал да свършат нещо по рейката на гротмачтата и те се изкатериха като котки, по-бързо, отколкото би могъл да го стори дори най-опитният член на екипажа. А когато се заеха за работа, двамата се придвижваха толкова чевръсто, че свършиха само за няколко минути и с лекота се спуснаха обратно на палубата, точно пред Бънкъс.

— Много добре, а сега идете… — започна той, но Куинтал го прекъсна.

— Внимавай, Смийли — спокойно рече монахът. — Ние сме част от екипажа и като такива сме готови да работим — тук той замълча за миг, вперил пронизващ поглед в Бънкъс — наравно с останалите моряци. Но ако си въобразяваш, че можеш да товариш мен и тримата ми другари сякаш сме ти роби, май ще се наложи да поплуваш, та дано студената вода ти избие тези мисли от главата.

Старият Смийли запримигва слисано, почеса се по главата (убивайки няколко въшки, както предположи Авелин) и огледа лицата на събралите се наоколо моряци, после спря поглед върху величествената фигура на капитан Аджонас.

Куинтал подозираше, че много скоро може да им се наложи да се бият, но това ни най-малко не го тревожеше. Някои неща трябваше да бъдат изяснени от самото начало, в противен случай дългото пътуване щеше да се окаже по-тежко, отколкото очакваше. На борда командваше Аджонас, Куинтал не оспорваше това, ала капитанът беше възнаграден повече от щедро от Ордена и със сигурност нямаше никакво основание да се държи с четиримата монаси като с товарни добичета.

За облекчение на братята (макар че у Куинтал то беше примесено с известна доза разочарование), Аджонас докосна шапката си и им кимна едва-едва — недвусмислен израз на уважение.

Куинтал измери разтреперания от гняв Бънкъс със заплашителен поглед, но той го издържа и на свой ред изгледа и четиримата монаси от глава до пети, после измърмори нещо неразбираемо и си тръгна, изкарвайки раздразнението си на най-близките си другари.

— Голям риск пое — отбеляза Пелимар.

— Така е — кимна Куинтал. — Но нима искаш да се държат с нас като с добитък? И четиримата щяхме да сме мъртви далеч преди да стигнем до Пиманиникуит.

И като изсумтя сърдито, набитият монах се накани да се отдалечи.

— Дали? — подхвърли Тагрейн.

Куинтал се закова на място и другите двама монаси затаиха дъх. Явно бе, че между тях все още витае завист — Авелин, а очевидно и Тагрейн, несъмнено усещаха, че двамата им другари все още не могат да се примирят, че не са били избрани да стъпят на Пиманиникуит.

Куинтал бавно се обърна. Две широки крачки и той се озова на сантиметри от Тагрейн.

— Можеше да паднеш от мачтата — безцеремонно заяви той с неприкрита заплаха в гласа. — И тогава аз щях да сляза на острова.

— Само че не паднах.

— А аз не те бутнах — отвърна Куинтал. — Ти си имаш своите задължения, аз — моите. Ще се погрижа да стигнеш невредим до Пиманиникуит.

И като погледна към Авелин, допълни:

— Ще се погрижа и двамата да стигнете невредими. А ако капитан Аджонас, Бънкъс Смийли или който и да било друг се опита да ни попречи, ще трябва да се разправя с Куинтал.

— И с Пелимар — обади се четвъртият монах.

— И с Тагрейн — усмихна се Тагрейн.

— И с Авелин — видя се принуден да добави Авелин, почувствал здравата връзка, появила се внезапно между тях — всякакви лични вражди и неприязън бяха оставени на заден план пред лицето на надвисналата заплаха. Дори Авелин, който през последните четири години бе работил с Куинтал почти непрекъснато, сега почувства, че може да му има абсолютно доверие. А когато вдигна поглед към Тагрейн, когото съдбата бе превърнала в най-верния му съюзник, и го видя да стиска ръката на Пелимар (с когото двамата бяха прекарали една година повече от него и Куинтал), като че ли си даваха обет, не можа да сдържи усмивката си.

Това наистина беше едно добро начало.

В продължение на три дни, докато се носеха към Ръката на Мантис, най-югоизточната точка на Залива, не видяха дори късче земя на хоризонта. Най-сетне, привечер на третия ден, далеч на юг видяха да проблясва светлина.

— Пирет Тюлм — обясни капитан Аджонас. — Бреговата стража.

— Каквото и да е — обади се Пелимар, — приятно е отново да видим следа от суша.

— През следващите две седмици често ще имате тази възможност — отвърна Аджонас. — Докато минаваме покрай Ръката на Мантис, ще се държим близо до брега, после се насочваме право към Свободен пристан и Ентел и навлизаме в дълбоки води.

— А после? — нетърпеливо попита Пелимар.

— После пътешествието тепърва започва — твърдо се намеси Куинтал.

Той познаваше курса на кораба по-добре от тримата си другари (част от обучението му със Сихертън). Пътуването до Пиманиникуит криеше много опасности, но най-голямата от тях несъмнено щеше да дойде не от външен враг, а от тях самите. Пелимар например изглеждаше твърде нетърпелив, сякаш очакваше Пиманиникуит да се намира досами Ентел, ала в действителност щяха да им трябват почти четири месеца, докато стигнат до острова и то само ако имаше попътен вятър. А ако се случеше да пристигнат по-рано, пак нямаше да слязат от кораба, а щяха да обикалят около острова, докато не дойде време за Валежите.

— После поемаме на юг — отвърна Аджонас.

— Покрай сушата? — продължи да разпитва Пелимар.

Капитанът пренебрежително махна с ръка:

— Единственото, което ще видим в далечината, ще бъдат бреговете на Бехрен.

— Но нали не сме във война с тях?

— Само че дори управниците на Бехрен нямат кой знае каква власт над разбойниците, кръстосващи водите на кралството им — обясни Аджонас. — Да се държим близо до сушата означава да се държим близо и до пиратите, които върлуват там.

С тези думи той изсумтя и си тръгна, но не беше направил повече от няколко крачки, когато спря, обърна се към тях и им кимна.

Четиримата монаси се наканиха да го последват, ала Аджонас посочи Куинтал и уточни:

— Само ти.

Набитият мъж се отдалечи заедно с капитана, оставяйки тримата си другари на палубата, сами с мразовития вятър и далечната светлинка на Пирет Тюлм.

Куинтал се присъедини към тях едва късно вечерта, когато тримата вече се бяха оттеглили в тясната каюта, която щеше да бъде техен дом през следващите няколко месеца. Със странна и, както се стори на Авелин, някак престорена усмивка, Куинтал даде знак на Тагрейн да дойде с него и отново излезе, връщайки се малко по-късно, този път сам.

— Къде? — попита Пелимар.

— Много скоро ще разберете — отвърна Куинтал. — Засега смятам, че двамина са предостатъчни за една нощ.

И без да обръща внимание на недоумяващите погледи, които Авелин и Пелимар си размениха, той се качи на койката си, кискайки се доволно, докато най-сетне потъна в дълбок сън.

Когато излязоха на палубата на другата сутрин, братята завариха Тагрейн да: ги чака там, подсмихвайки се също толкова удовлетворено, колкото и Куинтал предишната вечер. Авелин беше почти сигурен, че Тагрейн е прекарал нощта навън, но дори изнуреният му вид не можеше да скрие задоволството, изписано по лицето му. Чистосърдечният Авелин не се чуди дълго какво ли бе станало снощи — очевидно бе, че тайната на Тагрейн и Куинтал не представлява заплаха за тях, така че каквато и да бе, това нямаше значение. Самият той си имаше предостатъчно задължения, сега, когато всяка левга го приближаваше още малко да, заветната му цел.

За разлика от него, Пелимар съвсем не беше толкова търпелив. Той непрестанно подпитваше Куинтал, а когато разбра, че това няма да даде особен резултат, започна да преследва стария си приятел. Най-сетне, когато слънцето вече бе започнало да се спуска зад хоризонта, Куинтал и Тагрейн си размениха многозначителни погледи.

— Церемонията на нуждата — заяви Куинтал с широка (и, както Авелин с почуда забеляза, доста мръсна) усмивка.

— Никак не е зле — вметна Тагрейн. — Отскоро трябва да е в занаята.

Авелин се намръщи, мъчейки се да разбере за какво говорят.

— Не и тук! — ахна Пелимар, който очевидно се бе досетил какво се опитват да му кажат.

Авелин го погледна с надеждата най-сетне да получи някакво обяснение.

— И още как — кимна Куинтал. — Но само за капитан Аджонас. И за нас четиримата, понеже си спечелихме уважението му.

— Това пътуване май ще се окаже по-приятно, отколкото си мислех! — извика Пелимар. — Водете ме!

— А кой ще поправи това платно? — подразни го Тагрейн.

— Само си помисли колко по-добре ще работя след…

— Церемонията! — довършиха Куинтал и Тагрейн вместо него и избухнаха в гръмък смях, после Тагрейн го поведе нанякъде.

— За какво говорите? — продължи да настоява за отговор Авелин.

— Горкичкият Авелин! — изсмя се Куинтал. — Доста интересни неща си пропуснал, докато си се крил зад полата на майка си.

С тези думи той си тръгна, а Авелин остана на палубата, хапейки устни от раздразнение. После обаче се зарече да превъзмогне любопитството си, което сега му се струваше като проява на слабост, и да не задава повече въпроси.

Решимостта му трая само до мига, в който четиримата седнаха да вечерят (изстинала и не особено добре приготвена овесена каша) и Куинтал заяви, че възнамерява да поеме „първата стража“.

— Че ние никога не стоим на пост — обади се Авелин. — Това е работа на обикновените моряци.

Той със сигурност нямаше никакво желание да дежури на палубата, още повече, че навън бе започнало да вали и дори задушната, влажна каюта бе за предпочитане пред хлъзгавата палуба или наблюдателницата на гротмачтата.

— Аз съм втори — побърза да каже Тагрейн, за огромно разочарование на Пелимар.

— Не се тревожи — успокоително рече Куинтал. — Смяната на Тагрейн бездруго няма да продължи много дълго.

При тези думи Куинтал и Пелимар избухнаха в смях, очевидно за сметка на Тагрейн.

Авелин рязко отмести чинията си, ядосан, задето тримата не го допускаха в малката си тайна. Започна да се досеща за какво става въпрос, едва когато Куинтал излезе.

— Наистина си я бива — нехайно отбеляза Пелимар, но не толкова забележката, колкото бързият поглед, който Тагрейн му хвърли, привлякоха вниманието на Авелин и му подсказаха, че Пелимар току-що бе казал повече, отколкото трябва.

— Нея? — попита той.

— Корабната курва — намръщи се Тагрейн. — Струва ми се, братко Пелимар, че току-що си заслужи четвъртата смяна.

— Влизам трети! — не отстъпваше Пелимар. — Ако брат Авелин иска да се позабавлява тази нощ, ще трябва да почака, докато свърша.

Авелин се облегна назад, напълно слисан. Корабната курва? Церемония на нуждата? Ръцете му изведнъж овлажняха — не от нетърпение, а от страх. Това бе последното нещо, което бе очаквал да чуе — не можеше да повярва, че другарите му, поели на най-важното пътуване в живота си (та дори и след това да живееха още сто години) са паднали в плен на толкова първични страсти.

— Не ми казвай, че си се засегнал — скастри го Тагрейн. — Това е най-обикновено притеснение, нали? Ами да! Братко Пелимар, той май никога не е яздил жена!

Да „язди“ жена? Яркият образ, който вулгарните думи извикаха, болезнено се вряза в съзнанието на Авелин. Да чуе другарите си от манастира да говорят за нещо толкова красиво и свято като любовта по този долен начин го изуми и отврати до дъното на душата.

Въпреки това предпочете да замълчи, боейки се да не го вземат за глупак. На карта беше заложено не само уважението им към него, но и нещо много по-важно — очакваха ги още дълги седмици път и всяка грешка можеше да му струва прескъпо.

— Ти влез след Тагрейн — рече той на Пелимар, опитвайки се да говори спокойно. — Аз ще почакам друг удобен случай.

А като стана от масата, отиде да си легне, стараейки се да не обръща внимание на преценяващия поглед на Тагрейн. В очите на тримата му спътници това беше изпитание за неговото мъжество и той не биваше да допуска провал. Да изгуби уважението на Тагрейн (или на когото и да било от другарите си) би изложило на опасност всичко. В крайна сметка, двамата избраници си имаха заместници и Куинтал, силният и мъжествен Куинтал, несъмнено опитен с жените, би се възползвал от всяка предоставила му се възможност да слезе на Пиманиникуит като един от Подготвителите.

Ала дори самата мисъл да отиде при непознатата жена изпълваше Авелин с ужас. Подозрението на Тагрейн си бе самата истина — целия си съзнателен живот младият мъж беше посветил на обучението си и време за подобни „забавления“ просто не му бе оставало. Опита се да прогони неудобните мисли от главата си и да открие утеха в прегръдките на съня, ала неприятните изненади за тази вечер още не бяха свършили — Тагрейн и Пелимар започнаха да обсъждат (с доста интимни подробности) една от прислужниците в манастира, както и две от помощничките в кухнята.

— Тази е много по-опитна от тях — уверяваше Тагрейн другаря си.

— Да, ама онази младичката доста си я биваше — настояваше Пелимар. — Как й беше името? Биен де Луиза или нещо такова?

Авелин усети как стомахът му се свива — та той познаваше тази жена, почти момиче, с дълга черна коса и загадъчни, тъмни очи.

А ето че двамата му събратя сега сравняваха уменията й в леглото с тези на една уличница!

Авелин с мъка си поемаше дъх. Нима наистина беше такъв слепец? Но как да предположи, че нещо толкова отвратително би могло да се случва в свято място като манастира?

За Авелин Десбрис тази нощ бе дълга и мъчителна.

През следващите няколко дни времето се влоши и това можеше само да радва Авелин, тъй като сега той и тримата му другари имаха да вършат прекалено много неща — опасни, но вълнуващи задачи по палубата, където свирепият вятър ги брулеше безмилостно, или пък в трюма, където слизаха час по час, за да проверят дали корабът не тече отнякъде. Веднъж дори им се наложи да се притекат на помощ на останалите моряци и да изтребват нахлулата през една дупка вода.

Изтощителната работа даваше на Авелин възможност поне за известно време да не мисли за личните си тревоги и неприятности. Отлично разбираше какво се очаква от него (тримата му събратя очевидно приемаха секса като изпитание за мъжеството му), а и трябваше да си признае, че една малка частица от него изпитва искрено любопитство. Ала имаше и една друга, много по-голяма част, която беше чисто и просто ужасена. Той никога не бе познавал жена по този начин и нямаше никаква представа как би се държал в подобна ситуация. Сега всеки път щом минеше покрай малката, самостоятелна кабина, разположена точно зад капитанската каюта, по тялото му пробягваха тревожни тръпки.

Нощем спеше неспокойно, мятайки се в леглото си повече, отколкото корабът — върху бурните вълни. Всичките му страхове и кошмари като че ли се бяха съсредоточили в една-единствена точка. Започна да му се струва, че зад вратата се спотайват чудовища, че там го дебне някакво ужасяващо подобие на жена, или дори на неговата майка, съблича го с алчен поглед, щом той влезе в каютата, протегнало пръсти, за да стъпче най-съкровените му чувства в калта и да открадне душата му. Ала дори и кошмарите не бяха толкова прости, защото тогава у него се обаждаше първичното, онова, което досега не бе допускал до повърхността, събуждаха се отдавна задрямали инстинкти и го принуждаваха да се нахвърли върху демона в каютата със същата ожесточеност, с която той го посрещаше, да се вкопчи в него, да рита и да хапе със свирепа, необуздана страст. Всяка сутрин се събуждаше облян в студена пот, а веднъж дори с ужас установи, че е заел твърде неудобна позиция.

Най-сетне времето се оправи и Авелин разбра, че повече не може да отлага. „Бягащия с вятъра“ пореше спокойните води, а Ръката на Мантис се сивееше далеч на запад. Четиримата монаси бяха на палубата, когато Бънкъс Смийли дойде да им съобщи, че този ден няма никаква работа за тях и че могат да правят каквото си поискат.

— Знам, че доста сте поизостанали с молитвите — добави старият моряк, с многозначително намигване, насочено най-вече към Куинтал. — Ще бъдете ли така добри да кажете една и за мен?

— Ще има по една за всички от екипажа! — подхвърли Тагрейн, с което предизвика гръмкия смях на Бънкъс. — Всъщност — добави монахът, когато старият морски вълк се отдалечи, клатушкайки се на кривите си крака — един сутрешен рунд никак няма да ми дойде зле.

И като потри ръце, накани се да тръгне към каютата до тази на Аджонас.

Куинтал обаче го хвана за рамото и го принуди да спре:

— Авелин — заяви той с нетърпящ възражение тон. — Ние всички вече вкусихме от сладостта на мис Пипин, всички, с изключение на Авелин.

Тримата впериха пронизващи погледи в младия мъж, който изведнъж се почувства неизказано малък.

— Върви ти — обърна се той към Тагрейн, още преди да бе размислил какво прави. — Изморен съм от дългата буря.

— Стой! — повиши глас Куинтал и Тагрейн отново се закова на място. — Да разбирам ли, че смяташ да се присъединиш към „буреездачите“.

Авелин го изгледа заинтригувано. Вярно, че и преди беше чувал тази дума (понякога Куинтал, Пелимар и Тагрейн наричаха така някои от обикновените моряци), но така и не бе разбрал какво точно влагат в нея. Това, че сега Куинтал очевидно й придаваше сексуално значение, само още повече го обърка.

— Да — тихо отбеляза набитият монах, — така може би ще ти хареса повече.

Тагрейн и Пелимар се изкискаха, но Авелин забеляза, че се опитват да му спестят неудобството.

— Не знам за какво говориш, братко Куинтал — отвърна той твърдо. — Може би ще си направиш труда да ми обясниш какво точно е „буреездач“.

Пелимар изпръхтя, мъчейки се да сподави смеха си и Тагрейн го сръга с лакът.

Лицето на Авелин се изкриви от неволна гримаса. Подобно детинско (тази дума като че ли най-точно описваше поведението на другарите му) държание от страна на монаси от Ордена на Сейнт Мер’Абел го нараняваше дълбоко.

— Виждаш ли онази бъчва? — зае се да обяснява Куинтал, с доволна усмивка на лице.

Авелин проследи пръста му, който сочеше една бъчва, поставена насред палубата.

— От едната й страна има малка дупка — продължи Куинтал. — За онези, които не могат да използват жената.

Авелин си пое дълбоко дъх, опитвайки се да овладее надигащия се в гърдите му гняв.

— Разбира се, трябва да си платиш за уречената нощ — довърши набитият монах.

— Нощта, която ще прекараш във бурето! — възторжено изрева Тагрейн и заедно с другите двама, избухна в гръмък смях.

Авелин не виждаше нищо смешно в нелепата шега, неколцината моряци, които се намираха наблизо, също не сметнаха вулгарните обиди за особено забавни. За чистосърдечния монах това беше свята мисия, най-важният дълг на Абеликанската църква и да я оскверняват с подобни оргии, си бе истинско светотатство.

— Жената беше одобрена лично от абат Маркварт — сурово заяви Куинтал в този миг, сякаш беше прочел мислите му (което не беше особено трудно, тъй като цялото същество на Авелин излъчваше укор). — Отецът е мъдър човек и добре разбира колко тежко е едно такова пътуване, а за него няма нищо по-важно от това, когато пристигнем на Пиманиникуит както мислите, така и телата ни да са здрави и изпълнени със сила.

— Ами душите ни? — попита Авелин, ала Куинтал пренебрежително махна с ръка.

— Ти решаваш.

Само че това изобщо не беше вярно, помисли си Авелин. Беше му отправено недвусмислено предизвикателство и сега бъдещите му отношения с тримата му другари зависеха единствено от начина, по който щеше да постъпи. Ако загубеше уважението им, не можеше да разчита на каквато и да било лоялност от тяхна страна, а при всичката завист, която витаеше между тях още откакто ги избраха да се обучават за Подготвители…

Авелин пристъпи напред, между Куинтал и Тагрейн. Набитият монах на драго сърце отстъпи назад, изкривил мургаво лице (още по-тъмно поради едноседмичната брада) в тънка усмивка, ала Тагрейн грубо го стисна за рамото:

— След мен!

Прекалено ядосан, за да спори, Авелин се извърна светкавично, обви пръсти около ръката му и дръпна с все сила. Щом Тагрейн загуби равновесие, Авелин побърза да го пусне и се хвърли към краката му, събаряйки го на земята. Тъй като не искаше мимолетното спречкване да прерасне в истински двубой, той се изправи и се отдалечи, преди Тагрейн да успее да реагира.

Куинтал избухна в смях.

Авелин почти беше стигнал капитанската каюта, когато Аджонас се показа. Един бърз поглед към зачервеното лице на младия монах, а после и към тримата му другари, които го следяха изпитателно, беше достатъчен на капитана, за да разбере какво става и като докосна широкополата си шапка, той кимна безмълвно и продължи по пътя си.

Без да се обръща назад, Авелин отиде до вратата на самостоятелната кабина и вдигна ръка, за да почука, после обаче осъзна колко нелепо би било това и влезе вътре.

Хвана я неподготвена, облечена само в тънка, възмръсна нощница. Неочакваната му поява я стресна и тя подскочи, прикривайки се с покривката на леглото.

Беше доста различна от онова, което Авелин беше очаквал и със сигурност не приличаше на чудовището от кошмарите му. Беше по-млада от него (надали имаше повече от двайсет и една-две години), с дълга, черна коса и сини очи, отдавна изгубили блясъка си. Дребничкото й лице като че ли се губеше, обрамчено от гъстата коса, ала въпреки това бе доста миловидна и по детски крехка и слаба (по-скоро от недояждане, отколкото от суетност).

Първоначалната й уплаха бързо се изпари и тя го измери с любопитен поглед:

— Един от монасите, нали? — предположи тя. — Разбрах, че сте четирима, но си мислех, че вече съм виждала всичките…

Авелин с мъка преглътна — тя дори не помнеше „посетителите“ си и не можеше да ги различи един от друг!

— Е, от тях ли си? — настоя тя.

— Какво?

— Монах ли си?

Авелин кимна.

— Добре тогава — рече тя и като отметна настрани одеялото, с което се прикриваше, посегна към ръба на късата си нощница и я повдигна нагоре.

— Не! — извика Авелин ужасено.

Колкото и да се мъчеше да не я гледа, неволно забеляза, че краката й са покрити със синини. А и колко бе мръсна само! Не че той беше по-чист — въпреки всичката вода, която ги заобикаляше, да се поддържа дори елементарна хигиена се бе оказало едно от най-трудните неща на кораба.

— Още не — побърза да поясни младият монах, виждайки изумлението по лицето на жената. — Имах предвид… как… как се казваш?

— Как се казвам ли? — замислено повтори тя, после сви рамене и се засмя. — Приятелите ти ми викат мис Пипин.

— Не — настоя Авелин. — Как е истинското ти име?

Жената го изгледа продължително, очевидно изненадана и объркана, ала в същото време доста заинтригувана.

— Е, добре — рече тя най-сетне. — Дансали. Дансали Комеруик.

— А аз съм Авелин Десбрис.

— И така, Авелин Десбрис — попита Дансали и като повдигна нощницата си още малко, зае предизвикателна поза. — Сега готов ли си?

Авелин усети как у него се борят две противоположни чувства. Част от него искаше да се възползва от поканата на Дансали, да се хвърли отгоре й и да почувства мекото й, топло тяло под своето. Ала една друга част — онази, която беше прекарала повече от половината си живот, мъчейки се да го издигне над подобни първични инстинкти, над животинското желание, в чиято власт човек загубваше и разум, и достойнство — отказваше да се подчини на този порив.

— Не! — той пристъпи към нея и внимателно отмести ръката й, така че нощницата отново я покри.

— Че какво искаш тогаз? — недоумяващо попита Дансали.

— Да поговорим.

— Да говорим? И за какво искаш да говорим? — попита тя с игриво (и доста мръснишко) пламъче в очите.

— За тебе — отвърна Авелин. — Искам да ми разкажеш за себе си — коя си, откъде идваш, какво си преживяла.

Ако я беше зашлевил, Дансали надали би изглеждала по-наранена.

— Как се осмеляваш! — възкликна тя.

Авелин неволно се усмихна. Дансали изглеждаше искрено засегната, сякаш той си бе позволил твърде много с въпросите си, а в същото време му предлагаше нещо толкова лично, че би трябвало да го пази само за един-единствен човек! Той вдигна длани примирително и отстъпи назад.

— Успокой се, Дансали Комеруик. Нищо няма да ти сторя.

— Тук съм с една-единствена цел — сухо изрече тя, но все пак приседна на ръба на леглото.

— Да направиш пътуването ни по-леко и по-приятно — кимна Авелин. — А аз ще се почувствам по-добре, ако просто си поговорим. Искам да те опозная.

— Ще ти се да спасиш грешната ми душа, а? — подхвърли Дансали с неприкрит сарказъм в гласа. — Да ми кажеш, че съм се отклонила от пътя на добродетелта и може би дори да ме върнеш обратно на него?

— Никога не бих си позволил да те съдя — искрено отвърна Авелин. — Но наистина бих искал да разбера онова, което сега ми е трудно да проумея.

— Никога ли не си се чувствал някак особено? — попита Дансали, с предишния закачлив блясък в очите. — Сякаш нещо те човърка отвътре и не ти дава мира?

— Аз съм мъж — заяви Авелин. — Ала далеч не съм сигурен, че онова, което разбирам под тази дума, е същото, което моите другари влагат в нея.

Дансали, която съвсем не беше глупава, се облегна назад и се замисли над чутото. Беше прекарала сама четирите дни, през които бушуваше бурята (с изключение на редовните посещения на Куинтал, който като че ли никога не можеше да й се насити), всъщност, Дансали Комеруик се чувстваше съвсем сама от много време насам — още от началото на пътешествието и дори години преди това.

Трудно й бе сега да отвори сърцето си за когото и да било, ала Авелин постепенно я накара да се отпусне и тя започна да отговаря на въпросите му, сякаш имаше до себе си стар приятел. Така изминаха почти два часа.

— Трябва да вървя. Чака ме работа — рече Авелин най-сетне и като я потупа по ръката, се запъти към вратата.

— Сигурен ли си, че не искаш да останеш още мъничко? — попита го Дансали и се излегна, а в очите й отново проблеснаха искри.

— Не — отвърна монахът тихо, с глас, изпълнен с искрено уважение, но вместо да излезе, остана на мястото си, потънал в мисли. — Но бих те помолил да ми направиш една услуга.

— Не се тревожи — смигна му Дансали, още преди той да успее да продължи. — От днес нататък приятелите ти ще те гледат с уважение!

Авелин отвърна на усмивката й. Някак си усещаше, че може да й се довери, затова излезе от каютата, изпълнен с истинско облекчение, макар и не такова, каквото останалите (и най-вече Куинтал) очакваха.

От този ден нататък Авелин посещаваше Дансали поне толкова често, колкото и тримата си другари. Двамата прекарваха дълги часове заедно, говореха си, смееха се, веднъж Дансали дори си поплака на рамото му. Беше изгубила дете — родило се мъртво и тогава мъжът й побеснял и я изхвърлил на улицата.

След като му разказа всичко това, младата жена изведнъж се отдръпна от него и се вгледа в лицето му. Не можеше да повярва, че го бе допуснала толкова близо до себе си. Чувстваше се странно неудобно, задето Авелин, приседнал до нея в монашеските си дрехи, я бе познал по начин, по който останалите никога не бяха успявали, беше се докоснал до най-съкровената й част, до душата й.

— Трябва да е бил истинско животно — заяви Авелин. — И огромен глупак, защото не вярвам, че един мъж би могъл да мечтае за по-добра спътница от теб, Дансали Комеруик.

— Ето че пак се опитваш да ме спасиш, Авелин Десбрис — въздъхна младата жена.

— Не — поклати глава монахът — Малко са душите, които се нуждаят толкова малко от спасение, колкото твоята.

Думите му, искрени както всичко, което излизаше от устата на брат Авелин Десбрис, накараха Дансали да занемее и като сведе поглед, тя отново заплака.

Авелин приседна до нея и я прегърна през раменете.

* * *

„Бягащия с вятъра“ напредваше бързо. Бяха оставили Ръката на Мантис зад гърба си и сега се носеха на северозапад, право към Свободен пристан. Заобиколиха Фелиданския залив отдалеч, тъй като, според думите на капитан Аджонас, бил прекалено опасен — водата се покачвала с повече от петнайсет метра само за двайсетина минути, а приливът бил толкова мощен, че дори при насрещен вятър можел да повлече цял кораб и да го разбие на трески в скалистия бряг.

Спряха в Свободен пристан за съвсем кратко (на сушата слязоха едва шепа моряци) и още при следващия отлив отново вдигнаха котва и поеха към Ентел.

Ентел беше третият по големина град в Хонс-де-Беер, като отстъпваше единствено на Урсал, престолния град, и Палмарис. Пристанището се простираше достатъчно навътре в морето, за да може „Бягащия с вятъра“ да акостира спокойно и щом го сториха, Аджонас разреши на екипажа да се поразходи из града.

Слязоха на две групи, като четиримата монаси, по нареждане на Куинтал, се държаха заедно. Пелимар предложи да посетят местния манастир, но докато Авелин и Тагрейн още кимаха в знак на съгласие, прагматичният Куинтал отхвърли идеята, с основанието, че появата им толкова на юг може да предизвика неудобни въпроси и догадки у тукашните монаси. Тайната на Пиманиникуит беше известна само на духовниците от Сейнт Мер’Абел — според отец Сихертън дори в останалите манастири от Абеликанската църква знаели съвсем малко за източника на магическите камъни.

Авелин си припомни разговора с отец Йойона, когато за първи път научи за Пиманиникуит — още не бе забравил изричното предупреждение, че да спомене името на острова на когото и да било без разрешението на абат Маркварт, би означавало сам да се осъди на смърт, и нямаше как да не се съгласи с логиката на Куинтал.

Вместо това прекараха деня като кръстосваха града и се дивяха на красотите му — зелените градини с пищни цветни лехи и високи дървета, белите сгради и шумното тържище, най-големия открит пазар в цял Хонс-де-Беер. Дори пъстрите дрехи, които обитателите на Ентел носеха, се струваха на четиримата монаси странни и някак екзотични. Всъщност говореше се, че пристанищният град прилича много повече на поселищата в Бехрен, отколкото на тези в Хонс-де-Беер и Авелин, след като прекара половин ден прехласвайки се по хилядите интересни неща, които виждаше, в крайна сметка реши, че би му било много интересно да посети южното кралство.

— Може би някой друг път — прошепна си той и се качи на борда на „Бягащия с вятъра“, хвърляйки последен поглед към обляния от лъчите на залязващото слънце град.

С попълнени запаси и отпочинал екипаж, корабът вдигна котва още при първия отлив и с попътен вятър в платната, се понесе на юг.

Желанието на Авелин се сбъдна много по-скоро, отколкото той предполагаше — не бяха пътували дълго, когато капитан Аджонас, без никакво обяснение, хвърли котва в пристанището на Ясинта, град, разположен съвсем близо до Ентел, но отвъд планинската верига, която делеше двете кралства.

Стреснати, тримата монаси обърнаха питащи погледи към Куинтал, ала той също не знаеше какво става и веднага се запъти да търси обяснение от Аджонас.

— Никой не познава южните води по-добре от бехренските моряци — заяви капитанът. — На какви ветрове можем да се надяваме, за какви врагове да си отваряме очите. А аз имам приятели тук, ценни приятели.

— Внимавай да не би въпросите, които ще им зададеш, да им открият пътя към Пиманиникуит — заплашително снижи глас Куинтал.

Аджонас се изпъчи, а кръвта нахлу в главата му, подчертавайки още повече страховития белег, който прорязваше лицето му. Куинтал дори не трепна:

— Ще дойда с теб при твоите… приятели.

— Ще трябва да оставиш монашеските си одежди тук, братко Куинтал — отвърна капитанът. — Иначе не отговарям за безопасността ти.

— Нито аз за твоята.

По-късно този следобед двамата, заедно с Бънкъс Смийли, се отправиха към брега, съпроводени от разтревожените погледи на останалите трима монаси и на трийсетината моряци от екипажа. Пелимар реши да се разтовари от напрежението, като отскочи при жената (за радост на Авелин, другарите му все още не знаеха истинското й име), ала Тагрейн и Авелин посрещнаха залеза все така облегнати на бордовата ограда.

Слънцето отдавна се бе скрило зад хоризонта, когато до ушите на двамата монаси най-сетне достигна дългоочаквания шум на приближаваща лодка. Не след дълго се показа и самата тя… с тримата мъже на борда — очевидно невредими.

— Тръгваме още щом съмне — отсечено нареди Аджонас, щом се качи на кораба.

Тагрейн и Авелин се спогледаха разтревожено, изненадани от необичайно острия тон на капитана и от суровото изражение на Куинтал.

— Водите не са чисти — обясни монахът на другарите си.

— Пирати? — предположи Тагрейн.

— И паури.

Авелин въздъхна и отново обърна поглед към непознатия бряг и стотиците светлинки, които се простираха в далечината, чак до тъмните очертания на внушителната планинска верига, наричана Пояса и токата. Чувстваше се някак малък, безкрайно далеч от дома, а необятният Мириански океан и мисълта за свирепите паури, които кръстосваха водите му, го накараха по-ясно откогато и да било да осъзнае колко дълъг път му предстои.

Тази нощ Дансали прие още един посетител. Брат Авелин имаше нужда от приятел.

Глава 16

Сетната война

Лятото на петата му година в Андур’Блау Иннинес беше едно от най-прекрасните времена в краткия живот на Елбраян. Вече не беше малко момче, а млад и силен мъж, у когото обаче бе останала една по детски палава жилка, която според Тунтун никога нямаше да изчезне. Все така продължаваше да събира млечни камъни от тресавището, ала сега го правеше с гордост, тъй като и сам виждаше колко добре се отразяват ежедневните упражнения на високото му, стройно тяло. Дългите му крака сега бяха покрити с железни мускули, а ръцете му бяха станали толкова огромни, че дори неговите широки длани не бяха в състояние да ги обхванат.

Ала колкото и да бе заякнал младият мъж, у него нямаше нищо тромаво. Той танцуваше заедно с елфите, биеше се с тях, подскачаше по каменистите пътеки на долината със същата лекота като тях. Светлокестенявата му коса беше пораснала и стигаше чак до раменете му, но той много внимаваше да я държи чиста и добре подстригана и винаги я носеше отметната назад, така че да не закрива все така гладко избръснатото му лице.

Вече беше желан гост във всяка церемония на елфите — във всеки танц и всяка песен, във всяко празненство и всеки лов. И въпреки това (може би дори повече отвсякога), Елбраян се чувстваше самотен. Не, човешката компания не му липсваше (дори мисълта за нея го изпълваше с ужас), просто по-ясно откогато и да било осъзнаваше колко е различен от Туел’алфарите и то не само по телосложение. Те го учеха да гледа на света като тях, с абсолютна свобода, повече през призмата на въображението, отколкото на действителността. За Елбраян обаче това беше невъзможно. Чувството му за ред беше твърде развито, чувството му за справедливост — прекалено изострено. Един спокоен следобед, докато се разхождаше из долината с Джуравиел, той му сподели тези свои тревоги.

Елфът спря и го изгледа проницателно:

— Нима това те учудва? — простичко попита той и нещо в думите му, по-скоро начинът, по който бяха изречени, отколкото самите те, донесоха истинска утеха на Елбраян.

За първи път той осъзна, че елфите може би и не очакват от него да бъде като тях.

— Ние просто ти показваме една друга гледна точка — обясни Джуравиел, — начин на мислене, който ще ти бъде от полза в бъдещите ти странствания и изпитания. Ние просто ти помагаме да се издигнеш над ограниченията на своята раса.

— Защо? — не можа да се въздържи младият мъж. — Защо избрахте точно мен?

— Кръвта на Мейдър — отвърна елфът, израз, който през последните пет години Елбраян беше слушал до втръсване, използван (най-често с убийствено пренебрежение) от Тунтун. — Мейдър беше твой чичо, брат на баща ти.

Докато го слушаше, Елбраян почувства как мислите му се връщат назад във времето, към едно далечно утро, когато двамата с Пони стояха един до друг и, занемели от благоговение, съзерцаваха Ореола. Ала, макар споменът за този ден да изпълваше съзнанието му, младият мъж не пропускаше нито дума от онова, което Джуравиел му казваше:

— Починал много малък, или поне така вярваха близките му.

— Спомням си… — започна Елбраян, ала не довърши.

Какво всъщност си спомняше? Струваше му се, че е чувал баща си да споменава за изгубен по-голям брат — не можеше да бъде друг, освен същият този Мейдър, тъй като, изведнъж осъзна младият мъж, името му беше познато още отпреди да срещне елфите.

— Всъщност — продължи Джуравиел — Мейдър наистина едва не загина още като момче. Докато бил в гората, го нападнала мечка и той сигурно щеше да умре от многобройните си рани, ако не го бяхме открили. Доведохме го в Каер’алфар и дълго го лекувахме. За щастие, оказа се по-жилав отколкото очаквахме, но когато най-сетне се възстанови напълно и поискахме да го върнем на семейството му, те отдавна се бяха преместили на друго място.

Тук Джуравиел поспря, сякаш се чудеше как да продължи.

— Преди много години — бавно започна той, — между нашите два народа не се издигаше стената, която ни разделя сега. Между хора и елфи царяха добросъседски отношения, разменяхме си стоки, разказвахме си интересни истории, а понякога живеехме заедно. Имаше дори случаи (аз лично помня два такива) на брак между елф и човек, макар подобни двойки рядко да оставяха потомство след себе си.

— Защо тогава тръгнахме в различни посоки? — в очите на Елбраян светът (и особено хората) беше изгубил много от раздялата на двете раси.

Джуравиел се засмя.

— Живееш в Андур’Блау Иннинес вече пет години — рече той. — Нима не си забелязал, че нещо липсва?

Младият мъж сбърчи чело. Нима имаше нещо, което да не достига в това вълшебно място?

— Деца — отвърна най-сетне Джуравиел с леко променен глас. — Деца. Ние не сме като хората. Вземи мен например — мога да живея цяло хилядолетие (вече имам зад гърба си почти пет века) и въпреки това да имам само едно или две деца.

И той отново замълча, а по красивото му лице сякаш премина облак.

— Преди три века — заговори той след малко — дактилът отново се пробуди.

— Дактил? — повтори Елбраян.

— Демон — поясни елфът и като извърна поглед от младежа, направи крачка към неголямата просека наблизо. Щом се озова на открито, вдигна очи към небето и подхвана песен:

Когато немара очите на стража покрие,

когато алчен, ламтеж лумне в хорската гръд,

когато любов не остане, а само похот нечиста,

когато започне да лъже търговецът честен,

когато в разврат тънат жените без срам,

когато за злато погиват и правда, и милост,

тогаз вижте мрака и черния дим,

тогаз чуйте тътена, който земята люлее

и знайте — ударил е сетният час.

Недейте посича другаря от завист,

с омраза към брата не вдигайте взор,

на алчната жажда махнете покрова

и вижте врага вдигнал меч срещу вас.

Открийте в сърцата си милост и вярност,

а злоба и завист навън прогонете

и знайте — за праведност време дошло е,

от сън, се пробуди извечното зло.

Десетки картини изпълниха съзнанието на Елбраян, докато слушаше песента на елфа — видя свирепи битки и безмилостна сеч, страдание и страшна гибел, образи, досущ като ужаса, който гоблините бяха посели в Дъндалис преди повече от пет години. Когато гласът на Джуравиел най-после затихна, по бузите на младия мъж се стичаха сълзи. Макар и полуизвърнат, елфът също не можеше да скрие влагата в очите си.

— Дактил е името, което ние сме му дали — тихо каза той, — макар че в действителност пробуждането му е по-скоро повсеместно явление, а не просто появата на едно-едничко същество. Той е материалното въплъщение на нашите грешки, именно нашето безразсъдство — на хората, а в онези отминали векове — и на елфите — му вдъхва живот, за да може това извечно зло да броди по земята в образ от плът и кръв.

— А когато демонът се пробуди, тогава избухват войни — опита се Елбраян да изтълкува песента на Джуравиел. — Като сечта, която погуби семейството и цялото ми село.

Елфът обаче поклати глава:

— Подобни битки съвсем не са рядкост, когато гоблини и хора живеят близо един до друг. Също както и в открито море — случи ли се кораб да се натъкне на някоя от лодките на злите паури, изходът винаги е един и същ.

Елбраян кимна — и преди беше чувал за свирепите джуджета, които бяха най-големият кошмар на всички моряци в Корона.

— За последен път дактилът се събуди за живот преди три века — продължи Джуравиел. — По онова време елфи и хора все още живееха като съседи, а и ние бяхме далеч по-многобройни, макар и не чак толкова, колкото твоя народ. Ко’авил, Сетната война, така наричаме онези гибелни дни, когато на всеки петима елфи загинаха четирима. И тъй като бавно създаваме потомство… — въздъхна той примирено.

— Наложило ви се е да бягате — досети се Елбраян. — За да се спасите от пълно унищожение, трябвало е да се скриете от всички останали раси.

Джуравиел кимна, очевидно доволен от схватливостта на младежа:

— Ето как се заселихме в Андур’Блау Иннинес, както и в други потайни места. С помощта на човешките духовници и скъпоценните им дарове, магическите камъни, превърнахме тези места в свой дом, обвихме ги в загадъчност и ги скрихме от очите на останалия свят. Дактилът беше сразен (макар и не без огромни загуби за всички добри раси), ала с него дойде и краят на нашето време. Оттогава живеем така — пръснати из целия свят, обгърнати от облаци и мрак, които да възпират любопитните очи. Малцина останахме и не можем да си позволим да издадем тайната си, дори на човеците, които елфите все още смятат за свои приятели.

— Поне някои елфи — подхвърли Елбраян.

— Дори и Тунтун — засмя се Джуравиел, досетил се кого има предвид младежът, но усмивката му бързо угасна. — Тя просто ти завижда.

— На мен?

— Защото си свободен. Пред теб е целият свят, ала не и пред нея. Не, Тунтун не те мрази.

— Вярвам ти… — отвърна Елбраян, — поне до следващия ми двубой с нея.

Джуравиел отново се разсмя.

— Да, тежък противник е Тунтун — съгласи се той. — А пък към теб е особено строга. И именно това повече от всичко друго доказва, че ти е приятелка.

Елбраян захапа стръкче трева и се замисли над думите на елфа.

— Тунтун знае, че животът ти няма да бъде лек — обясни Джуравиел. — Затова иска да те подготви, колкото се може по-добре.

— Да ме подготви за какво?

— Точно това е въпросът — заяви Джуравиел и повдигна вежди, размахвайки пръст във въздуха. — Макар да си отидохме, ние все пак не изоставихме напълно хората. Именно ние, елфите от Каер’алфар подготвяме пазителите, които бродят по света и се грижат за всички, които се нуждаят от помощ, макар малцина да подозират за тяхното съществуване или изобщо да предполагат, че имат нужда от защита.

Елбраян поклати глава — никога досега не бе чувал за пазители, освен в случаите, когато елфите си говореха за тях.

— Мейдър беше пазител — добави Джуравиел. — При това един от най-добрите. В продължение на почти четиридесет години, той отбраняваше територия от около сто мили. Никой гоблин или фоморийски великан не можеше да припари там, а за да ти разкажа за всички негови подвизи няма да ми стигне и цяла седмица.

Елбраян усети как го изпълва гордост. Отново си припомни онова утро, изпълнено с великолепието на Ореола, докато името на Мейдър звучеше в главата му.

— Такъв ще станеш и ти — завърши Джуравиел. — Елбраян Пазителя.

После кимна и се отдалечи. Младият мъж дълго остана на поляната, замислен над онова, което беше научил — може би най-важният урок, който беше получил през всичките пет години, прекарани в Андур’Блау Иннинес.

— Ето, не го ли усещаш?

Бели’мар Джуравиел им даде знак да пазят тишина и внимателно прокара босия си крак по повърхността на камъка. Миг по-късно кимна мрачно, усетил с чувствителните си пръсти едва доловимите вибрации, които пробягваха в глъбините му.

— Далеч на северозапад — отбеляза Таларейш и инстинктивно обърна поглед натам, сякаш очакваше да види облак непрогледен мрак да тегне над вълшебната долина.

— Съобщихте ли на лейди Даселронд? — попита Джуравиел.

— Разбира се — отвърна Виелайн, един от най-старите обитатели на Каер’алфар. — Дори разпратихме съгледвачи. Носят се слухове за странна яма, на по-малко от двадесет мили оттук.

Джуравиел погледна на север, към Дивите земи, които се простираха отвъд Андур’Блау Иннинес, далеч от всички хорски поселища.

— Знаем ли къде точно? — попита той Виелайн.

— Не би трябвало да е трудно да я открием — намеси се Таларейш, който, също като Джуравиел, очевидно изгаряше от нетърпение да разгледа отблизо необичайното явление.

Двамата се обърнаха към Виелайн, а изражението им беше по-красноречиво от всякакви думи.

— Съгледвачите ни ще минат покрай ямата (ако в слуховете изобщо има някаква истина), после ще продължат на север — обясни възрастният елф. — Така че няма да се завърнат скоро.

— Но лейди Даселронд трябва да научи какво става възможно най-бързо — настоя Таларейш, предполагайки, че Виелайн, който също като него държеше правилата да се спазват стриктно, започва да се съгласява с тях.

— До утре вечер ще сме отишли дотам и ще сме се върнали обратно — обади се и Джуравиел. — Разбира се, ако успеем да я открием.

— Птиците ще знаят — увери го Виелайн. — Птиците винаги знаят.

Тази нощ поляната беше пуста — необичайна тишина тегнеше над нея и никъде не се виждаше и следа от елфи, макар това да не означаваше, че не са се изпокрили зад близките дървета. Елбраян беше живял в Андур’Блау Иннинес достатъчно дълго, за да знае, че дори той, който познаваше горските шумове до съвършенство и бе в състояние да различи и най-слабия звук, няма да разбере, че го наблюдават от съвсем близо, ако елфите сами не решат да му се покажат.

Въпреки това младият мъж бе почти сигурен, че тази нощ е сам, разбира се, като онзи, срещу когото щеше да се изправи.

После затаи дъх, видял все още неизвестния си противник да излиза от сенките в отсрещния край на поляната.

Тунтун.

Елбраян с все сили стисна тоягата си и още по-здраво стъпи на земята. Отдавна не се беше бил с нея и сега твърдо възнамеряваше да й покаже това-онова.

— Ще те накарам да молиш за милост — подразни го Тунтун и пристъпи напред, описвайки големи кръгове с дългата, тънка пръчка, която щеше да й служи вместо меч, докато с другата си ръка въртеше дървен кортик. Главозамайващата бързина на движенията й за пореден път изуми Елбраян — Тунтун сигурно би могла да подхвърля по четири монети с всяка ръка, или пък да жонглира с цяла дузина ками и даже пламтящи факли.

Ала дори невероятната пъргавост няма да й помогне, зарече се Елбраян. Не и този път.

Той също пристъпи напред, стиснал тоягата пред себе си. Обикновено преди всеки двубой противниците отново уточняваха правилата, ала при тези двамата подобна церемония беше безсмислена. След всички тези години Тунтун и Елбраян се разбираха и без думи — между тях правила просто не съществуваха.

Елбраян приклекна и Тунтун начаса се хвърли в атака, с насочен напред дървен меч. Младият мъж свали едната си ръка от тоягата и завъртя оръжието нагоре, после светкавично замахна надолу. Успя да спре удара на Тунтун, но второто му движение, онова, което целеше да отбие меча й високо във въздуха, беше твърде бавно, за да подейства срещу противник като нея.

Елбраян отново улови тоягата с две ръце, готов за следващата атака.

После изведнъж смени тактиката. Според логиката, заради тежката тояга и по-тромавите си движения, в началото той би трябвало да играе с черните фигури и да остави първите атаки за Тунтун. Всяка грешка в нападение би го оставила опасно уязвим за мълниеносно стрелкащите се оръжия на противницата му.

Ала обратно на нея, той се хвърли напред. Тоягата му се стрелна нагоре, после надолу, но вместо отново да я улови с две ръце в края на маневрата, той повтори първата част от движението, като този път го спря по средата — долният край на тоягата застопори, пъхайки го под мишницата си, а горният сведе и насочи напред, сякаш бе копие.

Тунтун, очакваща нещо подобно от мъжа, който не можеше да я понася, не беше изненадана и отстъпи назад, още щом разбра какво става, после се шмугна под спускащата се тояга, вдигнала кръстосани оръжия над главата си. Надяваше се да съумее да нанесе удар, докато държи тоягата на Елбраян на безопасно разстояние над себе си, ала се оказа, че той още не е приключил с учудващо умелата си маневра.

Тунтун все така държеше сабята и кортика над себе си, когато младежът отдръпна тоягата си и замахна. Както можеше да се очаква, противничката му приклекна, той обаче си беше наумил нещо съвсем различно: вдигна оръжие над главата си и докато го спускаше надолу, описа пълен кръг с него. После рязко спря движението му и, стиснал го с две ръце, пристъпи напред. Тоягата отново се завъртя, след което се стрелна по диагонал, право към приклекналата Тунтун.

Тя изпищя и протегна меча си настрани така, че острието му почти докосваше земята. Тоягата, поела цялата забележителна сила на Елбраян, се удари в него с неудържима мощ и Тунтун политна назад, трескаво пляскайки с криле, за да убие поне донякъде зашеметяващото сътресение.

Младият мъж се усмихна с мрачно задоволство и се хвърли напред, а оръжието му не спираше нито за миг — за нищо на света не биваше да позволява на противничката да се съвземе.

Успехът му обаче се дължеше до голяма степен и на изненадата и много скоро опитната Тунтун, която междувременно бе започнала да го възприема далеч по-сериозно, си възвърна равновесието и започна да отвръща на ударите му.

Двубоят се проточи, а все така никой да успяваше да вземе надмощие. Понякога оръжията им се блъскаха едно в друго толкова мълниеносно, че Елбраян се уплаши да не се запалят от триенето. Всеки от тях нанасяше, но и понасяше, немалко сравнително слаби удари, но до по-сериозен превес на някой от двамата така и не се стигна.

Постепенно в движенията (особено тези на Елбраян) започна да се промъква умора, появиха се и първите грешки. Един-единствен истински удар, помисли си младият мъж, и Тунтун ще рухне.

Тоягата му за кой ли път се стрелна напред, но оръжията на Тунтун се стовариха върху нея поне шест пъти, много преди той да беше довършил атаката си. Един-единствен удар, ето какво му трябваше, но дори той започваше да му се струва непостижим!

Убеди се в това миг по-късно, когато мечът на Тунтун отби тоягата му встрани. Без да губи нито секунда, елфическата девойка се възползва от пролуката в защитата му и удари пръстите на другата му ръка с кортика си.

Трябваше му нещо ново, нещо, което Тунтун не бе виждала от него и което нямаше как да очаква. Нещо дръзко, дори отчаяно, като хода, с който Таларейш го беше надвил. Тунтун започваше да става все по-самоуверена, започваше да вярва, че знае точно докъде се простират силите на противника й.

Готова беше да получи добър урок.

Серия от светкавични удари и няколко бързи крачки дадоха на Елбраян възможност да заеме позицията, която му трябваше. Предугаждайки следващата атака на Тунтун, той се наклони назад и с лекота избегна малкия й меч.

После се хвърли напред, размахал тоягата си толкова високо, че противничката му нямаше как да я отбие и трябваше да приклекне, за да се предпази.

Тя стори именно това, но вместо да спре движението на оръжието си, Елбраян свали едната си ръка, като много внимаваше то да не се отплесне, докато изфучаваше назад. После отново го пусна и, използвайки бедрото си за опора, замахна по диагонал.

И този път Тунтун (макар да бе изненадана, че противникът й използва едно и също движение два пъти) съумя да избегне връхлитащата тояга, завъртайки се надясно.

Само че Елбраян едва сега започваше. За миг задържа оръжието пред себе си, колкото да успее да сложи лявата си ръка под него, след което пристъпи напред и отново замахна отляво надясно.

Тунтун нямаше друг избор, освен да се просне на земята, и тя стори именно това.

Тоягата на Елбраян продължи започнатата маневра, докато той самият се обръщаше, улавяйки я в основата, досущ както някога, когато беше малко момче и заедно с приятелчетата си използваха дебели сопи, за да запращат камъни високо във въздуха.

Той описа пълен кръг, макар да знаеше, че да обърне гръб — дори и за миг — на толкова опасен противник като Тунтун, може да се окаже фатално. С гръмогласен вик на уста, младият мъж завърши маневрата си, като падна на едно коляно и замахна съвсем ниско.

Тоягата му обаче срещна само въздух. Тунтун я нямаше!

Елбраян трескаво прехвърли през ума си различните възможности, докато се мъчеше да овладее ужаса, че е допуснал пагубна грешка и че всеки момент ще бъде надвит от хитрата Тунтун. Да е отскочила вляво или вдясно, без той да я забележи, със сигурност беше невъзможно, да се бе провряла под тоягата му също беше немислимо, не и след като беше паднал на коляно.

Това можеше да означава само едно — трябва да бе полетяла нагоре.

Още докато завършваше подхванатото движение, Елбраян изви лявото си рамо и се претърколи така, че да се озове легнал по гръб, с тояга, здраво забита в земята.

Миг по-късно Тунтун, чиито крехки крила не можеха повече да я държат във въздуха, се спусна отгоре му, с протегнат към него меч. Беше възнамерявала да стовари оръжието си върху гърба на глупавия човек, а ето че вместо да завари беззащитна жертва, тя се носеше право към върха на близо триметровата сопа!

Отчаяно размаха меча си, а когато видя, че това няма да помогне, опита се да нанесе удар на противника си. Не успя обаче и с все сила се сгромоляса върху дървената тояга. Страховитият сблъсък изкара въздуха от дробовете й и тя остана неподвижна в продължение на няколко дълги мига.

После пусна меча си (без да иска, сигурен бе Елбраян, тъй като оръжието тупна встрани от него, без дори да го одраска) и младият мъж кавалерски наведе тоягата си така, че Тунтун да може да слезе. Тя се приземи меко, но не бе направила и две крачки, когато рухна на земята, мъчейки се да си поеме дъх.

Елбраян захвърли оръжие и се втурна към нея. За миг се зачуди дали не допуска огромна грешка, като се приближава до непредсказуемата Тунтун просто така — тя като нищо можеше да го удари с кортика си през лицето, присвоявайки си по този начин победата.

Ала в крехкото елфическо тяло не бе останала и капка сила. Без да е в състояние дори да говори, тя остави и кортика да се изплъзне между безчувствените й пръсти. Елбраян коленичи до нея и обгърна раменете й с ръка.

— Тунтун! — не спираше да повтаря името й той, ужасен да не би тя да умре тук, сама с човека, когото толкова презираше.

Най-сетне Тунтун успя да се посъвземе и вдигна очи към него, а в погледа й се четеше искрено възхищение.

— Победи съвсем честно — поздрави го тя. — Мислех си, че… си се надценил… но последният ти ход… наистина беше впечатляващ!

И като кимна одобрително, тя се изправи и се отдалечи, макар и малко несигурно. Елбраян остана коленичил в тревата още дълго, без сам да знае как да реагира.

След всички тези месеци най-сетне беше победил.

Редиците от дървета (ниски, кичести ябълки) се простираха пред тях, съвършено прави, после изведнъж се издигаха на почти четири метра, прекъсваха там, където сега зееше огромна дупка, след което отново се спускаха на нормална височина и се губеха в далечината. Необичайното земно образувание бе съвсем скорошно, това поне беше ясно — пръстта наоколо беше рохка и тъмнокафява и макар тук-таме да се виждаха парчета корени, не я покриваше никаква растителност. Нещо просто се бе протегнало и бе издърпало една трета от реда.

— Това е една от горичките на брат Аларбарнет — отбеляза Таларейш и двамата му спътници кимнаха.

Името на брат Аларбарнет, странстващ монах от палмарското абатство Сейнт Прешъс, им беше добре познато… както бе познато и на всички надарени с разум обитатели на Корона. Той беше кръстосвал Дивите земи (далеч от цивилизованите градове, в които бе израснал) преди повече от век, садейки ябълковите дръвчета с надеждата, че плодовете им ще накарат жителите на Хонс-де-Беер да опознаят широкия свят. Брат Аларбарнет (канонизацията му вече беше започнала и абеликанските духовници очакваха той да бъде обявен за светец в близките няколко години) така и не бе доживял да види сбъдването на мечтата си (всъщност тя все още не се беше сбъднала), ала много от горите, които беше засадил, продължиха да растат и след като него го нямаше и дори процъфтяха. Без човеците да знаят, брат Аларбарнет беше обявен за Приятел на елфите, които нерядко му бяха помагали в час на нужда, затова не бе никак чудно, че и тримата спътници бяха чували за него и за дърветата му и знаеха, че той винаги ги садеше в прави редици.

Какво, тогава, се бе случило с тази гора?

Отговорът можеше да бъде само един — нямаше същество (та било то и някой от гигантските северни дракони), което да е в състояние да изкопае толкова голяма и толкова съвършено правилна дупка.

— Земетресение — дори когато Джуравиел беше силно разтревожен, мелодичният му глас звучеше все така напевно.

— Трябва да е дошло оттам — съгласи се Таларейш и посочи на север, там, където се простираше дивата и безмилостна местност, наричана Барбакан.

— Не е чак толкова необичайно — напомни им Виелайн. — И друг път са се случвали земетресения.

Джуравиел добре разбираше, че тези думи са насочени най-вече към него — така и не бе успял да скрие притеснението си. Но и как иначе, когато едва преди седмица бе говорил с ученика си, с младия Елбраян, именно за това!

Кой знае, Виелайн може би беше прав. Земетресения и гръмотевични бури, свирепи урагани и дори бълващи лава вулкани — всички тези катаклизми най-често бяха обикновени природни явления, в които нямаше нищо неестествено. Може би това наистина беше просто едно съвпадение!

И все пак, прекрасно разбираше Джуравиел, подобни събития — земетресения като това, чиито следи виждаха сега, или пък гоблинови нападения като онова, изтребило до крак съселяните на Елбраян — понякога предвещаваха нещо много по-страшно.

Той се взря на север, сякаш очакваше да открие отговор на разяждащите го съмнения. И наистина, ако времето беше по-ясно, зоркият му, поглед може би щеше да различи нещо, каквото и да било, което да потвърди или пък да отхвърли подозренията му. Засега обаче, на Джуравиел не му оставаше друго, освен да се тревожи.

Нима демонът наистина се бе пробудил отново?

Глава 17

Черни криле

Всичко ставаше съвсем бавно. Нетърпеливият Конър постепенно започна да разбира тревогите на Джил и нейното колебание. Усещаше напрежението, което я обземаше всеки път, щом се приближеше до нея, всеки път, щом сведеше лице над нейното, докато устните им неудържимо се привличаха.

Ала всеки път тя извръщаше глава, почервеняла от смущение, също толкова силно, колкото неговото раздразнение. В началото младият мъж приемаше подобни откази като лична обида — въпреки опитите на Джил да го убеди в обратното, той не можеше да не си мисли, че тя просто не го намира за достатъчно привлекателен или че дори се отвращава от него. Опитен в изкуството на любовта, племенникът на палмарския барон беше изненадан и засегнат, ала в същото време и немалко заинтригуван. Джили беше предизвикателство, каквото не бе срещал досега и той беше твърдо решен да го преодолее.

Виждайки блясъка, който се появяваше в очите й всеки път щом го зърнеше да влиза в „Задругата“ (а напоследък това се случваше все по-често), гордият млад мъж започна да се досеща, че проблемът на Джили не бе в нея, а в мрачната загадка, скрита в миналото й. От това предизвикателството да я покори съвсем не стана по-малко примамливо, тъкмо напротив, с всеки изминал ден Конър я желаеше все повече, много повече, отколкото беше пожелавал която и да било жена досега. Неусетно и за самия него, Джил се превърна в най-голямото предизвикателство в младия му живот. Затова той беше търпелив, не бързаше и вечер след вечер се разхождаше с нея, без да правят нищо друго, освен да разговарят. За останалите си нужди можеше да се погрижи в кой да е от многобройните палмарски бордеи, а Джил, неговата Джил, разбира се, нямаше защо да научава за това.

Що се отнасяше до Джили, нейните вечери неизменно ставаха много по-приятни, щом Конър влезеше в „Задругата“. Но даже когато го нямаше, тя непрекъснато мислеше за него и често го сънуваше. По време на вечерните им разходки му беше показала тайното си местенце на покрива и двамата прекарваха там часове наред, съзерцаваха небето и си говореха. Именно там тя най-сетне му разреши да я целуне и дори отвърна на целувката му, макар че всичко трая едва няколко секунди, преди черните криле на някакво потънало в забрава нещастие от миналото й да заплющят около нея и да я изпълнят с ужас. Когато го целуваше (навярно същото чувство щеше да изпита с който и да било мъж), мислите й се връщаха назад, към един миг на страдание, прекалено болезнен, за да може да си го спомни.

Ала тя стискаше зъби, преглъщаше болката и позволяваше на Конър да я целува, макар и не толкова често, колкото той би искал.

Пак там, на покрива, под нощното небе, Конър за първи път спомена възможността за женитба.

Джил усети, че не й достига въздух. Не можеше да го погледне в очите, затова упорито се взираше в звездите, сякаш търсеше убежище там горе. Обичаше ли го? Нима изобщо знаеше какво е да обичаш?

В едно беше сигурна — присъствието на Конър я правеше щастлива, ала в същото време я изпълваше с ужас. Не можеше да отрече, че всеки път, щом го види, я обзема копнеж, разтреперва се, а по тялото й се разлива приятна топлина, но едновременно с това изпитваше истински страх да не би той (или който и да било друг мъж) да се приближи твърде много. Примамливият плод като че ли се поклащаше току до нея и тя усещаше сладостния му аромат и все пак имаше още нещо, нещо, което не й позволяваше да го докосне.

Първата й реакция бе да откаже. Какво съпруга щеше да му бъде, след като дори не знаеше коя е! И колко дълго би останал той до нея, когато дори целувките й бяха по принуда, болезнено усилие, което тя полагаше единствено, за да не го огорчи, въпреки че трябваше да превъзмогва огромната черна буца, заседнала в сърцето й.

От друга страна, не биваше да забравя Гревис и Петибуа, хората, които я бяха приютили, когато си нямаше никого. Колко по-добър щеше да стане животът им, ако тя се задомеше сполучливо! Кой знае, ако станеше част от аристокрацията на Палмарис, може би и осиновителите й щяха да се издигнат в обществото, а нищо не би зарадвало благодарната Джил повече от това.

Най-сетне събра сили и погледна Конър в очите, прекрасните кафяви очи, които сега, под звездното небе, като че ли искряха по-силно отвсякога.

— Знаеш, че те обичам — промълви той. — Само теб и никоя друга. Всички тези седмици — не, месеци! — седях край теб, а в съзнанието ми имаше една-едничка мисъл, в сърцето ми — едно-единствено желание — да те обичам така, както един мъж обича една жена, да усещам тялото ти, опряно в моето, да се събуждам до теб. О, Джили, моля те, кажи, че отвръщаш на чувствата ми! А ако любовта ми е безнадеждна, то нека водите на Масур Делавал ме погълнат в ледената си прегръдка, защото няма топлина и живот за Конър Билдебург без твоята любов!

Думите му й се сториха толкова красиви и трогателни (с изключение на обръщението, което я караше да се чувства като малко момиченце), че тя нямаше как да не му повярва, с цялото си сърце. Да, младата жена беше сигурна в любовта му, дори убеждаваше сама себе си, че и тя го обича. Какво друго, ако не любов, я караше да грейва в усмивка, колчем го зърнеше на прага на гостилницата?

— Ще се омъжиш ли за мен? — тихо попита Конър, толкова тихо, че тя не чу, а по-скоро почувства думите му, сякаш бяха прелели от върховете на пръстите му, които нежно се спускаха по бузата й.

Джил кимна и той я целуна, страстно и продължително, притискайки я до гърдите си. Но докато Конър се опиваше от сладостта на устните й, Джил отчаяно се опитваше да пропъди черните крила, които пляскаха над главата й, мъчеше се да мисли за всичко друго, но не и за онова, което й се случваше — представяше си гостите, дошли тази вечер в „Задругата“, спомни си за каретата, която беше съборила един мъж на улицата преди няколко дни, каквото и да е, стига да не й позволеше да се върне назад към забравеното, но ужасяващо минало, срещу което тя нямаше сили да се изправи.

Реакцията на Гревис и Петибуа при вестта за сватбата, бе точно каквато Джил очакваше. Широко усмихнат, Гревис кимна доволно и притисна скъпата си Кат (той все още я наричаше така) до гърдите си. За разлика от него, Петибуа даде далеч по-шумен израз на радостта си — пляскайки с ръце, тя заподскача на място (при което пищните й телеса се разлюляха необуздано), а по бузите й се застичаха сълзи. И двамата се радваха не за себе си, а за нея — единственото, което искаха за осиновената си дъщеря, бе да я видят щастлива, а сега това им изглеждаше повече от сигурно. Тяхната Кат — омъжена за благородник! Никога, никога вече нямаше да й липсва каквото и да било.

Щеше да носи само най-хубави дрехи и да посещава само най-изисканите празненства в Палмарис и дори в Урсал!

Искрената радост, с която двамата посрещнаха новината за годежа й, окончателно убеди Джил, че е постъпила правилно. Каквито и тревоги и съмнения да я разяждаха, гледката на развълнуваните и светнали от щастие Гревис и Петибуа сгря сърцето й. След всичко, което те бяха сторили за нея, нима можеше да постъпи другояче?

Сватбата беше планирана (от семейството на Конър, разбира се, тъй като то имаше достатъчно пари, за да го стори както трябва) за края на лятото и с всички приготовления сега двамата се виждаха много по-рядко отпреди.

— Свърши ли най-сетне? — извика Грейди, докато слизаше по широкото, стръмно стълбище в Батълбрау, най-прочутия публичен дом в Палмарис.

Конър, който седеше на един от пищно тапицираните столове в преддверието, вдигна разсеян поглед към спътника си.

— Какво, само една ли? — подкачи го Грейди. — Тази вечер ще оставиш след себе си поне две доста разочаровани дами!

— Достатъчно, Грейди! — сряза го Конър, а острият му тон не оставяше никакво съмнение в това кой от двамата командва.

По обществено положение синът на Гревис изобщо не можеше да се мери с него и единствената причина, поради която благородникът го търпеше, беше доведената му сестра и негова годеница.

Грейди знаеше твърде много за нощните му подвизи и Конър не смееше да се отърве от него. Вярно, Грейди никога не бе дори намекнал за изнудване, ала Конър го познаваше прекалено добре, за да разбира, че има защо да се бои от привидно кроткия син на гостилничаря.

— Какво не е наред, приятелю? — попита Грейди и се отпусна на съседния стол, закопчавайки панталоните си. — Съвсем си оклюмал. Да не би оковите на брака отсега да ти стягат?

— Ни най-малко! — заяви Конър. — И утре да бе сватбата, пак щях да съм чакал прекалено дълго!

Грейди помълча миг-два, размишлявайки над думите му и търсейки скрития им смисъл.

— И изобщо не се съмнявай в любовта ми към твоята сестра — продължи благородникът. — Тя несъмнено е най-красивата, най-желаната и най-недостъпна…

Конър не можа да довърши и само въздъхна дълбоко, та Грейди трябваше да сложи ръка пред устата си, за да скрие ехидната си усмивка.

— Съвсем те е подлудила — кимна той. — Ето, вече цели пет месеца как прелестите й те тласкат в прегръдките на три жени всяка вечер!

Конър, комуто тази шега изобщо не се видя забавна, го изгледа заплашително:

— Само посмей да й споменеш и думичка и ще почувстваш меча ми в корема си! — предупреди го той, а мрачното му изражение красноречиво говореше, че е напълно сериозен.

Ала Грейди добре разбираше, че го е хванал натясно и бе решил да се позабавлява докрай.

— Е, да, ти открай време си обичал да мушкаш разни неща тук и там — подразни го той.

— Като всеки истински мъж! — заяви Конър. — Нима трябва да се оставя Джили да ме побърка съвсем? Това обаче не означава, че я обичам по-малко. Проумей го веднъж завинаги.

— Спа ли вече с нея? — попита Грейди, ала когато видя гримасата, разкривила лицето на другаря му, побърза да се отдръпне, да не би да получи някоя плесница. — Напълно логичен въпрос! И хич не си мисли, че съм загрижен за целомъдрието й. Че аз досега сто пъти да си бях легнал с нея, стига да не се страхувах от моите старци!

— Както и от мен! — изръмжа Конър.

— О, такива мисли отдавна вече не ми минават през главата — побърза да го увери Грейди — дори намекът, че все още може да има каквито и да било намерения спрямо Джили, бе същинско кощунство, не по-малко страшно от това някой лешояд да се опита да измъкне плячката на ловуващ орел. — Тя е твоя, само твоя. Опасна жена е осиновената ми сестра, по това спор няма. И надали ще се намери мъж, когото да приеме доброволно… освен Конър Билдебург, разбира се.

И като почака няколко секунди, за да се убеди, че събеседникът му няма да го удари, Грейди отново се опита да изкопчи отговор на въпроса си:

— И като заговорихме за Конър Билдебург, ще ми кажеш ли какво стана — сестра ми отстъпи ли вече?

— Не! — призна благородникът с неприкрито раздразнение в гласа. — Ала много скоро ще дойде и този ден.

— В края на лятото, нали така? Или си решил да поускориш нещата?

— Ще изчакам до деня на сватбата — отвърна Конър. — Бои се, знам — девиците винаги се страхуват, но пък оженим ли се веднъж, властта ми над нея става абсолютна. Джили или ще ми даде каквото искам, или ще трябва да си го взема сам!

Грейди мъдро предпочете да преглътне напиращата на устните му забележка относно предполагаемото целомъдрие на осиновената му сестра — това всъщност не беше важно, от значение бе единствено онова, което Конър вярваше.

А той наистина го вярваше и то си личеше във всяко негово движение, в нетърпението му, в почти животинската напрегнатост. Ами да, дори изкусните съблазнителки от публичните домове вече започваха да го отегчават!

— Скъпа ми Джили — промърмори Грейди, когато другарят му стана от мястото си и изскочи навън. — Ти, лукаво, малко дяволче. Хубаво си го измислила да прилъжеш племенника на барона с целомъдрието си — улови го на въдицата си и сега си играеш с него.

Грейди искрено се възхищаваше на находчивостта на осиновената си сестра, макар и да бе малко стреснат, че момичето, което си мислеше, че познава добре, е способно на подобна хитрост.

— Е, и двамата ще намерят, каквото търсят — продължи той на по-висок глас, докато минаваше покрай две жени, седнали в основата на широкото стълбище, откъдето беше минал Конър.

Жените заинтригувано го изгледаха, но Грейди не спря, тъй като трябваше да настигне другаря си.

— Аз пък най-сетне ще се отърва от теб, скъпа ми сестро. А Конър Билдебург много скоро ще разбере, че изобщо не си си струвала чакането!

Още една проститутка се появи, тъкмо когато Грейди излизаше на улицата. Докато минаваше покрай нея, той улови брадичката й в шепа, а тя му се усмихна изкусително.

— Малката му хитруша — рече Грейди и се приближи още повече до жената, която бе една от любимките му. — Горкият Конър съвсем скоро ще открие, че тя не притежава и малка частица нито от твоите прелести, нито от твоите дарби.

И като я целуна, изтича след другаря си. Още беше ранна вечер, но времето бързо напредваше и не след дълго Конър трябваше да отиде в „Задругата“, за да се срещне с Джил. Все пак, може и да успееха да вместят някак си чашка-две и една игра на зарове.

* * *

В Палмарис още дълго щеше да се говори за пищната церемония. Девойки и жени губеха свяст от вълнение, а мъжете гордо се пъчеха, придавайки си колкото се може по-важен вид, и тайничко си мечтаеха те да са на мястото на Конър Билдебург и сега да прекосяват града във великолепната му карета. Каквито и възражения да бяха имали роднините на Конър против обикновеното, израсло на село момиче, те се изпариха в мига, в който Джил им беше представена — прекрасна както външно, така и по душа, тя бързо ги покори. А сега, цялата в бяло, облечена в сатен и дантела, с гъста, руса коса, вдигната от едната страна и разпиляна по другото рамо, тя изглеждаше така, сякаш идваше от най-изискания палат. Всъщност, вече се носеха слухове, че младата булка наистина е от знатен произход, версиите за тайнственото й минало нямаха брой.

Разбира се, всички те бяха от нелепи по-нелепи, рожби на желанието за лъскава показност, което в лето Господне осемстотин двадесет и първо властваше над Хонс-де-Беер.

Що се отнася до самата Джил, под маската от грим и изкуствени усмивки, под целия блясък и вида си на принцеса от приказките, тя се чувстваше като малко момиченце, което се бе изгубило. Не можеше да отрече, че й е приятно да носи толкова прекрасни дрехи и да усеща възхитените погледи на тълпата, ала в същото време именно хилядите очи, които я следяха, където й да отидеше, усещането, че е център на вниманието, искрено я ужасяваха. Да прекоси целия град в каретата си беше достатъчно лошо, церемонията в църквата, където щяха да присъстват повече от петстотин души, също я изпълваше със страх, но мисълта за онова, което я очакваше след тържествения прием, когато останеше насаме с Конър, я караше да се облива в студена пот…

— Чаках достатъчно дълго — беше й прошепнал той тази сутрин, след което бе добавил, целувайки я по бузата: — Тази вечер.

После си бе излязъл, оставяйки младата жена сама с мислите й. Та тя не бе в състояние дори да го целуне, без да чуе как плющенето на черните криле на миналото й изпълва въздуха наоколо! А какво очакваше той от нея й бе повече от ясно — една от слугините в дома му се бе погрижила да й обясни всичко в най-големи подробности.

Когато Конър я целуна, Джил му се усмихна, мъчейки се да изглежда спокойна и щастлива, ала в действителност мисълта за предстоящата нощ я изпълваше с вледеняващ ужас.

Церемонията беше прекрасна — тържествена и в същото време жизнерадостна жените плачеха, а мъжете, красиви и достолепни, стояха гордо изправени. След венчавката младоженците отново се качиха в каретата и отидоха в една просторна зала, където музиката не спираше нито за миг, а виното се лееше като вода, ехтеше смях и весела глъч, мъже и жени се носеха във вихъра на танца. Многогласен шум и безброй светлини се сливаха в главозамайваща феерия, която опияняваше всеки, прекрачил прага на залата. Обикновено Джил рядко пиеше повече от чаша вино, ала тази вечер Конър не спираше да й долива още и още, а тя, от своя страна, не му отказваше. Той се опитваше да освободи задръжките й, тя — също.

Или пък просто се мъчеше да притъпи ужаса.

На няколко пъти младата жена се озова в прегръдките на различни мъже, които не познаваше, все благородници по рождение. Мнозина от тях й нашепваха в ухото неприлични намеци, ръцете на мнозина се спускаха там, където не им беше мястото, ала колкото и да беше пила, Джил си оставаше невероятно пъргава и винаги успяваше да избегне дързостите им.

По настояване на Конър балът свърши далеч по-рано, отколкото бе обичайно в такива случаи, което предизвика куп многозначителни коментари.

Джил ги понесе така, както бе изтърпяла всичко досега, а погледът й за пореден път потърси Гревис и Петибуа, които седяха до семейството на Конър. За тях, най-вече за тях правеше всичко това и при тази мисъл и най-вече при вида на грейналите им лица, малко й олекна — не помнеше Петибуа някога да е изглеждала по-възторжена.

След като гостите се разотидоха, Конър отведе младата си съпруга в имението на чичо си в другия край на града. Влязоха през една странична врата и се насочиха към покоите за гости, където нямаше никой, с изключение на двете прислужници, които барон Билдебург бе оставил на разположение на племенника си. Двете момичета (на години бяха по-малки дори от Джил, а тя самата едва бе навършила осемнадесет) заведоха младата булка в една просторна стая, която я накара да се почувства съвсем дребна и незначителна. Таванът беше висок, внушителни гоблени покриваха стените, а гигантското огнище и също толкова огромното легло, се сториха на навикналата на много по-простичък живот Джил престъпно разточителство — та в леглото спокойно можеха да се разположат дузина едри мъже, а за да се покатери отгоре му, щеше да й трябва столче!

Тя обаче не каза нищо и безмълвно позволи на слугините да й помогнат да свали булчинската рокля. За разлика от нея те не млъкнаха нито за миг — даваха й безброй съвети къде да застане и как да се държи, и какви женски хитринки биха й били от полза.

— Една дама трябва да знае какво да прави в спалнята, иска ли да задържи съпруга си — отбеляза едната.

— Ами да, в цял Палмарис няма момиче, с което Конър Билдебург да не може да си легне, стига да поиска — добави другата.

Джил усети, че й се повдига.

След като двете прислужници най-сетне си тръгнаха, кикотейки се шумно, Джил остана да седи на крайчеца на огромното, отрупано с възглавници легло, облечена в тънка, копринена нощничка — твърде къса и твърде изрязана, както отпред, така и отзад. Въпреки че беше още август, нощта беше възхладна, а и в стаята ставаше течение, затова слугините бяха запалили огън в огнището. Джил тъкмо се канеше да отиде до него, за да се постопли, когато вратата се отвори и в стаята нахлу Конър, облечен в черните панталони и бялата риза, които беше носил на церемонията и на бала, но вече без ботуши, без връхна дреха и без колан.

Младата жена тръгна към огнището, ала той й пресече пътя и я прегърна.

— О, Джили! — прошепна в ухото й и страстно я целуна по врата.

Миг по-късно обаче рязко се отдръпна, изкривил лице в недоумение. Почувствал бе напрежението й, сигурна беше Джил, и тази мисъл я накара да се поотпусне малко. Ами да, та това беше Конър… Конър, който я познаваше толкова добре — той щеше да усети страха й и да бъде нежен с нея, да й даде всичкото време, от което тя се нуждае. Нали я обичаше!

Още докато тези успокоителни мисли се гонеха в съзнанието й, Конър я сграбчи и грубо я привлече към себе си, притискайки устни в нейните. Слисана, Джил не разбра какво става и дори не опита да се бори, просто остана напълно неподвижна.

Усети вкуса на устните му върху своите, после езикът му ги разтвори със сила…

… в този миг в съзнанието й прокънтя агонизиращ писък. Предсмъртният вопъл на умиращо дете, на майка й, на родното й село.

— Не! — простена тя и го отблъсна от себе си.

— Не? — гневно повтори Конър.

Останала без дъх от ужас, Джил не бе в състояние да му обясни какво бе видяла току-що и само стоеше срещу него и отчаяно клатеше глава.

— Не? — изкрещя Конър и я зашлеви през лицето.

Младата жена се олюля и щеше да падне, ако той отново не я бе сграбчил в обятията си, обсипвайки лицето и врата й с целувки.

— Сега вече не можеш да ме отхвърлиш.

Джил се гърчеше в ръцете му, борейки се да се измъкне. Не искаше да го нарани, всъщност дори му съчувстваше, ала в този миг просто не можеше да му даде онова, което той жадуваше. Най-сетне успя да се освободи от прегръдката му и направи крачка назад.

— Аз съм ти съпруг — бавно каза той. — По закон. Ще правя с теб, каквото поискам.

— Умолявам те! — едва доловимо прошепна младата жена.

Конър вдигна ръце и се извърна.

— Накара ме да чакам всички тези месеци! — изрева той. — През цялото време мечтаех за теб, копнеех за тази нощ. Нищо в света нямаше значение, освен нея!

И като отстъпи назад, той отново се обърна към нея и я изгледа.

Джил се чувстваше отвратително, струваше й се, че на света няма по-ужасен човек от нея. Искаше, наистина искаше да му даде онова, което му се полагаше за търпението. Ала черните крила отново шумоляха в стаята, в главата й звучаха грозни писъци.

Внезапно изражението на Конър се промени.

— Стига толкова! — рече той, а ниският му, равен тон бе по-заплашителен от най-свирепия вик.

Безпомощна и ужасена, Джил го гледаше как разкопчава ризата си, а след това се събува. Никога досега не бе виждала гол мъж и със сигурност никой като Конър. Ала каквито и чувства да бе предизвикал у нея видът на голото му тяло (а Конър определено беше красив мъж), те бяха прогонени в мига, в който се появиха, от вълна всепоглъщащ страх, от плясъка на черните крила, смразяващ до мозъка на костите.

А и Конър — на лицето му вече нямаше и следа от прежната обич и нежност, само алчно желание и дори гняв.

— Погледни ме! — заповяда той и като я сграбчи за раменете, обърна я към себе си. — Аз съм твой съпруг. Мога да правя с теб каквото си поискам, когато си поискам!

И сякаш за да наблегне на думите си, той се пресегна и дръпна нощницата й. Гледката на заоблените й снежнобели гърди като че ли го успокои за миг.

— И аз ти харесвам — заключението му накара Джил да сведе поглед надолу.

Наистина, зърната й бяха настръхнали, ала това не бе от любов или възбуда, а от страх и едно вледеняващо усещане, което пълзеше във вените й. Конър отново протегна ръка и стисна едната й гръд.

Джил трепна и се отдръпна.

— Умолявам те! — прошепна тя, ала нежеланието й отново разпали позатихналата ярост на мъжа й.

Без да се церемони, той я повали на земята и се хвърли отгоре й, а коляното му се провря между краката й и ги разтвори.

— Не! — простена младата жена, докато той разкъсваше нощницата й.

Страстта му бързо се разгаряше и с всеки изминал миг той ставаше все по-груб и по-настоятелен.

Джил започна да се задушава. Плясъкът на черните криле раздираше въздуха, предсмъртни писъци кънтяха в ушите й. Тя отчаяно извърна глава, когато Конър се приведе над нея с хищно отворена уста, ала той притисна рамото й към пода и легна отгоре й с цялата си тежест.

Писъците бяха станали непоносими, в ушите й отекваха агонизиращите стонове на умиращи хора. Предсмъртните вопли на родната й майка.

Джил одра рамото си в ръба на каменното огнище — вече нямаше накъде да бяга, а страстта на Конър ставаше все по-необуздана и животинска.

Миналото заля Джил като вълна — мъчителни писъци, гледката на издъхващи хора, миризмата на разлагащи се трупове. Тя вече не беше в настоящето, отново се бе завърнала в онова ужасяващо място, откъдето нямаше изход, където смъртта и огънят я държаха в гибелната си хватка.

Огънят!

Джил видя как от една пламнала цепеница се откъсва голям къс, яркооранжев, като окото на някакъв страховит нощен звяр, и без да мисли какво прави, обви пръсти около него. Не усети нищо, нито дори най-лекото опарване — вече нямаше болка, която да може да я достигне.

Обърна се рязко и заби горящия въглен в лицето на нападателя си, в лицето на чудовището, покачило се отгоре й, чудовището, погубило майка й и избило съселяните й. Ревейки от болка, то се отдръпна и тя се изтърколи изпод него и с мъка се покатери върху леглото…

Къде ли бе попаднала? Видя как мъжът — да, това беше мъж, това беше нейният Конър! — се изправя на крака и изхвърча от стаята, стиснал лицето си с ръце.

Внезапна болка прониза дланта й и тя запрати въглена обратно в огнището.

Какво беше сторила!

Младата жена избухна в ридания и се хвърли на леглото, притиснала изгорената си ръка под себе си. Плака дълго и безутешно, половин, а може би и цял час. Не спря, когато вратата се отвори, не спря и когато чу някой да нахлува в стаята.

Не спря дори когато я сграбчиха за раменете и грубо я обърнаха по гръб; някой улови ръцете й и ги натисна към леглото, после раздалечи колената й.

Двете прислужници я държаха така, че тя не можеше да помръдне и Конър (чиито рани, за щастие, не бяха чак толкова ужасни), се приближи, облечен само с разкопчана бяла риза.

— Ти си моя жена! — мрачно рече той.

На Джил не й бяха останали повече сили, единственото, което можеше да направи, бе да вдигне умоляващ поглед към двете жени, които я държаха, ала и там не откри никакво съчувствие, дори напротив, по лицата им като че ли бе изписана отблъскваща наслада, сякаш случващото се им харесваше, сякаш нейната безпомощност и тяхното участие в нея, им доставяха удоволствие.

Погледът й потърси очите на Конър, който вече се бе покатерил на леглото.

— Моля те! — прошепна тя.

Той се хвърли отгоре й…

… ала нищо не се случи.

Конър повдигна глава и тя видя изражението му — наранено и искрено наскърбено.

— Не мога! — призна той, докато слизаше от леглото, а в очите му, преди да ги извърне от нея, проблесна изпепеляваща ярост. — Махнете я оттук и я заключете някъде!

Двете слугини побързаха да изпълнят нареждането му и грубо вдигнаха Джил.

— Нека съдията, абат Добриньон, реши какво да прави с нея. Отведете я и се върнете при мен! — заповяда Конър, а думите му, макар и насочени към прислужниците, имаха за цел да наранят Джил. — И двете.

Глава 18

Изпитание на вярата

Час след час, ден след ден „Бягащия с вятъра“ лениво се носеше по огледално — гладките води на Мирианския океан. Толкова на юг, слънцето бе станало най-опасният им враг, въздухът беше непоносимо горещ, денем и нощем.

Авелин имаше чувството, че някой ден кожата просто ще се свлече от тялото му и ще остане да лежи на палубата, като малка, съсухрена купчинка. Първо изгоря и се покри с огромни мехури, после постепенно потъмня, докато най-накрая по нищо не се различаваше от останалите моряци. Опитваше да се бръсне редовно, ала на кораба нямаше достатъчно фино острие и в крайна сметка монасите трябваше да се примирят с острата брада по лицата си.

Ала най-неприятна от всичко беше скуката. Единственото, което виждаха, накъдето и да се обърнеха, бе равният, сиво-синкав хоризонт. Понякога се случваше нещо, което поглъщаше вниманието им за известно време — кит изхвърляше гигантска струя вода във въздуха, някой весел делфин се заиграваше край кораба или пък пасаж лефери изпълваха спокойните води. Но дори тези дребни развлечения бяха твърде редки и си отиваха прекалено бързо, изместени от прежното отегчение на безбрежния океан. Наивните представи на Авелин за романтиката на морските пътешествия се бяха разсеяли отдавна, прогонени от точещата се едва-едва, поскърцваща с дъските на палубата действителност.

Той посещаваше Дансали често и оставаше часове наред. На младата жена й беше забранено да напуска каютата си, което прекрасно я устройваше — и тя, и капитанът знаеха какво може да се случи, ако моряците (грубовати мъже, които отдавна не бяха зървали жена) усетеха нежното й ухание. Ето защо вратата на нейната каюта беше винаги заключена.

С течение на времето, както забеляза Авелин, тримата му другари взеха да посещават Дансали все по-рядко и по-рядко — очевидно компанията й започваше да им омръзва. Това можеше само да го радва, макар и сам да не разбираше защо. Дансали с нищо не показваше, че задълженията й тежат, а и Авелин постепенно се бе научил да приема професията й като неразделна част от личността й — в крайна сметка, както и сам беше казал при първата им среща, кой бе той, че да я съди.

Така бе и все пак не можеше да отрече, че е доволен, задето останалите (в това число и капитан Аджонас) прекарват все по-малко време с нея. Той, от своя страна, с времето откриваше у Дансали неща, за които другарите му не биха и помислили — остроумие и находчивост, нежност и едно достойно за съжаление примирение със злощастната й съдба. Авелин идваше при нея, за да изслуша мечтите и надеждите й, които тя рядко изричаше на глас и никога — пред друг, освен него. Той пък, единствен от всички, които я бяха познавали някога, се опитваше да я окуражи, да й вдъхне вяра в себе си и да я накара да последва мечтите си. През всички тези седмици мисълта за физическа близост дори не им мина през ума, толкова по-ценна и удовлетворяваща бе особената връзка, зародила се между тях.

И така, дните течаха, звездите сменяха слънцето, а вълните все така се плискаха около кораба. Единствено безоблачните нощи повдигаха духа на всички, както на монасите, така и на обикновените моряци. Щом Ореолът, който тук се виждаше много по-ясно, отколкото на север, засияеше над главите им с безбройните си багри и меките краски започнеха да се преливат в небето — синьо и пурпурно, оранжево и наситено алено, те грееха над тях и вливаха надежда в сърцата им.

Дори Куинтал, прагматичен до мозъка на костите си, приемаше великолепието на Ореола като знак за Божия промисъл и усещаше как вярата му укрепва всеки път, щом зърнеше съзвездието да озарява нощното небе.

— Дясно на борд! — разнесе се вик една сутрин, около две седмици след като бяха оставили Ясинта зад гърба си.

Куинтал жадно се взря натам, макар от разговорите си с капитана да знаеше, че не са изминали и половината път до Пиманиникуит и гледката на каквато и да било суша, би означавала единствено, че са се отклонили от курса.

— Кит дясно на борд! — извика съгледвачът миг по-късно. — Ама изобщо не се движи — мъртъв ще да е.

Авелин, който в този момент се намираше близо до капитана, го чу да изругава тихо:

— Проклятие!

— Лоша поличба ли е да видим мъртъв кит? — учуди се той.

— Какъв ти кит! — мрачно отвърна Аджонас и се насочи към носа на кораба, следван от Бънкъс Смийли, Пелимар, Тагрейн и Авелин. — Какъв ти кит!

Куинтал вече бе застанал до бордовата ограда и сочеше към нещо в далечината.

Аджонас извади далекогледа си и също се взря натам. Едва го бе допрял до окото си, когато взе да клати глава и го подаде на Куинтал… жест, който очевидно никак не се понрави на стария Бънкъс.

— Какъв ти кит! — потрети капитанът. — Паури!

— Паури? — учуди се Авелин.

Паурите бяха джуджета, кльощави създания, които на ръст едва достигаха четири фута.

— Една от техните лодки — поясни Аджонас. — Бурелодки, така ги наричат.

— Това там лодка ли е? — не повярва Пелимар.

Куинтал кимна и свали далекогледа:

— При това изобщо не изостава от нас.

— Че те нямат платна! — възкликна Пелимар, сякаш простата логика бе достатъчна да отхвърли възможността цял екипаж от зли джуджета да се намира толкова наблизо.

— Паурите нямат нужда от платна — обясни Аджонас. — Използват педали, с които задвижват една огромна перка на кърмата.

— Педали? — изсмя се подигравателно Пелимар — дори самата мисъл, че някой би могъл да се придвижва по този начин из безбрежния океан, където разстоянията не се мереха с мили, а със стотици мили, му се струваше нелепа.

Лицето на Аджонас обаче си остана все така мрачно, гласът му — все така тревожен:

— Паурите не знаят що е умора.

Авелин също беше чувал подобни истории. Паурите се срещаха рядко, освен в дни на война, когато пък навсякъде беше пълно с тях. За издръжливостта им в бой се носеха легенди, страховити приказки, разказвани в зимните вечери край огнището. Въпреки дребния си ръст, по сила те превъзхождали обикновените хора, а енергията им била неизчерпаема; можели да понесат страховити удари с меч или сопа и въпреки това да продължат да се бият; били в състояние да водят битки часове наред, дори преди това да били извървели десетки мили.

— Доста навътре са навлезли — отбеляза Куинтал. — Най-близката земя трябва да е на повече от десет дни път.

— Кой знае какво се върти в главите на паурите — отвърна Аджонас. — Напоследък доста се били пораздвижили, така поне ми казаха моите приятели в Ясинта. Появяват се по местата, откъдето обикновено минават кораби, взимат каквото им трябва и отново се отправят към открито море, следвайки треската, или пък друга риба, която обичат да ловуват. Корава раса са те, говори се, че нерядко прекарвали в открито море повече от година и половина.

— Какво тогава правят с плячката си? — наивният въпрос на Авелин накара останалите петима да го изгледат. — Ами да, щом ограбват минаващите кораби, какво взимат и къде го продават след това?

Аджонас и Бънкъс мрачно се спогледаха — четиримата монаси явно не разбираха с какъв враг си имат работа.

— Паурите вземат животи, човешки животи — спокойно отвърна капитанът. — Нападат просто ей така, за да убиват. Нападат, за да се запасят с достатъчно провизии до следващото плячкосване и заради тръпката от преследването и сечта.

Авелин пребледня, Тагрейн и Пелимар също изглеждаха ужасени, ала не и Куинтал. Набитият монах само изръмжа и отново насочи вниманието си към далечната лодка.

— Ама пък и ние имаме един късмет! — обади се Пелимар притеснено. — Да се озовем толкова близо до тях. Ако бяхме минали само стотина мили по-наляво, така и нямаше да ги видим.

— Ала те пак щяха да ни усетят — отвърна Аджонас. — Платната ни се забелязват отдалеч, а и паурите притежават магически способности, не се съмнявай в това. Говори се, че имали съюзници в морето — кръстосвали водите и им съобщавали къде има кораби. Не, това не е просто лош късмет, братко Пелимар.

— Какво ли знаят за нас? — попита Куинтал, без да откъсва поглед от лодката в далечината.

— Единствено това, че сме самотен кораб, прекалено далеч от дома — бързо отговори капитанът.

— А за мисията ни? — настоя Куинтал.

— Нищо — увери го Аджонас. — Съмнявам се, че изобщо могат да разпознаят монашеските ви одежди.

Куинтал кимна:

— Тогава им избягай.

Авелин и останалите затаиха дъх, виждайки как лицето на Аджонас се сковава — Куинтал май беше прекалил с разпорежданията си.

— Курс наляво! — провикна се капитанът, после като че ли се успокои и се обърна към Бънкъс: — Вдигнете всички платна, Смийли! Нямам никакво желание да се бия с паурите.

Докато Смийли се отдалечаваше тичешком, за да изпълни нареждането, Аджонас отново измери Куинтал със смразяващ поглед, после се обърна и като кимна на останалите трима монаси, си тръгна.

Авелин отиде до бордовата ограда, заслони очи с ръка и се взря в сиво-синята безбрежност. Стори му се, че вижда лодката на джуджетата в далечината, но не беше сигурен — нищо чудно това да бе някоя по-висока вълна.

„Бягащия с вятъра“ зави наляво и полетя напред, уловил попътния вятър в платната си. Ала паурите нямаха намерение да се дадат толкова лесно — морякът в наблюдателницата час по час им съобщаваше, че преследвачите не само че не изостават, но дори са започнали да скъсяват разстоянието между двата кораба.

Застанали край оградата на бакборда, четиримата монаси и Аджонас наблюдаваха приближаващия неприятел. Сега вече Авелин съвсем ясно различи вражеския екипаж — нямаше как да го сбърка с вълна.

Аджонас вдигна поглед към платната на кораба си, а после и към моряците, които трескаво се мъчеха да ги напълнят с колкото се може повече вятър.

— Впечатляващо! — отбеляза Куинтал, без да сваля очи от лодката на паурите. — Защо и ние не строим такива съдове?

— В Свободен пристан има една — отвърна Аджонас, — а в Урсал построиха няколко — използват ги по реката. Ала хората не са паури. Каютите на един подобен съд са твърде тесни, по-тесни дори от тези, които имате на „Бягащия с вятъра“. А и издръжливостта ни не може да се мери с тази на джуджетата. Те могат да въртят педалите по цял ден, докато повечето мъже се изморяват още на първия час… или на втория, ако са замесени от наистина яко тесто.

Куинтал кимна, усещайки как уважението му към коравия им враг нараства още повече.

— Щом паурите не се изморяват — рече той, — значи няма как да им избягаме.

— Така е. Затова приближат ли се още малко, ще ги посрещнем с дъжд от пламтящи стрели — обясни капитанът, ала в гласа му нямаше особена надежда. — За съжаление, по-голямата част от лодката им се намира под повърхността на водата, а онова, което все пак можем да улучим, не е от такова значение, че да ги потопи. Все пак, да се надяваме, че ще успеем да поддържаме достатъчно висока скорост, та да поубием част от силата на първоначалния им удар. А после… после не ни остава друго, освен да се бием, когато се опитат да ни вземат на абордаж.

Куинтал започна да клати глава в знак на несъгласие, още преди Аджонас да бе довършил:

— Не бива да допускаме изобщо да се приближават до нас — възрази той. — Една повреда би ни забавила (и то в най-добрия случай), а това не можем да си позволим. Разполагаме с по-малко от седмица в резерв и то само в случай че изчисленията ни са верни, а вятърът се задържи както досега.

— Какво друго ни остава? — отвърна капитанът.

Останалите трима монаси мрачно се спогледаха и поклатиха глави, ала мозъкът на Куинтал трескаво работеше, прехвърляйки цялата информация, която Аджонас му бе дал за приближаващия враг.

— Кажи ми — проговори той най-сетне, — колко бързо може да се движи една такава лодка, ако перката й се заплете в нещо?

Аджонас го изгледа заинтригувано.

— Нали имаме излишни мрежи? — допълни Куинтал.

— Перката не е така достъпна, както си мислиш — обясни капитанът. — Дори и да успеем да заложим достатъчно мрежи на пътя им, те най-вероятно ще закачат единствено защитните кукички, които я покриват.

— Ами ако не просто поставим мрежа на пътя им, а сами я занесем до целта? — лукаво попита Куинтал, при което всички го погледнаха с недоумение… всички, освен Тагрейн, който започваше да се досеща какво си е наумил другарят му и планът истински му се нравеше.

— Това би било глупаво… — започна Аджонас, ала не успя да довърши, защото на вражеската лодка се отвори един люк и оттам се показа първо увенчана с алено кепе глава, а после и кльощава ръка, държаща фуниевидна тръба.

— Човеци! — разнесе се гласът на джуджето, многократно усилен от тръбата. — Предайте се! Да ни се изплъзнете не можете, в битка също няма да ни надвиете. Предайте се, казвам, и може би ще ви подарим жалкия животец!

Аджонас огледа лицата на екипажа си, видя и плахата надежда, изписала се върху тях.

— Дали пък да не го послушаме, капитане? — обади се Бънкъс Смийли, думи, които, уверен бе Аджонас, предаваха желанието на мнозина от останалите моряци. — Ако не се съпротивляваме…

Аджонас го блъсна встрани и пристъпи напред, така че всички на палубата да го виждат.

— Те ще ни избият! — провикна се той. — До крак! Това са паури, излезли в търсене на прясна кръв, в която да натопят кепетата си! Те не оставят никой кораб да мине покрай тях току-тъй, нито пък имат място за пленници на борда си! Ако сега спрем, или дори само намалим скоростта, ударът им ще бъде още по-пагубен.

Още докато той говореше, над перилата на бакборда прелетя горяща стрела и се заби в задното платно. Трима моряци светкавично се хвърлиха натам, потушавайки огъня почти моментално.

— Колко мислиш, че ще издържиш, търговецо? — грозно се изсмя джуджето, после отново се скри във вътрешността на лодката си.

— Кои са най-добрите ти плувци? — приближи се Куинтал до Аджонас.

— „Бягащия с вятъра“ обикновено плава в студените води на севера — отвърна той. — Рядко ни се налага да плуваме.

Куинтал кимна и се обърна към тримата си другари. Никак не му се щеше да ги излага на тази опасност, ала разбираше, че успехът на мисията им е заложен на карта. Още преди да бе казал каквото и да било, Авелин, Пелимар и Тагрейн свалиха връхните си дрехи и започнаха да се разкършват.

— Ние обаче го правим — обясни той. — Дори и в студените води на севера. Донесете ни мрежа.

Аджонас кимна на Бънкъс — това беше операция на Куинтал и капитанът на „Бягащия с вятъра“, който нямаше по-добра идея, на драго сърце го остави да осъществи плана си.

Не след дълго четиримата монаси бяха готови и Куинтал хвърли мрежата зад борда. Тагрейн побърза да скочи във водата и я улови.

Куинтал тъкмо се канеше да го последва, когато Аджонас го хвана за рамото и му подаде рубина от портупея си.

— Само ако наистина се наложи — рече той. — Този камък е по-ценен от целия ми кораб.

Куинтал го завъртя между пръстите си. Да, наистина усещаше магията, заключена в сърцето му. После, най-неочаквано, набитият монах се обърна към Авелин и му подаде рубина:

— Няма човек на този свят, който по-добре да владее магията на камъните — рече му той. — Използвай го, ако се наложи.

Авелин го пое и го задържа в ръката си. Съвсем ясно почувства силата, скрита в глъбините му и веднага разбра за какво служи — рубинът сякаш му говореше. Понечи да го втъкне в препаската, която висеше на кръста му, ала мястото не му се видя достатъчно сигурно, затова го пъхна в устата си.

После тримата скочиха зад борда и се насочиха към Тагрейн, който вече бе останал далеч зад бързо движещия се „Бягащия с вятъра“.

Разделиха се на две — хванали мрежата помежду си, Куинтал и Тагрейн заплуваха на една страна, опитвайки се да намерят ъгъл, от който да се промъкнат незабелязано до лодката на паурите, докато Авелин и Пелимар поеха успоредно с вражеския съд, като гледаха да се държат колкото се може по-ниско, в случай че люкът отново се отвореше или пък джуджетата имаха друг начин да виждат какво става на повърхността.

Облегнат на бордовата ограда, Аджонас не сваляше разтревожен поглед от тях. Той знаеше за паурите и за океана неща, за които четиримата монаси дори не предполагаха. Ако лодката минеше покрай двамата с мрежата, те никога нямаше да успеят да я догонят, а пък той не можеше да обърне „Бягащия с вятъра“ заради тях. Така Куинтал и Тагрейн щяха да се окажат сам-сами в открито море, което би ги обрекло на сигурна смърт. Нещо повече, говореше се, че паурите имали приятели сред обитателите на океана… приятели, чиито гръбни перки всяваха страх, където и да се мернеха.

Въпреки това Аджонас беше убеден, че даже и да знаеше всичко това, смелият Куинтал пак би скочил зад борда с мрежата.

— Давай! — окуражаваше Куинтал другаря си, докато самият той загребваше с всички сили.

Лодката се движеше по-бързо, отколкото изглеждаше отдалеч и въпреки че Тагрейн се стараеше, надали би успял, ако Куинтал не бе наметнал своя край на мрежата около широките си рамене и не го бе издърпал след себе си.

Щом се доближиха достатъчно до вражеския съд, двамата монаси побързаха да се гмурнат под повърхността (за щастие, водата беше кристално ясна) и да застанат така, че той да мине през опънатата мрежа.

В това време Авелин и Пелимар чакаха, обзети от тревожно нетърпение. Те трябваше да се покатерят на борда на вражеската лодка, независимо дали начинанието на Куинтал се увенчаеше с успех или не. Ако двамата им другари се проваляха, тяхната задача беше да намерят начин да спрат паурите. Авелин прокара език по рубина в устата си. При всичката си магия, камъкът пак нямаше да е достатъчен, за да се справи със солидния и при това мокър корпус на лодката.

Вражеският съд бързо се приближаваше — петдесет метра, четирийсет, трийсет, двайсет, той се носеше по водата като стрела.

После изведнъж се разтресе и рязко се отклони на една страна. Авелин и Пелимар заплуваха с всичка сила. Пелимар пръв стигна до лодката и внимателно се изкачи по гладката й, заоблена страна, после се насочи към люка на повърхността й.

Миг преди да го достигне, той се отвори и първото джудже, което подаде главата си навън, занемя от изумление. И той, и събратята му бяха усетили, че перката им се е оплела я във водорасло, я в нещо, изпуснато от каравелата, която преследваха и това ни най-малко не ги изненада — и преди им се беше случвало. Ала да видят човек на собствената си палуба!

Пелимар, който за първи път срещаше паури, беше не по-малко слисан. Създанието пред него надали имаше повече от метър и двайсет, с дълги ръце и крака, които изглеждаха прекалено кльощави за набитото му, подобно на буре туловище.

Смаяното джудже още се взираше в Пелимар с широко отворена уста и изкривени от изненада черти, когато юмрукът на монаха се стовари в лицето му.

Сега беше ред на Пелимар да зяпне, докато местеше изумен поглед от наранената си ръка към дребното същество — то очевидно беше много по-кораво, отколкото изглеждаше! Вместо да рухне на палубата, или поне да се олюлее, то само тръсна глава.

Пелимар му нанесе три мълниеносни удара, после вдигна крак и с все сила го изрита под челюстта. Главата на джуджето отскочи назад и то изхвърча във въздуха.

Още преди убитият паури да падне във водата, мястото му бе заето от негов събрат, който обаче вече знаеше какво го очаква. Юмруците на Пелимар — ляв, десен и пак ляв — се посипаха върху главата му, ала дясната ръка на монаха още не се бе оправила съвсем от първия удар. Авелин, който междувременно също се бе изкачил на палубата, побърза да му се притече на помощ, но докато успее да стигне до него, го видя как потръпва конвулсивно и полита на една страна, а на гърдите му зейва грозна рана. Джуджето нададе яростен крясък, разгневено, че възможността да подсили бездруго наситения цвят на аленото си кепе му се изплъзва току под носа. Авелин действа мигновено, възползвайки се от моментното разсейване на свирепото създание.

Досещайки се, че врагът ще да е по-силен, отколкото изглежда на пръв поглед, а и виждайки как от люка се показва още едно джудже, монахът се отказа от обикновена ръкопашна схватка и реши да рискува — сега успехът на цялата мисия зависеше от него.

Без да мисли за собствената си безопасност, той се втурна напред, изваждайки рубина от устата си. Потри го в дланта си и почти начаса усети как магията, заключена в сърцето му, се събужда.

Джуджето замахна с късия меч, ала Авелин се приведе и избегна удара му, после се пресегна между разтворените крака на противника си и хвърли камъка нагоре, към зейналия люк. След това, воден единствено от инстинкта си за оцеляване, присви крака под тялото си и рязко се изправи.

Рубинът, целият засиял с магическа светлина, описа дъга над отворения люк. Поредното джудже, което тъкмо излизаше от вътрешността на лодката, го видя и, омаян от вълшебното блещукане, протегна ръка и го улови. За да го стори обаче, му се наложи да пусне стълбата, по която се бе изкатерило до горе и когато Авелин и другото джудже ненадейно се показаха над главата му, не можа да се удържи и се сгромоляса обратно във вътрешността на лодката, стиснал искрящия рубин.

Вкопчен в десницата на противника си, Авелин се бореше за живота си. Със свободната си ръка успя да затвори зейналия люк, после се претърколи встрани, докато джуджето, с разкривено от зла усмивка лице, скокна на крака, вдигнало меч над главата си. Грозният крясък, който се откъсна от гърдите му, разтърси свития недалеч от него Авелин до мозъка на костите.

Миг по-късно жестокото създание изхвърча във въздуха, люкът се пръсна на парчета и от вътрешността на лодката изригна гъст, черен дим.

Взривът поде и Авелин и той се остави да бъде запратен обратно във водата. Експлозията надали бе избила и половината паури — лодката им бе голяма почти колкото „Бягащия с вятъра“ — и не след дълго на палубата щяха да се покажат нови джуджета.

А последното, което монахът искаше, бе да се изправи срещу още едно от свирепите създания.

След като опънаха мрежата под водата, Куинтал и Тагрейн изскочиха на повърхността и жадно си поеха въздух. Докато Куинтал успее да се приближи достатъчно до лодката, едно от джуджетата вече беше паднало зад борда, а и Пелимар се бореше да не потъне.

С тежките си тела и кльощави крайници, паурите не бяха добри плувци и за якия монах не бе никак трудно да го настигне и да го натисне под водата. След това се покачи върху раменете му и го стисна с всичка сила, задушавайки без особени проблеми съпротивата му.

Това джудже никога вече нямаше да си поеме въздух.

Когато се озова във водата, Авелин се огледа наоколо и видя Куинтал да се носи на повърхността. За миг се изненада, после обаче забеляза върху какво е седнал и загадката му се изясни. Недалеч оттам пък, Тагрейн, влачейки ранения Пелимар, плуваше към каравелата, която вече обръщаше, за да ги вземе обратно на борда си.

В мига, в който довърши последната си жертва, Куинтал, който несъмнено бе най-силният от четиримата, побърза да освободи Тагрейн от товара му и въпреки че Пелимар беше изпаднал в безсъзнание, та трябваше да бъде носен на гръб, той почти не изоставаше от двамата си събратя.

Аджонас с тревога наблюдаваше случващото се, докато корабът му правеше завой, за да прибере монасите. Вярно, че лодката на паурите беше обезвредена, ала това беше само временно — битката тепърва предстоеше и той побърза да разположи стрелци по протежение на бордовата ограда, с нареждането да открият огън в мига, в който видят някое джудже да се подава от разсейващия се дим.

След това му оставаше единствено да гледа. „Бягащия с вятъра“ се доближи до монасите и до вражеската лодка достатъчно, за да се убеди той с очите си, че първите паури вече са се показали на палубата. Някои от тях държаха тежки арбалети и се прицелваха в плуващите монаси.

Още по-опасна за четиримата мъже обаче беше кървавата следа, която Пелимар оставяше във водата.

Тагрейн пръв достигна „Бягащия с вятъра“ и трескаво улови едно от въжетата, хвърлени зад борда. Едва се бе хванал (Авелин все още се намираше на около двадесетина ярда от него, толкова, колкото деляха Куинтал и Пелимар от него самия), когато от върха на мачтата се разнесе вик:

— Перка във водата! Акула! Бяла акула!

— Издърпайте ги! — изрева Аджонас и сам се хвърли към въжето, за да помогне. — По-бързо! Хвърлете още въжета!

Едно от тях цопна досами Авелин, ала той също бе чул вика, съобщаващ за последната заплашваща ги опасност и вместо да го улови, обърна се назад, за да помогне на Куинтал и Пелимар.

— Братко Авелин! — изкрещя Тагрейн, който вече бе на сигурно място на борда на „Бягащия с вятъра“. — Качвай се! Ние сме двамата избрани. Те са заменими!

На Авелин му се стори, че някой го зашлеви през лицето. Заменими? Та това бяха монаси от ордена на Сейнт Мер’Абел! Не, това бяха човешки същества!

Ръмжейки яростно, той се хвърли напред с удвоени сили и най-сетне се добра до изтощения Куинтал. За своя изненада откри, че Пелимар е в съзнание и сам се държи над водата.

Без да задава излишни въпроси, той се насочи към поизостаналия Пелимар, докато Куинтал се носеше към въжето, и го улови през рамото.

Една стрела изсвистя покрай лицето му и цопна съвсем наблизо. Тогава я съзря — голяма гръбна перка, която стърчеше на повече от половин метър над водата. Никога не бе виждал акула, ала не му бе никак трудно да си представи ужаса, който се криеше под повърхността на водата и в този миг плуваше към него.

Хищникът бързо се приближаваше, приближаваше се и „Бягащия с вятъра“. Дузина мъже, сред тях Куинтал, Тагрейн и Аджонас, държаха въжето и задърпаха с все сила в мига, в който Авелин най-сетне го улови.

Това бе всичко, което монахът можеше да направи — не само че не беше в състояние да се повдигне дори на няколко сантиметра над водата, ами едвам успяваше да удържи едновременно въжето и Пелимар, който отново бе изгубил съзнание.

Моряците обаче ги изтеглиха до бордовата ограда и Куинтал пое тялото на Пелимар и го издърпа на палубата. В това време Авелин висеше зад борда, с единия крак все още във водата. Над главата му се разнесе уплашен вик и когато сведе поглед надолу, той видя огромен, близо осемметров силует да се насочва към него.

Миг по-късно, останал без дъх от ужас, Авелин вече беше на палубата.

— Биваше си я! — отбеляза Аджонас и кимна по посока на акулата.

Бънкъс Смийли се ухили на Авелин и разпери пръсти:

— С ей такива зъби!

Междувременно, въпреки че на палубата на вражеската лодка имаше поне дузина джуджета, никое не смееше да скочи във водата, не и когато наоколо се навърташе акула, при това очевидно разлютена от мириса на кръв. Паурите и големите хищници може и да бяха съюзници, но дори тяхното приятелство си имаше граници.

Доволна усмивка се разля по лицето на Аджонас — защо пък да не подложи на изпитание „дружбата“ между джуджетата и акулата?

— Я ги пораздрусай малко — нареди той на Бънкъс, който нададе възторжен вик и се втурна към щурвала.

Не се удариха много силно (никой с ума си не би рискувал своя кораб срещу яките лодки на паурите), но все пак това бе достатъчно, за да съборят почти всички джуджета от палубата във водата. Стрелците пък побързаха да открият огън и не след дълго по морската повърхност се понесоха три джуджешки трупа.

Втора, по-малка перка се присъедини към първата, която бързо стесняваше кръга около жертвите си.

Как само се замятаха във водата паурите!

— Да се махаме! — нареди Аджонас на екипажа си.

Акулите щяха да се нахвърлят на труповете, а пляскащите във водата джуджета, както и кръвта, която щеше да става все повече и повече, несъмнено щяха да привлекат още хищници. Никой паури не би се осмелил да излезе от лодката и да се опита да освободи заплетената перка, не и когато наоколо беше пълно с освирепели акули.

Но и това не беше всичко — макар никой на борда на „Бягащия с вятъра“ да не го бе предвидил, носещата се по водата лодка повече от всичко приличаше на ранен кит.

Много скоро лодката на джуджетата, напълно загубила ориентир от сблъсъка с „Бягащия с вятъра“ и с избит люк, откъдето нахлуваше вода, беше погълната от вълните.

Вълнението на борда на „Бягащия с вятъра“ започна да отшумява едва когато потъващата лодка на паурите остана далеч зад гърба им. Четиримата монаси бяха героите на деня, ала Авелин, наред с думи като „смели“ и „безстрашни“, нерядко чуваше екипажа да използва и определения като „безразсъдни“ и дори „глупави“. Моряците бяха корави мъже, горди и прагматични, и ако той или Куинтал очакваха да получат възторжени поздравления и потупвания по рамото, щяха да останат разочаровани.

Авелин и Тагрейн отведоха лошо ранения Пелимар в каютата на Дансали и с радост откриха, че младата жена има и други умения, различни от показаните досега. Не след дълго Пелимар си почиваше удобно разположен (поне доколкото беше възможно в неговото състояние) и Авелин отново излезе на палубата.

Откри Куинтал да говори нещо с Аджонас, който се бе облегнал на гротмачтата, а на лицето му се четеше умора.

— Паури — тъкмо казваше капитанът. — Не помня някога толкова много аленокапци да са кръстосвали Мирианския океан, както на север, така и на юг. Явно са се множили необезпокоявани на Хулиантес, своите острови и сега са се пръснали във всички посоки. Нападенията им тепърва ще зачестяват и ще стават все по-ожесточени.

Куинтал само сви рамене.

— Как е Пелимар? — попита той, виждайки приближаващия се Авелин.

— Може и да оцелее — безпомощно въздъхна другарят му. — А може и да умре.

Куинтал кимна, после изведнъж стовари юмрука си в челюстта на слисания Авелин и го повали на земята.

— Как посмя! — изкрещя той.

Моряците, които се намираха наблизо, замръзнаха по местата си, чудейки се какво става, Аджонас също изгледа набития монах с недоумение.

— Та ти си един от Подготвителите — продължи да се кара Куинтал. — Как можа да се изложиш на опасност, само за да спасиш Пелимар?

— Животът и на четирима ни беше в опасност от мига, в който скочихме зад борда — отвърна Авелин.

— Тогава нямахме избор! — сопна се Куинтал, толкова разгневен, че от устата му се разхвърчаха слюнки. — Ала когато на заплахата за „Бягащия с вятъра“ бе сложен край, когато паурите бяха възпрени, а пътят пред кораба — чист, вместо да се прибереш на сигурно място, ти отново се върна в опасните води!

— Но Пелимар щеше да умре!

— Би било жалко, но без особено значение!

Авелин с мъка преглътна напиращите в устата му думи — добре разбираше, че каквото и да каже, ще е безполезно. Никога не си бе и представял, че някой — пък бил той и суровият Куинтал — може да е способен на подобен фанатизъм.

— Не можех да го изоставя — каза все пак Авелин. — Както не бих изоставил и теб.

Куинтал се изплю в краката му:

— Не съм молил за помощта ти и щях да я откажа, ако ми я беше предложил. Пътят към целта ни беше открит, заплахата за кораба ни — премахната. Ти трябваше да се върнеш на борда и да останеш там. Представи си само каква загуба би било, ако освен Пелимар и Куинтал, във водата загинеше и брат Авелин?

Младият монах нямаше какво да отвърне — доводите на Куинтал бяха неоспорими. Без да каже нищо повече, той кимна и се изправи на крака, макар дълбоко в себе си да знаеше, че ако пак попадне в подобна ситуация, отново би постъпил по същия начин.

— Не можем да сме сигурни, че пътят до Пиманиникуит наистина е чист — прошепна Аджонас тихо, за да запази тайната на свещеното място.

— От Пелимар така или иначе няма да има голяма полза — отвърна Куинтал. — Дори да оцелее, ще минат много дни, преди да успее да се надигне от леглото.

Авелин изпитателно се взря в другаря си. Че мисията им беше извънмерно важна — в това нямаше съмнение. Ала да искат от него да остави някого да умре просто ей така?

Той тръсна глава (за щастие, Куинтал и Аджонас, напълно погълнати от разговора си, не го забелязаха) — това той не можеше и никога не би сторил!

— Не забравяй какво ти казах — мрачно рече Куинтал.

— Ще се върна при Пелимар — отвърна Авелин, черпейки утеха от скрития смисъл на думите си, които за него прозвучаха като обет. — Дансали се грижи за раните му.

— Кой? — не разбра Куинтал и Авелин се подсмихна незабележимо, докато се отдалечаваше.

Дните минаваха, ала състоянието на Пелимар не се подобряваше. Времето си бе все същото — горещо и тихо, никъде не се виждаше и следа от паури.

Може би причината се криеше в скуката, в жегата или пък в безвкусната храна, която ядяха ден след ден, ала екипажът постепенно ставаше все по-неспокоен, дори враждебен. Неведнъж Авелин чуваше Аджонас и Бънкъс Смийли да си крещят на висок глас, а всеки път, щом се покажеше на палубата, монахът усещаше изпълнените с омраза погледи на моряците. Очевидно бе, че екипажът обвинява тях четиримата за всичките си неудобства, за цялото неприятно пътуване. Куинтал беше предупредил Авелин и Тагрейн, че нещо подобно би могло да се случи, така, както и Аджонас бе предупредил него самия. „Бягащия с вятъра“ обикновено плаваше близо до брега; подобни пътешествия далеч в открито море бяха изключителна рядкост. Говореше се, че имало някаква странна лудост, която обземала цели екипажи; разказваха се истории за кораби, намерени насред океана, съвършено здрави, ала без нито един човек на борда. Някои твърдяха, че това било работа на призраци, зли чудовища или дори на самия океан, ала повечето го отдаваха на страха и подозрението, породени от безкрайните дни, в които имаше само празнота, на всепоглъщащото чувство, че океанът няма край и че корабът ще се носи из безбрежните води, докато най-сетне всички измрат от глад и жажда.

На шестата седмица след като бяха тръгнали от Ясинта, положението стана толкова тежко, че Аджонас (за ужас на Авелин) позволи и на обикновените моряци да посещават Дансали. Вярно, капитанът предупреди да не се стига до грубости, ала сърцето на Авелин неизбежно се свиваше всеки път, щом поредният мръсен моряк се отправеше към каютата на неговата Дансали.

Младата жена, свикнала да се примирява със съдбата си, не се оплакваше, но увеличените задължения й оставяха малко време за разговорите с Авелин, разговори, от които и двамата имаха истинска нужда.

Ала дори допълнителните привилегии не успяха да разсеят недоволството на все по-мрачния екипаж. В едно особено горещо и влажно утро с мъка сдържаното роптание най-сетне изригна на повърхността. Куинтал беше прекарал почти цял час, спорейки разпалено с Аджонас, докато капитанът най-после кимна в знак на съгласие и повика Бънкъс Смийли.

Разговорът взе да става прекалено разгорещен, в един момент Куинтал дори протегна ръка и като стисна Смийли за врата, го повдигна във въздуха.

Авелин и Тагрейн се втурнаха натам, привличайки вниманието на другаря си върху, меко казано силния интерес, с който целият екипаж наблюдаваше случващото се.

— Това само доказва, че съм прав, капитан Аджонас — отбеляза Куинтал и раздруса висящия във въздуха Смийли. — Той е водачът на размирниците и заслужава да бъде хвърлен зад борда, та да стане храна за акулите.

Аджонас сложи ръка върху рамото на Куинтал, принуждавайки го да свали Смийли на земята. Щом усети палубата под краката си, Бънкъс отскочи по-надалеч от якия монах, прокашля се и се обърна за подкрепа към останалите моряци.

— Само посмей да им кажеш каквото и да било — заплашително процеди Куинтал, — и ще си имаш работа с мен и с другарите ми. Знай, че преди да изхвърчиш зад борда, лично ще се погрижа да не ти остане нито здрав крак, нито здрава ръка. Колко дълго мислиш, че ще издържиш във водата тогава, в очакване „Бягащия с вятъра“ да се върне за теб?

Старият моряк пребледня.

— Прекалено сме далеч! — обърна се той към капитана с хленчещ тон. — Прекалено далеч!

— Островът… — започна Аджонас, ала Смийли го прекъсна.

— Няма никакъв остров! — изкрещя той и мнозина от моряците (които сега изглеждаха по-близо, отколкото в началото на спора) замърмориха одобрително.

Аджонас хвърли разтревожен поглед на Куинтал. Оставаше им още поне месец път и той все повече се съмняваше, че екипажът ще прояви такова търпение. Вярно, той лично ги бе избирал и неведнъж бе плавал с тях (някои бяха на кораба му вече десет години), ала дългите седмици насред безбрежния океан, без никаква суша на хоризонта, започваха да си казват думата.

— Три месеца! — провикна се той изведнъж. — Още преди да тръгнем от Ясинта ви предупредих, че ни очакват три месеца път, преди да достигнем целта си. Ето че не са минали и два месеца, откакто поехме на път от Сейнт Мер’Абел, а вие вече се оплаквате. Нима съм заобиколен от страхливци? Нима никой тук не държи на думата си?

Моряците се поотдръпнаха, макар все още да мърмореха недоволно.

— Знай — изсъска Куинтал на Смийли, който също бе отстъпил назад, — че ще те държа лично отговорен за постъпките на другарите ти.

Старият моряк не посмя да свали поглед от набития монах, чак докато не се отдалечи на сигурно разстояние от него.

— Ще стане още по-лошо, ако не успеем да открием Пиманиникуит — тихо предупреди монасите Аджонас, при което Куинтал го измери с леден поглед. — Разбира се, засега държим правилния курс и се движим навреме — побърза да го успокои капитанът. — Поне според картите, които ми бяха дадени.

— А те — увери го Куинтал — са верни до последната левга.

И наистина, картите бяха верни — четири седмици и половина по-късно (време, през което напрежението бе станало почти осезаемо), морякът на наблюдателницата се провикна:

— Земя на хоризонта!

Всички се втурнаха към бордовата ограда и не след дълго видяха как едва забележимото сиво петно в далечината постепенно започва да добива плътност и очертания — очертанията на неголям, конусовиден остров, който, щом се доближиха още малко, се оказа покрит с тучна растителност.

— По мои изчисления — обърна се Аджонас към четиримата монаси (макар все още да не бе напълно оздравял, Пелимар вече бе започнал да излиза на палубата), — пристигнали сме с около седмица по-рано. Дали да не слезем на брега и да поразгледаме…

— Не! — прекъсна го Куинтал за всеобщо изумление — та предложението на Аджонас звучеше съвсем разумно!

— Никой, освен двамата Подготвители няма право да слиза на сушата — обясни Куинтал. — Всеки, който стъпи на бреговете на Пиманиникуит, трябва да се прости с живота си.

Странна забрана, помисли си Авелин, толкова изненадан, че почти не забеляза, че Куинтал изрече на глас името на свещения остров.

Капитан Аджонас също беше изненадан… и то доста неприятно. Плаваха вече месеци наред, без да спират почти никъде и ето че когато най-сетне бяха достигнали заветната суша — земя, където навярно растяха отрупани с плодове дървета и където моряците можеха поне за малко да усетят отново твърда почва под краката си — всичко това им се отказваше по някакви странни, непонятни нему причини.

Ала Куинтал нямаше намерение да отстъпва:

— Първо обиколи острова — нареди той. — Открием ли подходящо за слизане място, оставяме двамата Подготвители и се връщаме обратно в открито море. Ще дойдем да ги вземем чак след пет дни.

Аджонас беше поставен в крайно неловко положение. От една страна, никак не му се щеше да забрани на моряците си да се поразтъпчат на острова, ала от друга, добре помнеше договорката си с отец Маркварт — видеха ли Пиманиникуит на хоризонта, командването поемаше Куинтал. В крайна сметка, именно това беше целта на цялото пътуване и той от самото начало знаеше каква е неговата роля във всичко това. Докато бяха в открито море, никой не можеше да оспорва властта му, ала стигнеха ли Пиманиникуит, трябваше да прави каквото му кажеха, в противен случай щеше да се прости с обещаното (и доста солидно) възнаграждение.

И това далеч нямаше да бъде най-лошото.

Ето защо, „Бягащия с вятъра“ послушно обиколи острова и след като намери една подходяща лагуна, се върна обратно в морето. Предстояха им петте най-дълги дни от пътуването, особено за Авелин и Тагрейн.

Авелин прекара целия последен ден в молитви и медитация, опитвайки да се настрои за онова, което го очакваше. Искаше му се да отиде при Дансали и да сподели с нея страховете си, да й разкаже колко безсилен се чувства и как му се струва, че няма да се справи със задачата си. Не го стори обаче — това беше негова лична битка и трябваше да я води сам.

Най-сетне двамата с Тагрейн слязоха в приготвената за тях лодка, нарамили провизиите си на гърба.

— Трябва да сме се отдалечили достатъчно, когато валежите започнат — обясни им Куинтал, — понеже камъните могат сериозно да повредят кораба. Ще се върнем веднага щом всичко свърши.

Силен вик, разнесъл се откъм кърмата, прекъсна разговора им. Аджонас се обърна и видя как един от моряците (младо момче на не повече от седемнадесет години, на което дългото пътуване се бе отразило особено тежко) скача във водата и се насочва към острова.

— Хей, Смийли! — изрева капитанът, а в очите му лумна гневен пламък. — Нареди стрелци край перилата!

— Остави го! — намесата на Куинтал изненада Аджонас, ала монахът нямаше друг избор — добре разбираше, че ако застрелят отчаяното момче пред очите на всички, с мъка потисканият бунт най-после ще избухне. — Остави го! — още по-силно викна той, така че и останалите моряци да го чуят. — Ала понеже сам избра острова, ще му се наложи здравата да поработи.

След това се наведе към Тагрейн и усилено му зашепна нещо… и то, убеден бе Авелин, нямаше нищо общо с каквато и да било работа.

Само минута по-късно, Тагрейн и Авелин вече гребяха към брега, а „Бягащия с вятъра“ се носеше обратно към сигурността на открития океан. Куинтал веднага се впусна в многословни лъжи за това на каква опасност се бил изложил сам младият моряк и как единствено монасите от ордена на Сейнт Мер’Абел били подготвени да се справят с яростта на валежите.

— Съмнявам се, че ще се завърне жив сред нас — обясняваше той, мъчейки се да подготви избухливите моряци за удара, който неминуемо ги очакваше.

Още щом малката лодка докосна брега, Тагрейн скочи на сушата и се втурна по черния пясък. Бяха задминали момчето във водата и сега монахът имаше доста точна представа къде то ще слезе на брега.

Авелин извика след отдалечаващия се Тагрейн, ала той му заръча да се погрижи за лодката, без дори да забави крачка.

Авелин усети как стомахът му се свива, но не каза нищо. Издърпа лодката до едно закътано място в лагуната и я закотви в плитките води.

Много скоро Тагрейн се зададе по брега.

Авелин потръпна, виждайки го да идва сам — не беше трудно да се досети какво нареждане бе получил другарят му от Куинтал.

— Пълно е с храна — щастливо съобщи Тагрейн, целият треперещ от вълнение. — Сега обаче трябва да си потърсим подходяща пещера.

Авелин не каза нищо, просто го последва, молейки се безмълвно за душата на младия моряк.

Следващите два дни, прекарани предимно в малката пещера, сгушена в подножието на единствената планина на острова, бяха меко казано отвратителни. Особено тежко понасяше чакането Тагрейн — все не го свърташе на едно място и той неуморно кръстосваше пещерата, мърморейки си нещо под носа.

Авелин се досещаше какво го измъчва и се боеше, че трескавата възбуда на другаря му може да им струва скъпо, когато валежите започнат.

— Уби го, нали? — тихо каза той, като много внимаваше думите му да не прозвучат като обвинение.

Тагрейн се закова на място:

— Всеки, който стъпи на Пиманиникуит, трябва да се прости с живота си — отвърна той, полагайки огромни усилия да говори спокойно.

Авелин не смяташе, че нещо от това е вярно — повече от ясно бе, че Тагрейн просто бе свършил мръсната работа на безмилостния Куинтал.

— Откъде ще разберат, че всичко е отминало? — попита внезапно Тагрейн, а в гласа му се долавяха необуздани нотки. — Как ще разберат дали валежите са започнали, когато са толкова далеч оттук?

Авелин го изгледа изпитателно. Беше се надявал да накара другаря си да говори за случилото се с младия моряк, за да облекчи терзанията му, поне временно, за да могат да се съсредоточат изцяло върху жизненоважната си мисия. Само че по нищо не личеше думите му да са успокоили Тагрейн. Тъкмо напротив — разкъсван от угризения, монахът крачеше все по-неспокойно из пещерата, кършеше пръсти и се мръщеше.

Според техните изчисления валежите вече закъсняваха, а те, свити в тясната пещера, все така очакваха някакъв знак.

— Има ли изобщо зрънце истина във всичко това? — час по час възкликваше Тагрейн. — Има ли на този свят някой, който да го е виждал с очите си?

— Старите книги не лъжат — убедено отвърна Авелин.

— Откъде знаеш? — избухна Тагрейн. — Къде тогава са камъните? Кога ще дойде безценният ден?

Останал без дъх, той млъкна за миг, после продължи с подновена ярост:

— Седем поколения! Седем поколения, а от нас се очаква да се появим тук едва седмица преди валежите! Какво безумие е това! Ами ако в абатството са сбъркали, един месец само, или пък година… какво трябва да сторим ние тогава? Да стоим сврени в някаква дупка на края на света и да чакаме?

— Успокой се, братко — рече Авелин. — Имай вяра в отец Маркварт и в Бог.

— Отец Маркварт! — провикна се Тагрейн. — Дано се продъни в преизподнята твоят отец Маркварт! Бог, казваш? — изплю се той презрително. — Какъв е този Бог, който изисква смъртта на едно изплашено момче?

Това беше, значи, помисли си Авелин — угризения на съвестта, разкъсващо и мъчително чувство за вина. Той посегна към ръката на Тагрейн, за да се опита да го утеши, да му помогне доколкото може. Другарят му обаче го блъсна встрани и изскочи от пещерата.

— Недей! — извика Авелин, после, след моментно колебание, изтича след него.

Гъстите храсталаци го скриха от погледа му почти веднага, ала се досещаше, че трябва да е тръгнал към брега. Той също се накани да хукне натам, ала още щом се отдалечи от пещерата, чу как някакъв вътрешен глас настойчиво му нашепва да се върне. Погледна назад, към пещерата, после към възвишенията и водата. Внезапно забеляза, че небето е придобило странен цвят — розово-лилав оттенък, като при изгрев или залез-слънце, въпреки че в тези земи на дългите дни, на слънцето все още му оставаше немалко път, докато стигне западния хоризонт.

— Проклятие! — изруга Авелин и се втурна обратно в пещерата.

Веднъж озовал се на сигурно място, лесно различи Тагрейн, който тичаше по брега, видя и как гладката повърхност на морето изведнъж се набразди.

Авелин затвори очи и поде молитви.

* * *

— Защо се криеш, Господи? — провикна се Тагрейн, препъвайки се по черния бряг. — Каква жестока дан ще поискаш от нас сега? Какви лъжи още трябва да чуем?

После се закова на място, внезапно доловил плискането на морските вълни.

Миг по-късно усети пронизваща болка и когато сведе поглед, видя струйка кръв да се стича по ръката му. А там долу, в черния пясък в краката му, лежеше малък камък, тъмносив кристал.

Очите на Тагрейн се разшириха от уплаха — по-недвусмислен отговор не можеше и да очаква. Обзет от ужас, той се обърна и хукна обратно към пещерата, отчаяно зовейки Авелин.

Авелин не можеше да гледа, ала не можеше и да извърне очи. Десетки скални късове, обгърнати от високи пламъци, прелитаха пред входа на пещерата и оставяха грозни дупки в листата на дърветата. В началото валеше сравнително слабо, ала после каменната градушка стана толкова силна, че земята заприлича на разорана нива.

И насред свирепата стихия, Авелин съвсем ясно чу собственото си име. Надникна навън и с ужас видя Тагрейн да тича към него, кървящ от толкова много места, че сам приличаше на огромна рана. Препъвайки се на всяка крачка, той с мъка си проправяше път напред, отчаяно протегнал ръце към пещерата.

Авелин се надигна. Знаеше, че е прекалено рисковано да излезе, ала нима имаше избор? Щеше да успее, повтаряше си той, трябваше да успее! Все някак щеше да се добере до Тагрейн и да го отведе до сигурността на пещерата. Опита се да не мисли за избора, пред който щеше да се изправи след това — избора между ранения си събрат и свещените камъни, чиято магия щеше да си отиде безвъзвратно, ако някой не се погрижеше за тях.

Е, за това щеше да се тревожи, когато му дойдеше времето. Тагрейн вече се намираше на по-малко от двадесет крачки, когато другарят му изскочи от пещерата.

И тогава Авелин го видя — огромно тъмно петно високо в небето. Някак, без сам да разбира как, той знаеше смъртоносния му път.

В този миг Тагрейн го забеляза и жално протегна ръце към него, а по устните му трепна обнадеждена усмивка.

Устремен надолу като стрела, камъкът се заби в тила му и го повали по очи на земята.

Потресен, Авелин се втурна обратно в пещерата и потъна в молитви.

През следващия час бурята ставаше все по-свирепа, стихийни ветрове превиваха дървета и храсти, а скалните късове се удряха в земята с такава сила, че Авелин имаше чувството, че пещерата ще се срути отгоре му.

После всичко свърши така внезапно, както беше започнало. Градът спря, ветровете утихнаха, небето се проясни.

Авелин се показа навън уплашен, ала твърдо решен да изпълни задълженията си. Първата му работа бе да отиде при Тагрейн, смазана, окървавена купчинка човешки останки. Имаше намерение да го обърне по гръб, ала при вида на грозната рана, зейнала на тила му, толкова дълбока, че земята наоколо бе опръскана с мозък, не можа да го стори.

Въпреки обзелия го ужас, Авелин не можеше да свали поглед от онова, което бе убило другаря му — огромен, наситенолилав аметист. Бавно, изпълнен с благоговение, той протегна ръка и извади големия камък от строшения череп на Тагрейн. Още щом го докосна, усети страховитата му сила. В цялата съкровищница на манастира надали щеше да се намери по-могъщ камък от този аметист! И колко бе голям! Дори Авелин, чиито ръце съвсем не бяха малки, не можеше да го обхване!

Оставяйки настрани всички мисли за Тагрейн и за момчето, което той беше убил, младият монах се залови за работата, за която се бе подготвял през последните четири години. Първо се зае с аметиста — покри го с плътен слой специално изработени масла, давайки му с молитвите и грижите си част от собствената си сила.

После тръгна из острова, оставяйки инстинкта да го отведе до онези камъни, в които бе заключена най-много и най-чиста небесна мощ. У доста от камъните нямаше и следа от магия — те, досети се Авелин, трябва да бяха останали от предишните валежи, и сега бяха извадени на повърхността от силата на падналата току-що градушка. Изборът му се спря първо на къс хематит с големината на яйце, а след това на един рубин — малък, ала съвършен.

Той неуморно крачеше по брега и събираше камък след камък. Само онези, които избереше и за които се погрижеше, щяха да запазят магическите си свойства, останалите щяха да си останат на Пиманиникуит, черният пясък и растителността постепенно щяха да ги погълнат и така, докато следващия валеж, след седем поколения, не ги извадеше отново на повърхността.

Късно тази нощ, Авелин най-сетне рухна на брега, близо до лагуната, където бе закотвил лодката. Напълно изтощен, той се събуди едва когато слънцето се бе изкачило високо в небето. Островът, така зелен и примамлив само допреди ден, сега приличаше на пустиня — там, където довчера растяха пищни дървета и тучна трева, сега имаше само пръст, огромни дупки и камъни.

С огромни усилия Авелин успя да извади лодката от водата и се приготви да отплава. Каза си, че няма да е лошо да откъсне малко плодове за спътниците си, ала когато обърна поглед към опустошения остров, разбра, че е закъснял. Не можа обаче да сдържи горчивия си смях, виждайки зашеметяващото богатство, което оставяше зад себе си. Само за час можеше да събере достатъчно скъпоценни (макар и немагически) камъни, за да издигне за един ден палат по-разкошен от този в престолния град — състояние, пред което да бледнеят съкровищата и на най-заможния човек в Хонс-де-Беер и в целия свят, включително и на баснословно богатите племенни вождове на Бехрен. Ала нарежданията, които бе получил на тръгване, бяха съвършено ясни — от острова можеше да отнесе единствено онези камъни, които успееше да обработи. Всичко друго би било равносилно на светотатство. Дарът на валежите се даваше на двамина монаси — със себе си можеха да вземат само онова, което съумееха да обработят и нищо повече. Дори и най-малкия рубин, дори и най-невзрачното късче кварц.

Затова на Авелин не му оставаше друго, освен да седи, вперил поглед напред, и да чака завръщането на „Бягащия с вятъра“.

Когато късно на следващия ден видя платната на кораба да се показват на хоризонта, той се качи в лодката и загреба. Едва тогава се сети, че може би трябваше да прибере тялото на Тагрейн, ала после се отказа.

Какво по-добро лобно място за един абеликански монах от остров Пиманиникуит?

Глава 19

Честно казано

Дните минаваха и се превръщаха в седмици, ала той не забелязваше нищо, изцяло погълнат от божествения дар. Докато Аджонас се грижеше за кораба и внимаваше да не се отклонят от курса, тримата оцелели монаси (дори и Пелимар, който бързо оздравяваше) бяха посветили цялото си време на камъните. Все пак, раната от джуджешкия меч нямаше да остане без последствия — мускулите на лявото му рамо бяха пострадали прекалено лошо и сега ръката му беше безчувствена, без особени изгледи някога да се оправи.

На връщане от острова не срещнаха вражески лодки, но дори и да бяха, Авелин знаеше, че няма за какво да се тревожат. Той по-добре от всеки друг усещаше силата на скъпоценните камъни и беше сигурен, че наложеше ли им се да се защитават, можеше да избира между поне дузина камъни, с чиято помощ с лекота щеше да разруши всеки противников съд.

Най-силно любопитство предизвикваше у него огромният аметист — с почти равна основа, той повече от всичко приличаше на някакъв причудлив, лилав храст, чиито „вейки“ тръгваха във всички посоки и под всякакви ъгли. Авелин все още не можеше да установи какви точно бяха неговите свойства, но със сигурност усещаше, че в многобройните му разклонения е скрита огромна мощ.

Някои от камъните (като хематитът например) още в самото начало биваха поставяни в малка, цилиндрична кутийка, която след това трябваше да се търкаля напред-назад в продължение на часове, за да се изгладят те до съвършенство. Други трябваше да бъдат обработвани с най-различни масла дни наред, за да може магията да бъде заключена сигурно в глъбините им. И тримата монаси прекрасно знаеха какво да правят с всеки от камъните… с изключение на необикновения аметист.

Не можеха да го полират — прекалено голям бе за кутийката, а да го намажат с някое от специалните масла не смееха — дори не можеха да решат откъде да започнат. Авелин лично се бе заел с него и вместо да го полира и лъска, се молеше над него часове наред. Струваше му се, че всеки път, когато е с камъка, оставя частица от себе си у него, ала това не го тревожеше. Тъкмо обратното — така се чувстваше едно със своя Бог.

Тримата монаси рядко споменаваха Тагрейн, макар често да се молеха за него и за успокоението на душата му. Моряците обаче почти не говореха за друго, освен за Тади Суей, момчето, което се бе опитало да стигне острова, но така и не се бе завърнало, и Авелин нямаше как да не забележи изпепеляващите погледи, които мъжете му хвърляха, колчем излезеше на палубата.

Жегата и скуката на безкрайните дни постепенно превърнаха заговорническия шепот в открито недоволство и обвиняващи подмятания. Ето защо нито Авелин, нито Пелимар, най-малко пък Куинтал, се изненадаха, когато една сутрин капитан Аджонас дойде в каютата им, за да ги предупреди за надигащ се на борда бунт.

— Искат камъните — обясни той. — Или поне част от тях… в замяна на живота на Тади Суей.

— Та те никога няма да разберат каква сила се крие в тези камъни! — възмути се Куинтал.

— Да, но добре знаят стойността на един рубин или смарагд — отвърна Аджонас. — Дори и без магията.

Авелин прехапа устни, припомняйки си несметното съкровище, което бе оставил на Пиманиникуит.

— Възнаграждението за екипажа беше повече от щедро — припомни Куинтал на капитана.

— Искат компенсация за убития си другар.

— Отлично знаеха какви опасности ги очакват.

— Нима? — попита Аджонас. — Дали наистина подозираха, че четиримата пътници, които приеха сред себе си, накрая ще се обърнат срещу тях?

Куинтал се изправи и се приближи до него. Бездруго едър, в тясната каюта той изглеждаше дори по-висок, още повече, че Аджонас, застанал на прага, трябваше да стои приведен, за да не се удари в рамката на вратата.

— Просто повтарям думите им — спокойно рече капитанът, без ни най-малко да се смути. — Думи, които според мен Куинтал трябваше да чуе. От Сейнт Мер’Абел все още ни делят цели три месеца.

Куинтал присви очи, мъчейки се да реши как да постъпи.

— Трябва да сложим край на подобни настроения веднъж завинаги! — заяви той. — Още днес!

После отиде до нара на Авелин и взе един от камъните — наричаше се тигрова лапа и беше кафеникаво — оранжев, прошарен от три черни ивици.

Още щом го видяха да излиза от каютата, следван от Аджонас и двамата си другари, моряците се досетиха, че нещо важно е на път да се случи и побързаха да се съберат, водени от Бънкъс Смийли.

— Няма да получите никаква компенсация за Тади Суей — започна едрият монах направо. — Младият глупак сам избра да се прости с живота си, когато реши да слезе на острова.

— Ти го уби! — провикна се един от моряците.

— Аз бях тук, на борда на „Бягащия с вятъра“ — напомни му Куинтал.

— Ти или твоите другари — все тая! — настоя морякът.

Куинтал нито потвърди, нито отхвърли обвинението:

— Пим… — започна той, но бързо се поправи: — Островът е само за двама души и дори единият от тях, обучаван години наред как да оцелее, не се завърна.

От редиците на екипажа се надигнаха сърдити гласове, ала Бънкъс Смийли се обърна назад и даде знак на другарите си да замълчат:

— Ние пък мислим, че сте ни длъжници! — заяви той и втъкна палци в колана си, придавайки си важен вид.

Куинтал го изгледа изпитателно — ето значи кой стоеше зад всичко това, ето кой подклаждаше недоволството на моряците и най-вероятно се гласеше за капитан.

— Капитан Аджонас не е съгласен с вас — предизвикателните думи на Куинтал целяха най-сетне да извадят заговора на повърхността.

Зла усмивка плъзна по устните на Смийли:

— А може би вече не той взема решенията тук!

— Наказанието за бунт… — обади се Аджонас, ала Смийли го прекъсна.

— Да, да, всички знаем какво е наказанието — увери го той на висок глас. — Ала освен туй знаем, че човек първо трябва да го хванат, за да го обесят. Сега сме по-близо до Бехрен, отколкото до Хонс-де-Беер, а в Бехрен не задават много-много въпроси.

Е, това беше — заговорниците бяха изиграли картите си, сега беше ред на Куинтал да изиграе своите… и да смачка противниците си.

Очите на Смийли се разшириха от ужас, когато чу от гърдите на едрия мъж да се откъсва гърлено ръмжене и видя ръката му — вече не човешка длан, а тигрова лапа със страховити нокти!

— К-к-какво? — ахна старият моряк, ала Куинтал беше по-бърз и с един светкавичен замах разпори тялото на Смийли от брадичката до корема.

Потресени, останалите моряци се люшнаха назад.

— Той ме уби! — прошепна Смийли и се свлече на палубата, докато от грозните рани шуртеше алена кръв.

Животинският рев на Куинтал накара бездруго ужасените метежници да се разбягат:

— Вижте своя водач! — изкрещя той и макар лицето му да бе запазило човешкия си облик, гласът му беше неестествено гръмовен. — Вижте Бънкъс Смийли и знайте, че такава съдба очаква всеки, който дръзне да се опълчи срещу капитан Аджонас или братята от Сейнт Мер’Абел!

Гледайки израженията на сплашените моряци, Авелин силно се съмняваше, че би се намерил някой, който дори да помисли за бунт.

Тримата монаси се прибраха в каютата си, без да споменават случилото се току-що, не говориха за него и през целия ден. Авелин много внимаваше да прикрие обвинението в погледа си, ала в главата му препускаха безброй мисли. През последните няколко месеца доста добре беше опознал стария Смийли и макар да не го харесваше кой знае колко, беше свикнал с него и сега имаше чувството, че нещо на кораба липсва.

Ала най-много го измъчваше безстрастният начин, по който Куинтал се бе разправил с мъжа; хладнокръвието, с което беше отнел живота на друго човешко същество. Не така трябваше да постъпи един абеликански монах, поне според Авелин, но убийството на Тади Суей, както и чисто изпълнената екзекуция на Бънкъс, го караха да подозира, че Куинтал трябва да е бил подготвен за такъв развой на събитията още преди да поемат на път, навярно дори бе получил подобни нареждания от светите отци! Вярно, мисията им беше от жизненоважно значение, дни като тези настъпваха веднъж на седем поколения и Авелин, както и останалите му другари, на драго сърце биха дали живота си за нейния успех. Ала да погубват невинни хора? Да убиват безмилостно и без угризения?

На другата сутрин Авелин успя да хвърли скришен поглед на Куинтал. Прекрасно помнеше страданията на Тагрейн, чувството за вина, угризенията, които го измъчваха на острова и които станаха причина за смъртта му. Нищо подобно обаче не се четеше по лицето на мургавия, едър мъж. Куинтал беше убил Бънкъс Смийли с лекотата, с която по-рано бе удавил злото джудже, сякаш за него не съществуваше разлика между човешко същество и свиреп паури.

Авелин усети как го побиват тръпки. Без следа от разкаяние или угризения на съвестта. Дори по-лошо, още отсега беше сигурен, че когато се върнеха в манастира и разкажеха какво са преживели, отец Маркварт щеше да кимне одобрително, напълно съгласен с жестоките действия на Куинтал.

Да, Авелин знаеше какво ще бъде оправданието им — „по-висшето добро“, щяха да кажат те, „интересите на мнозинството“, ала всичко това противоречеше на елементарната справедливост, а нали справедливостта бе един от основните принципи в Абеликанската църква!

В очите на брат Авелин, който току-що се бе докоснал до най-възвисяващата и свещена мистерия в краткия си живот, нещо тук беше ужасяващо нередно.

Когато „Бягащия с вятъра“ най-сетне остави Ръката на Мантис зад гърба си, Парвесперс, последният месец на есента, вече беше в разгара си. Мразовит вятър и ледени пръски безмилостно брулеха екипажа; вечер всички се скупчваха около няколко газени лампи и полуизгорели свещи, мъчейки се да се постоплят. Ала въпреки студа и неудобствата, духът им бе висок, а мислите за Тади Суей и Бънкъс Смийли — потънали в забрава. Кой имаше време за подобни неща, когато краят на пътуването бързо наближаваше, а с него — и обещаното им пребогато възнаграждение.

— Значи ще останеш в абатството? — обърна се Дансали към Авелин една хладна утрин.

Земя на хоризонта отново не се виждаше, тъй като „Бягащия с вятъра“ прекосяваше Залива на Корона, на път към залива Вси светии.

Авелин я изгледа заинтригувано.

— Разбира се — отвърна той най-сетне, после изведнъж, виждайки я как свива рамене, осъзна какво се крие зад въпроса й.

Тя го молеше да остане при него!

— Да не би да възнамеряваш да слезеш от кораба?

— Може би. Ще направим още три курса между Сейнт Мер’Абел и Палмарис, където Аджонас смята да зимува.

— Аз… — започна Авелин. — Искам да кажа, аз нямам избор. Отец Маркварт ще очаква да му разкажа всичко за пътуването, а и ще бъда прекалено зает с камъните, сигурно в продължение на месеци…

Дансали нежно сложи пръст върху устните му.

— А ще може ли да те посещавам от време на време? — тихо попита тя. — Ще ти разрешат ли?

Авелин кимна, останал без думи от изненада.

— Ще имаш ли нещо против?

Младият монах разгорещено поклати глава:

— Отец Йойона ми е приятел — обясни той. — Може би дори ще успее да ти намери някаква работа.

— В манастира? — учуди се Дансали.

— Не, не такава работа — засмя се Авелин, скривайки неудобството, обзело го при спомена за чутите по-рано подмятания за Биен де Луиза. — Но какво ще каже капитан Аджонас? Ще те остави ли да си отидеш? — попита, за да насочи мислите си в друга, не толкова притеснителна посока.

— Договорката ни беше само за пътуването до острова и обратно — отвърна Дансали. — Щом отминем Палмарис, аз ще си получа обещаните пари (че и отгоре, заради непредвидените услуги, които оказах на екипажа) и съм свободна.

— Наистина ли ще дойдеш в манастира? — попита Авелин, без да успее да скрие вълнението си.

— Може и да дойда — засмя се Дансали. — Ала първо искам да направиш нещо за мен — добави тя и като се приведе към него, докосна устните му.

Срамежливият Авелин инстинктивно се отдръпна. Връзката му с Дансали беше нещо специално, различно от физическите отношения между нея и всички мъже, които бе познавала някога. Наистина, тялото му копнееше за онова, което тя му предлагаше, ала ако сега се поддадеше на изкушението, нямаше ли да омърси връзката им и сам да падне до нивото на останалите мъже в живота й?

— Не ми отказвай! — прошепна тя. — Не и този път!

— Мога да ти доведа Куинтал — отвърна Авелин, а в гласа му се долавяха горчиви нотки.

Дансали рязко се дръпна и го зашлеви през лицето. Авелин се накани да й отвърне с обида, ала когато се съвзе от изненадата, видя я да плаче горчиво, скрила лице в дланите си.

— Аз… аз… не исках — заекна той, отвратен от себе си, задето я бе наранил.

— Значи и ти мислиш, че съм уличница? — изхлипа Дансали. — А може би наистина съм такава!

— Не! — възкликна Авелин и сложи ръка върху рамото й.

— Само че аз съм по-целомъдрена, отколкото вие смятате! — при тези думи младата жена вдигна глава и погледът й дръзко срещна този на Авелин. — Вярно е, тялото ми върши черна работа, ала сърцето ми никога не е било там. Нито веднъж! Нито дори с онзи безполезен негодник, за когото бях омъжена. Кой знае, може би именно затова ме изхвърли на улицата!

Мисълта, че Дансали никога не бе обичала когото и да било, хвана Авелин напълно неподготвен. Може и да нямаше никакъв опит в изкуството на плътската любов, ала прекрасно разбираше какво има предвид младата жена.

И й вярваше!

Вместо отговор, той се наведе и я целуна.

Този ден брат Авелин научи много за любовта; едва тогава за първи път позна истинското единение на дух и тяло, такова, каквото не бе изпитвал дори и след най-изтощителната сутрешна тренировка.

Този ден Дансали също разбра какво означава любов.

Само шепа посрещачи очакваха „Бягащия с вятъра“ в пристанището на Сейнт Мер’Абел, където беше издигнат нов кей, така че корабът да може удобно да хвърли котва. Отец Йойона и отец Сихертън също бяха тук, както за да поздравят завърналите се братя, така и за да надзирават работата на неколцината по-низши монаси, които качиха на борда два тежки сандъка.

За да успокои мъжете си, Аджонас нареди сандъците да бъдат отворени на място и как само зяпнаха те при вида на несметните съкровища, които лежаха вътре!

Авелин също беше изумен, ала не купчините жълтици, скъпоценни камъни и бижута приковаха погледа му. Имаше нещо друго, нещо, което не можеше да разбере, така, както не разбираше напълно и магическата аура около Сихертън. През цялото време монахът държеше едната ръка зад гърба си и Авелин забеляза, че си играе с два камъка — диамант и тъмносив кварц.

Каквито и подозрения да имаше обаче, Авелин бе достатъчно благоразумен да си замълчи. Вместо това се сбогува с Аджонас и останалите (макар да нямаше човек на борда, който да съжалява, че тримата монаси си тръгват) и слезе на брега, погълнат от мисли за Дансали. Дали младата жена наистина щеше да напусне „Бягащия с вятъра“ и да остане в манастира? С разума си разбираше какъв е отговорът; знаеше, че двамата с Дансали бяха преживели нещо много специално, ала въпреки това не можеше да прогони съмненията. Дали пък не се заблуждаваше, като вярваше, че и Дансали смята случилото се между тях за специално? Как ли се бе представил в сравнение с десетките мъже преди него? Ами ако беше направил нещо не както трябва? Ами ако Аджонас й беше наредил да преспи с него или, още по-лошо, се бе обзаложил с нея, че няма да успее да го вкара в леглото си?

Колкото и да се бореше да прогони подобни нелепи подозрения, Авелин знаеше, че няма да си отдъхне, докато отново не види сините очи на Дансали, този път зад стените на светата обител… очи, чийто блясък се бе завърнал именно заради него.

Посрещането, което тримата пътешественици получиха в манастира, много повече приличаше на онова, което бяха очаквали — масите в трапезарията бяха отрупани с какви ли не печива — кифли и най-различни сладкиши, канелен хляб и питки със стафиди, и още безброй други вкуснотии, всичките накупени от близките села. Имаше и бурета с медовина, както и кани с рядкото и много скъпо вино, наричано богъл. Весела музика изпълваше помещението, а монасите и клисарите танцуваха и се смееха под одобрителния поглед на отец Маркварт, застанал на обичайното си място на балкона.

Само ако можеше и Дансали да е тук, помисли си Авелин! Всъщност, зачуди се той, защо наистина нито тя, нито който и да било от екипажа, не бе поканен на тържеството? „Бягащия с вятъра“ бездруго не можеше да отплава преди отлива, а той щеше да настъпи чак след полунощ. Защо тогава никой от тридесетината моряци, или поне капитан Аджонас, не беше тук?

Авелин едва не се задави с последния залък канелен хляб, но тъкмо когато започна да го обзема грозно подозрение, видя как група от неговите събратя, начело с Пелимар, се насочва към него. Несъмнено имаха намерение да го разпитват за случилото се на острова, ала той не можеше да им каже нищо, не и преди да бе говорил с отец Маркварт.

Пък и в този момент младият монах си имаше съвсем различни тревоги. Мислите му се насочиха към двата камъка, които Сихертън беше отнесъл на кораба — диамант и сив кварц. Свойствата на диаманта познаваше добре — той даваше светлина, ала кварц досега не бе използвал. Без да обръща внимание на Пелимар, който се опитваше да го заговори, Авелин затвори очи и се опита да си припомни наученото през последните четири години.

И тогава истината го връхлетя с целия си потресаващ ужас. Диамантът даваше не само светлина, но и огън! А кварцът… кварцът създаваше лъжливи образи! Аджонас и моряците му бяха жестоко измамени! Ето защо не бяха поканени на тържеството, досети се младият монах, после изведнъж изтръпна, осъзнал докрай пъкления заговор срещу „Бягащия с вятъра“.

Разтреперан, той скочи от масата и се втурна навън, промърморвайки някакво извинение на учудения Пелимар. Докато бързаше към изхода на залата, не пропусна да забележи отсъствието на част от събратята си и най-вече на доста от по-възрастните послушници, онези, които много скоро щяха да бъдат издигнати в ранг на наставници.

Нямаше го и Сихертън.

Авелин тичаше с всичка сила, а стъпките му отекваха из пустите коридори. Не знаеше колко е часът, но предполагаше, че трябва да е около полунощ.

Не спря чак докато не стигна до южното крило на манастира, онова, което гледаше към морето. Там свърна в един дълъг коридор с много прозорци и отчаяно се хвърли към най-близкия от тях.

На силната лунна светлина съвсем ясно различи очертанията на „Бягащия с вятъра“ в залива, различи и…

— Не! — задъха се Авелин, когато видя суматохата, царяща на борда — дребни фигурки се щураха напред-назад, очевидно опитвайки се да потушат пламъците, които бушуваха близо до кърмата. — Не!

Поредното огнено кълбо излетя откъм манастира, удари се в бордовата ограда и се заби в гротмачтата, която пламна като факла.

Огнената канонада се усили — огромни късове горящ катран се сипеха върху злощастния кораб като смъртоносен град, оставяйки след себе си страховит погром. Много скоро „Бягащия с вятъра“ се откъсна от котвата си и силните течения на залива го повлякоха към подводните скали, които изобилстваха в него. Авелин потръпна ужасено, когато видя как един след друг моряците започнаха да скачат през борда.

Писъците на обречения екипаж се разнесоха над черната вода, ала монасите, погълнати от пиршеството, не можеха да ги чуят. Отчайващо безсилен, изгубил всякаква надежда, Авелин гледаше как вълните подмятат кораба, който през последните осем месеца беше негов дом, докато накрая корпусът му не се разцепи на две. Горчиви сълзи се стичаха по бузите на младия монах; без сам да съзнава какво прави, той трескаво повтаряше една-едничка дума:

— Дансали!

Огнените снаряди още дълго вилняха над залива. Авелин чуваше виковете на хората във водата и се надяваше, напук на онова, което разумът му нашепваше, че някои от тях — може би дори неговата Дансали! — ще успеят да се доберат до брега.

Ала и тази отчаяна надежда посърна много скоро, когато силен съскащ звук изпълни въздуха, а над тъмната вода легна синкава пелена. С яростно пращене, синята мъгла обгърна камъни, хора и кораб — магическа мълния заглуши завинаги обречените писъци.

Освен в съзнанието на Авелин — там те щяха да звучат вечно.

Канонадата продължи още известно време, макар пъклената й задача да бе вече изпълнена. Не след дълго отливната вълна щеше да повлече труповете и останките от гордия кораб и да ги понесе към открито море. Целият свят, освен Авелин и подлите убийци, щеше да реши, че става въпрос за нещастен случай.

— Дансали! — прошепна отново.

Силите го напуснаха и той се отдръпна от прозореца, търсейки опора в каменната стена.

— Не трябваше да виждаш това — разнесе се равен глас съвсем наблизо — съвършено безшумен, отец Сихертън се бе приближил незабелязано.

Авелин не пропусна да забележи голямата и очевидно пълна с камъни кесия, която висеше на кръста му, както и сивкавия графит в ръката му. Графитът беше камъкът на мълниите.

Младият монах долепи гръб о стената, убеден, че Сихертън ще го убие, тук и сега, а част от него — една огромна част — се надяваше това наистина да е така. Сихертън обаче само го улови за ръката и го отведе в малка, тъмна стаичка в един отдалечен ъгъл на абатството.

На следващата сутрин, придружаван от отец Йойона и отец Сихертън, съкрушеният Авелин отиде в покоите на абат Маркварт. От осъзнаването на факта, че жестокото деяние от предишната вечер не е било дръзко самоволие от страна на безмилостния Сихертън, а е било наредено от самия абат и одобрено от Йойона, болката на младия монах стана още по-силна.

— Местоположението на Пиманиникуит трябва да бъде опазено в тайна на всяка цена — спокойно обясни отец Маркварт.

„Както и моето убийство“, помисли си Авелин — тази сутрин коридорите на манастира бяха съвършено пусти, тъй като всички още спяха, уморени след вчерашното тържество.

— Нима не разбираш какво би станало в противен случай? — развълнувано повиши глас абатът. — Ако тайната на Пиманиникуит бъде разкрита, Камъните на Ореола вече няма да са в безопасност, жалки търгаши и алчни крале ще заграбят несметно богатство, чието могъщество нито ще познаят, нито ще бъдат в състояние да разберат!

Авелин не можеше да отрече, че в казаното от отец Маркварт има логика; светът наистина би бил в опасност, ако някой узнаеше за Пиманиникуит, ала това не намаляваше омерзението, което го изпълваше само при мисълта за разрушаването на кораба и избиването на екипажа.

И за убийството на Дансали.

— Нямахме друг избор — отсече абатът.

Авелин се огледа притеснено:

— Мога ли да кажа нещо, отец Маркварт?

— Но разбира се, братко Авелин. Говори спокойно. Тук си сред приятели.

Младият монах с мъка успя да запази самообладание при тази безочлива неискреност.

— Всички от „Бягащия с вятъра“ щяха да измрат много преди следващия валеж — рече той.

— Но биха могли да начертаят карти — сухо подхвърли Сихертън.

— Защо им е да го правят? — възрази Авелин. — Каква полза биха имали от тях, когато следващият валеж е чак след…

— Струва ми се, че забравяш богатството, което и сега покрива бреговете на Пиманиникуит — намеси се отец Маркварт. — Несметни купища скъпоценни камъни, които дори въображението е прекалено слабо да си представи.

Да, каза си Авелин, май наистина не беше помислил за това. И все пак, поклати глава той. Пътуването до острова беше прекалено опасно и ако моряците получеха достатъчно добро възнаграждение, нямаше да имат никаква причина отново да рискуват живота си във водите на Мирианския океан.

— Такава е Божията воля — твърдо заяви абат Маркварт. — А ти за нищо на света не бива да разказваш на когото и да било за случилото се както през тези осем месеца, така и миналата нощ. Сега си върви в стаята, отредена ти от отец Сихертън и изчакай да научиш наказанието си.

В главата на Авелин се гонеха безброй объркани мисли и така, без дори да се съпротивлява, той се запъти към вратата, залитайки, сякаш го бяха ударили. Последните думи на абат Маркварт го застигнаха на вратата, не думи, а жесток шамар:

— Със съжаление трябва да ти съобщя, че рано тази сутрин брат Пелимар почина от раните си.

Авелин рязко се обърна. Как беше възможно! Вярно, Пелимар сигурно до края на дните си щеше да носи следите от джуджешкия меч, ала опасността за живота му беше отминала още на кораба. После разбра. На тържеството предишната нощ Пелимар беше приказвал повече, отколкото бе разумно. Много повече. А абат Маркварт абсолютно им бе забранил дори да споменават името на острова без негово разрешение.

— Жалко наистина — продължи абатът. — Това означава, че от четиримата пътешественици оставате само ти и Куинтал. Доста работа ви чака.

Авелин излезе от стаята и щом затвори вратата зад себе си, повърна върху каменния под на коридора, после механично се отправи към килията си, препъвайки се като слепец.

— Следим го, нали? — обърна се Маркварт към Сихертън, щом младият послушник си тръгна.

— Всяка негова стъпка — кимна кльощавият монах. — От самото начало се боях, че ще се случи нещо такова.

Отец Йойона изсумтя:

— Брат Авелин бе принуден да свърши цялата работа на Пиманиникуит съвсем сам, а при все това донесените от него камъни многократно превъзхождат урожая на всички Подготвители от основаването на манастира. Как може още да поставяш качествата му под съмнение?

— Аз не поставям качествата му под съмнение — спокойно отвърна Сихертън. — Просто се чудя кога ли същите тези качества ще го превърнат в заплаха за нас.

Йойона се обърна към абат Маркварт, който кимна мрачно.

— Доста работа го чака — рече той. — Да запише преживяното в най-малки подробности, да подреди камъните, като открие истинската сила на всеки от тях, колкото и дълбоко да е скрита. И най-вече на аметиста. Никога досега не съм виждал подобен камък и ако някой може да разгадае тайната му, това е неговият Подготвител, брат Авелин.

— И кой знае, може пък докато свърши работата, да погледне на случилото се през нашите очи — обнадеждено добави Йойона.

— Би било чудесно — съгласи се Маркварт, ала лицето на Сихертън изразяваше неприкрито съмнение — никак не му се вярваше, че Авелин, със своите идеали и смешната си вяра, изобщо би могъл да бъде вкаран в „правия“ път.

Йойона лесно се досети какви мисли се въртят в главата на Сихертън и въпреки че никак не му се щеше, разбираше, че дълбоко в себе си и той е съгласен с тях. И все пак, напук на всичко, щеше да опита, защото искрено харесваше младия Авелин, а знаеше каква ще бъде съдбата му в случай на неуспех.

— Лятното слънцестоене — заяви Маркварт. — Тогава ще решим бъдещето на брат Авелин.

— Или липсата на такова — добави Сихертън, а тонът му красноречиво говореше коя от двете възможности би му харесала повече.

През следващите няколко седмици Авелин не виждаше почти никого. Единствените хора, с които се срещаше, бяха Сихертън, Йойона и още няколко наставници, двамината пазачи (послушници, които караха десетата си година в манастира и много скоро щяха да бъдат посветени в сан), които го следваха, където и да отидеше и, разбира се, Куинтал, с когото много често работеха заедно в Залата с камъните.

Безброй тревожни въпроси измъчваха младия послушник и денем, и нощем. Защо трябваше да се стига до такива зверства? Защо вместо да избият екипажа на „Бягащия с вятъра“, не ги бяха пленили? А ако това беше невъзможно, защо просто не обучеха достатъчен брой монаси в изкуството на мореплаването и не изпратеха до Пиманиникуит кораб, управляван единствено от доверени лица?

Ала и най-логичното решение нямаше да го доведе доникъде, разбираше Авелин — кой беше той, че да промени отколешните прийоми на Абеликанската църква? И така, той работеше неуморно, правеше онова, което му нареждаха, записваше преживяното по време на пътуването за идните поколения, изучаваше камъните и ги подреждаше по вид, по магически свойства и по могъщество. Всеки път, щом му се наложеше да работи с някой от магическите предмети, Сихертън неизменно беше до него, стиснал могъщ (и смъртоносен) камък в ръка.

Брат Авелин бързо се превръщаше в пленник, като да бе част от екипажа на „Бягащия с вятъра“, а не един от Абеликанския орден. Единствено честите разговори с Йойона, към когото младият послушник все още изпитваше привързаност, му носеха някаква утеха. Ала колкото и старият мъж да се опитваше да оправдае действията на Ордена при завръщането на кораба от Пиманиникуит, Авелин не можеше да ги приеме.

Трябва да имаше и друг начин, убеден беше той; нищо, абсолютно нищо не оправдаваше убийството на невинни хора.

Когато лятото взе да преваля, а работата на Авелин — да наближава свой край, младият послушник с безпокойство установи, че Йойона все по-рядко си говори с него, не пропусна да забележи и съчувствените погледи, които възрастният монах му хвърляше скришом.

Тревогата на Авелин бързо растеше, докато най-сетне той не издържа и не открадна един хематит. Късметът беше с него, защото същия ден Куинтал по погрешка предизвика малка експлозия в Залата с камъните и макар че никой не пострада и нищо не беше повредено, липсата на хематита остана незабелязана, поне за момента.

Щом се озова в килията си, младият послушник потъна в магията на камъка. И сам не знаеше какво смята да прави, освен може би да подслуша наставниците си и окончателно да се убеди в надвисналата над главата му гибел.

Духът му напусна тялото, мина през дървената врата на стаята и покрай двамата пазачи отвън. Отново бе обзет от желанието да обсеби някого от тях, ала волята му беше прекалено силна и той с лекота устоя на изкушението. Не след дълго вече се намираше в покоите на абат Маркварт.

Сихертън и Йойона също бяха тук и по всичко личеше, че говорят за злополуката в Залата с камъните.

— Брат Куинтал е прекалено несръчен — тъкмо казваше Йойона.

— Но поне ни е предан! — сопна се Сихертън, очевидно намеквайки за Авелин.

— Достатъчно! — изплющя гласът на абата, чието недоволство от случилото се бе повече от явно. — Как върви работата?

— Описът е почти завършен — увери го Сихертън. — Готови сме за пристигането на търговците.

— Ами аметистът?

— Така и не можахме да разберем за какво служи — отвърна Сихертън. Авелин… брат Авелин — поправи се той, като се изсмя подигравателно, — е убеден, че в него се крие огромна магическа сила, ала как да я отключим и за какво да я използваме, не знаем.

— Глупаво би било да го продадем — намеси се Йойона.

— Така е — съгласи се Маркварт. — Не можем да му вземем добри пари, ако не знаем за какво служи.

— Мнозина търговци биха платили пребогато именно заради тази загадка — възрази Сихертън.

Авелин не можеше да повярва на ушите си. Та те се канеха да продадат свещените камъни! Затова ли бяха дали живота си Тагрейн и Пелимар, затова ли умряха моряците от „Бягащия с вятъра“, затова ли погина Дансали! Мисълта как някой търговец-безбожник използва камъните, за да забавлява шепа полупияни, преситени богаташи, или дори за още по-черни цели, го рани право в сърцето. Духът му излетя от стаята, неспособен да понесе и секунда повече от това светотатство.

Беше се запътил обратно към тялото си, когато изведнъж се закова на място, осъзнал, че времето му е преброено. Липсата на хематита можеше да бъде открита всеки момент, а дори и преди кражбата, бъдещето му висеше на косъм.

Какво трябваше да стори? И нима трябваше да търпи тази лудост, това ужасяващо похулване на Бога?

В този миг отец Сихертън излезе от абатските покои и се насочи към Залата с камъните, а тропотът на ботушите му отекваше из празния коридор. Отива да провери щетите от злополуката, досети се Авелин, да прегледа списъците на преподредените камъни.

Тласкан от притискащата го неотложност, духът на младия послушник се спусна след отдалечаващия се наставник.

Болката, която го прониза, когато нахлу в чуждото тяло, беше изпепеляваща, по-ужасяваща от всичко, което бе изпитвал някога. Мислите му се смесиха с тези на Сихертън, духовете им се вкопчиха в схватка, борейки се за надмощие. Въпреки че Авелин бе успял да хване жертвата си неподготвена, битката пак беше титанична. Да се опиташ да завладееш чуждо тяло, каза си Авелин, бе като да се изправиш срещу могъщ противник на собствения му терен.

Ако в това време някой бе минал оттам, с изумление би видял как Сихертън, с разтърсвано от конвулсии тяло, се хвърля срещу стените, дерейки изкривеното си от мъчението лице.

После Авелин отново усети духа си прикован към земята, хванат в клетката на физическо тяло, макар и не неговото собствено. Чувстваше, че духът на Сихертън все още е наблизо, заключен в някакво измерение, което той не разбираше, докато тялото му се подчиняваше на заповедите на завзелия го Авелинов дух!

Без да губи нито миг, младият послушник се втурна към Залата с камъните и нахлу вътре, спирайки яростен поглед върху двамата пазачи и Куинтал.

— Ти остани — обърна се мнимият Сихертън към един от стражите. — А ти, — обърна се след това към Куинтал, — ти ще трябва да почакаш, докато решим как точно да те накажем.

— Да ме накажете? — повтори Куинтал, останал без дъх — та нали вече му бяха казали, че последствия няма да има; пък и наистина, подобни злополуки бяха нещо съвсем обичайно, когато двамата с Авелин работеха над новите камъни — миналата седмица например, Авелин неволно беше стопил крака на една маса, докато разучаваше голям рубин, примесен с карналитови частици. — Авелин изобщо не…

— Връщай се в килията си и започвай да се молиш! — остро нареди „Сихертън“.

— Слушам, учителю — покорно сведе глава Куинтал и излезе от Залата.

— Ти също — обърна се Авелин към втория пазач, — махай се оттук.

Щом остана сам с първия страж, Авелин се зае да събира камъни: взе големия аметист, пръчка графит, малък, но могъщ рубин, тюркоаз и кехлибар, целестин и тигрова лапа, хризоберил, малко гипс и малахит, парче хризотил и тежък къс магнетит. Всичко това младият послушник пъхна в една голяма торба, добави и кесийка ситни карналити (единствените камъни, чиято магия можеше да се използва само веднъж), след което отиде в другия край на стаята и прибра един ценен смарагд, който не беше надарен с магия, а им служеше като пример с начина, по който бе шлифован. Когато свърши, нареди на пазача да го последва колкото се може по-бързо, тъй като контролът над хематита изпиваше силите му, а духът на Сихертън, усещаше той, беше някъде наблизо, търсейки начин да си върне тялото.

Щом стигнаха усамотената килия, в която беше тялото му, Авелин отпрати двамата стражи, пазещи на вратата, и влезе вътре. Тялото му си беше там, напълно неподвижно, с пръсти, здраво сключени около хематита. Мнимият Сихертън отиде до него и взе камъка от ръката му, после заповяда на пазача да нарами безчувственото тяло и да дойде с него.

— Брат Авелин ще бъде наказан за измяна — обясни той и стражът, който през последните няколко седмици често бе чувал подобни слухове, изобщо не се усъмни.

Беше време за вечерня, тъй че коридорите бяха пусти и малцина видяха как „отец Сихертън“ и пазачът, понесъл странния си товар, се изкачват към покрива на манастира. Както му беше заповядано, стражът облегна безжизненото тяло на ниската стена, гледаща към залива Вси светии, и се отдръпна.

Авелин дълго стоя, без да прави нищо, събирайки сили за онова, което му предстоеше, после се приведе над тялото си и като стисна хематита и един друг камък в дланта си, втъкна торбата с останалите камъни в колана си.

— С тяхна помощ ще открием трупа — обясни на пазача, който започваше да става подозрителен. — Ще изпият и последната капчица сила от тялото му, докато умира.

По лицето на стража се изписа любопитство, ала той не посмя да задава въпроси на известния с лошия си нрав наставник.

Авелин знаеше, че трябва да действа бързо… и съвършено точно.

С огромно усилие духът му напусна чуждата обвивка и се завърна в собственото си тяло. Съвзе се веднага и още докато Сихертън идваше на себе си, хвърли се срещу него и го сграбчи за предницата на робата, като в същото време с другата си ръка здраво стискаше двата камъка. Преди пазачът да успее да реагира, Авелин прескочи ниския парапет, теглейки тялото на зашеметения Сихертън след себе си.

Двамата политнаха към земята, покрай стените на манастира и скалите, а виковете на Сихертън раздраха тишината.

Авелин го оттласна от себе си и призова силата на втория камък в ръката си — зеления малахит.

В следващия миг той вече се носеше бавно надолу, докато Сихертън продължи да пада със страховита скорост.

Когато наближи плискащата се в подножието на канарите вода, Авелин извади кехлибара от торбичката на кръста си и меко стъпи върху водата, точно както го беше сторил и преди, в онази вечер, от която сякаш го деляха милион години. Радваше се, че тялото на Сихертън не се вижда — съмняваше се, че би понесъл подобна гледка.

С помощта на кехлибара той вървя по водата, докато не откри подходящо място, после излезе на сушата и пое по пътя.

За да не се завърне никога вече в манастира на Сейнт Мер’Абел.

Камъните бяха неговото спасение. С помощта на малахита прехвърляше възвишения, които преследвачите му биха катерили с часове; с кехлибара прекосяваше широки езера, които преследвачите му биха се видели принудени да заобиколят. Нощем хризоберилът му помагаше да вижда в мрака, без никаква светлина, която да издава стъпките му. Още в първия град, в който влезе, се натъкна на търговски керван и побърза да продаде смарагда, запасявайки се по този начин с предостатъчно средства за дълго време занапред.

После продължи по пътя си, крачейки неуморно, мъчейки се да остави онова отвратително място, Сейнт Мер’Абел, колкото се може по-далеч. Ала през цялото време мислите му се връщаха към ужасите, на които беше станал свидетел, към злото, прояждащо сърцето на всичко онова, за което младият Авелин Десбрис бе живял.

Истината го осени внезапно една мразовита нощ, докато лежеше под открито небе, свит под клоните на високо дърво. Молитвите му като че ли най-сетне получиха отговор, някой сякаш го взе и го отнесе на много мили оттам, до една земя на планини и бавно пъплеща червена лава, мрачна пустош, насред която се въздигаше обвито в черни валма възвишение.

Едва тогава Авелин прозря цялата истина — не за първи път се надигаше подобна скверна миазма в света. Същото зло и преди се бе пръквало в Хонс-де-Беер, приемайки съвсем осезаема форма, за която пишеше и в старите книги в Сейнт Мер’Абел. Всичко това се бе случвало и преди — злото, надигнало се в Корона и покваряването на светата абеликанска църква. Вместо да пазят правата вяра и да се борят срещу настъпващия мрак, монасите бяха избрали лесния живот и именно тяхното нехайство бе направило нашествието му още по-лесно.

Полуобезумял от болка, докато светът му се рушеше около него, Авелин най-сетне разбра. Дактилът се беше пробудил. Злият демон, чието проклятие извеки тегнеше над човешката раса, се бе завърнал. Това беше страшната истина и Авелин вече го знаеше. Място за съмнение нямаше — именно този мрак беше погубил Тади Суей и Бънкъс Смийли, негова жертва бяха станали всички моряци от „Бягащия с вятъра“ и скъпата му Дансали, пак той беше причина брат Пелимар да „почине от раните си“.

Авелин се събуди от неспокойния си сън още преди зазоряване.

Дактилът се беше пробудил!

А светът дори не подозираше за надигащото се зло.

Дактилът се беше пробудил!

Орденът се бе провалил и неговата слабост бе улеснила надвисналата трагедия!

Дактилът се бе пробудил!

Авелин се втурна да бяга, накъде точно и той не знаеше, пък и вече нямаше значение. Той трябваше да предупреди света за наближаващия ужас. Мъжете и жените на Хонс-де-Беер и на цяла Корона трябваше да са готови. Той трябваше да ги предупреди за демона… и за прогнилия Орден! Трябваше да открие начин да им покаже колко са слаби и беззащитни, и напълно неподготвени за нашествието на злото.

Дактилът се беше пробудил!

Глава 20

Оракулът

— Колко светлинки виждаш? — въпросът беше зададен на елфически, език, който Джуравиел напоследък все по-често използваше в разговорите си с Елбраян.

След цели пет години в Андур’Блау Иннинес, младият мъж вече знаеше всички думи и изрази и само някои дребни грешчици издаваха човешкия му произход.

И Джуравиел, и Елбраян държаха по една запалена свещ; на небето пък бяха изгрели няколко звезди, след като слънцето току-що се беше скрило зад планините на хоризонта.

Младият мъж изпитателно се вгледа в наставника си. През последната година уроците му постепенно бяха започнали да стават все по-задълбочени, а разговорите му с Джуравиел — все по-философски, и той се бе научил, че дори и най-простият наглед въпрос може да съдържа десетки скрити значения. Най-сетне, повярвал, че това е просто встъпление към същинския урок, той вдигна поглед нагоре и бързо преброи звездите.

— Шест — предпазливо отвърна след това, добавяйки и двете свещи.

— Значи са отделни, така ли? — попита Джуравиел. — Твоята светлина и моята, както и светликът на звездите?

Елбраян сбърчи чело, после бавно, сякаш всеки миг очакваше да го нахокат, кимна.

— Значи ако угасиш свещта си, ще останеш на тъмно — продължи елфът.

— На по-тъмно, отколкото съм сега — побърза да отговори младежът. — Но все още ще имам част от твоята светлина.

— Тоест — рече Джуравиел, — моята светлина не е заключена в пламъка на свещта. По-скоро се простира наоколо. Ами тази на звездите?

— Ако светлината на звездите беше заключена в тях, изобщо нямаше да ги виждаме! — изръмжа Елбраян с нарастващо раздразнение. Имаше моменти (като този например), когато му се струваше, че искрено ненавижда простата елфическа логика. — И ако светликът на свещта ти беше заключен в нея самата, аз нямаше как да я видя.

— Точно така — съгласи се Джуравиел. — Свободен си.

Елбраян не можа да се сдържи и сърдито тропна с крак, когато елфът се обърна и се накани да си тръгне. Винаги правеше така — оставяше го сам с безброй въпроси, на които той не можеше да си отговори.

— За какво говориш? — настоя, ала Джуравиел само го погледна спокойно и не каза нищо. — Значи светлината — започна да се досеща младият мъж, който не за първи път имаше подобни уроци, — понеже не е заключена в източника си, е нещо споделено.

Джуравиел продължи да го гледа невъзмутимо.

Елбраян се замисли, връщайки се назад, към началото на разговора.

— Една — рече най-сетне. — Виждам една светлина.

Джуравиел се усмихна:

— Аз пък мога да преброя поне дузина звезди — отвърна и наистина — нощта бързо настъпваше и по небето вече примигваха повече от десет блещукащи точици.

— Дузина източника на една и съща светлина — отвърна Елбраян. — Или пък различни светлинки, които се сливат в едно цяло. Сливат се, понеже ги виждам, сливат се и се превръщат в една обща светлина.

— Точно така — съгласи се Джуравиел.

— Но трябва ли да ги видя, за да бъде това истина? — нетърпеливо попита Елбраян, после млъкна, виждайки недоволното изражение на наставника си.

Затвори очи и се замисли, припомняйки си най-ранните си уроци, най-съществените философски теории, които елфите му бяха предали, за да може да погледне на света по съвършено различен начин. Според тяхната философия най-важната истина, на която стъпваше цялата заобикаляща ги действителност, бе, че материалният свят не е нищо повече от сбор от възприятия — възприятията на онзи, който го наблюдава. Нищо не съществува извън съзнанието на индивида. В началото на Елбраян му беше много трудно да проумее подобно издигане на пиедестал на отделната личност — все пак, той бе израснал в общество, където общността винаги се поставяше на първо място, където отделният човек бе преди всичко част от цялото и едно такова обожествяване на индивида се смяташе за гордост — най-големия възможен грях. Елфите обаче гледаха на нещата под съвсем различен ъгъл — веднъж Джуравиел дори му беше казал, че всичко в света е просто една пиеса, предназначена единствено за него.

— Моето съзнание създава света около мен — беше заявил той напълно сериозно.

— Значи не мога да те победя в битка, освен ако ти сам не го поискаш? — отвърнал бе Елбраян тогава.

— Би бил прав, ако не забравяше нещо — че твоето съзнание създава света, който заобикаля теб самия — с тези думи елфът си беше тръгнал, оставяйки младия мъж с обърканите му мисли.

Трябваше да мине дълго време, преди Елбраян най-сетне да приеме напълно това привидно противоречие и да стигне до самата му същност, позволявайки си за първи път да познае едно възприятие на отделната личност, каквото никога досега не бе имал свободата да изследва.

— Звездите и свещта ми са едно цяло, защото виждам и двете — рече младият мъж най-сетне. — А аз правя света около себе си.

— Ти интерпретираш света около себе си — поправи го Джуравиел. — И колкото по-изострени стават възприятията ти, толкова по-точно ще можеш да тълкуваш онова, което те заобикаля.

После елфът се отдалечи, а Елбраян остана насред полянката, стиснал свещта в ръка, докато на небето бързо се разгаряха безброй звезди и сливаха светлината си с неговата. Тази на пръв поглед незначителна промяна във възприятието му, мисълта, че всички светлини в действителност бяха едно цяло, пробудиха в гърдите му усещане за принадлежност, за единение с цялата вселена, каквото младият мъж никога досега не бе изпитвал. Изведнъж небето сякаш стана по-близко, а Елбраян се почувства част от него.

До края на тази, както и през цялата осемстотин двайсет и втора година, той се учеше да възприема света като елф, докато постепенно не проумя тази необикновена смесица от индивидуализъм и общност и не постигна така деликатното равновесие между възвисяването на личността и осъзнаването на принадлежността си към една по-висша общност. Тази уж едва забележима промяна в мирогледа, изведнъж му откри безброй нови възможности — сега с лекота откриваше прекрасни цветя там, където преди дори не би помислил да ги търси, а сетивата му долавяха присъствието (и дори приблизителната големина) на горските животни, много преди очите му да ги бяха съзрели — и всичко това благодарение на изострената му чувствителност към всяко, било то и най-слабо движение, към всички миризми и звуци, които го заобикаляха. Сякаш беше голяма, суха гъба, която нечия ръка топеше във водите на знанието и той с непознато досега удоволствие поемаше колкото се може повече от него, попиваше всеки урок, всяка дума. Промениха се и представите му за време и пространство. Поредицата превърна в откъс; спомените — в пътуване във времето.

Промени се дори сънят му, отстъпвайки място на един напомнящ медитация процес, далеч по-овладян от досегашното неконтролируемо и несъзнателно откъсване от света. „Размисъл на въображението“, така го наричаха елфите, или просто „блян“. В това полусънно състояние Елбраян можеше да „изключи“ зрението си, оставяйки слуха и обонянието си нащрек, а после поемаше назад във времето, към своето минало, та като погледне на случилото се тогава по нов начин, да се поучи от него.

В тези нощи Олван живееше отново, тук беше и Джилсепони, неговата Пони, както и всички от Дъндалис. По някакъв странен начин тези спомени му даваха усещането за безсмъртие, сякаш хората, които срещаше в тях, наистина бяха живи, затворени в една друга реалност, към която неговото съзнание беше ключ.

Тази мисъл му вдъхваше утеха. Всъщност голяма част от философията на елфите му носеше успокоение, като се изключеше неоспоримият факт, че въпреки всичко е безсилен да поправи случилото се, че няма власт над миналото.

И така, болката си оставаше, предсмъртните викове все така звучаха в ушите му, отчаяната битка отново и отново се разиграваше пред очите му, мирисът на трупове и горящи къщи продължаваше да го задушава. Ала както го беше посъветвал Джуравиел, младият мъж не се опитваше да избяга от мъчителния спомен, тъкмо напротив — нарочно се връщаше към него, използвайки жестоката реалност, за да укрепи мъжеството си и да закали духа си.

— Миналите изпитания ни подготвят за изпитанията, които ни очакват в бъдеще — често повтаряше елфът.

Елбраян не спореше с него, ала не можеше да не се запита с нещо, доста подобно на страх, какво ли би могло да го очаква занапред, което да може да се сравни с ужаса на онзи ден.

* * *

Стоеше на върха на голия хълм и чакаше, вперил поглед на изток, към тънкия розов лъч, предизвестяващ пристигането на утрото.

Не носеше дрехи и усещаше допира на хладния вятър с всеки косъм, с всеки нерв на тялото си. Изпълнен от чувство за необхватна свобода, той чакаше изгрева и когато слънцето най-сетне се показа над хоризонта, вдигна меча (солидно, ала прекрасно балансирано оръжие) над главата си, стиснал дългата му дръжка с две ръце.

После замахна, а движението на оръжието се предаде на тялото му. Тежкото острие политна нагоре към лявото му рамо, а той пристъпи напред с десния си крак; миг по-късно мечът вече се връщаше обратно, докато левият му крак правеше крачка напред, а след това встрани. Оръжието и десният му крак го последваха, сякаш там имаше още един противник. Удар, отбиване, удар — всички се редуваха бавно, в съвършена хармония. И пак — крачка напред и на другата страна, последвани от замах, отбиване и нов удар.

Едва довършил това движение, той отстъпи назад и описа полукръг така, че сега гледаше точно в обратната посока на онази, от която беше започнал. Три широки крачки, всяка от тях придружена от мощен замах, и пак — малка стъпка напред, светкавично последвана от движение встрани.

Би’нел дасада, танцът на меча, така се наричаше това упражнение. Повече от час проблясва оръжието на младия мъж във въздуха, описвайки все по-сложни и по-сложни фигури. В подобни занимания той прекарваше по-голямата част от тренировките си сега — не се биеше с истински противници, а повтаряше движение след движение, докато мускулите му не ги запомнеха до съвършенство. Всеки удар, всеки замах се бяха превърнали в инстинкт, негова втора природа; онова, което в началото беше съзнателна стратегия, сега беше подсъзнателна реакция, безпогрешно предугаждане на противниковото намерение.

Скрити между дърветата в подножието на хълма, Джуравиел и още неколцина елфи наблюдаваха упражняващия се Елбраян с искрено възхищение. И наистина, младият мъж представляваше красива гледка — великолепно съчетание между впечатляваща сила и почти свръхестествена ловкост. Мечът му свистеше във въздуха със същата лекота, с която и дългата му пшениченоруса коса. Движенията му, съвършено премерени, преливаха едно в друго удивително плавно, допълвайки се по почти магически начин.

А и очите му! Дори от това разстояние не можеше да им убегне силата, която се излъчваше от маслиненозелените му очи, които сякаш наистина виждаха невидимия противник.

Младият Елбраян напредваше забележително бързо и Джуравиел все по-често му даваше да упражнява нови и нови удари от танца на меча, най-сложната система от движения, създадена от елфите, които от своя страна нямаха равни на себе си в умението да въртят меч. Младият мъж усвояваше сложните маневри с лекота, движение след движение, попиваше ги досущ като гъба и те се запечатваха неизличимо в паметта, сърцето и мускулите му. Отдавна никой — дори и Тунтун! — не поставяше под съмнение уменията и смелостта му, нито влагаше подигравка в думите „кръвта на Мейдър“. Елбраян бе преодолял фазата на „невъзприемане“, както я наричаше Джуравиел, беше се отърсил от задръжките и тесногръдието на духа, възпитани от стадния начин на живот на неговата раса, беше се научил да се единява със света около него, да се слива със силите, които го заобикаляха.

Във все по-редките случаи, когато се изправяше срещу истински противник, той не само успяваше да избегне всеки удар, но и безпогрешно избираше най-подходящата тактика, която, освен че му даваше възможност да се хвърли в атака, често го предпазваше от следващите нападения на противника, а нерядко бе в състояние да го защити от появата и на втори неприятел. Сега Елбраян побеждаваше много по-често, отколкото губеше, дори ако се биеше срещу двама противници.

Ударите, които използваше, ставаха все по-разнообразни и по-опасни и наподобяваха движенията на ловуващ хищник. Попаднеше ли му кама, например, можеше така да извие ръката си, че когато замахне, сякаш пепелянка се стрелваше да ухапе жертвата си. А дори и да нямаше оръжие, беше в състояние да стегне мускулите на пръстите си до такава степен, че да преодолее и най-здравото препятствие.

И всяка сутрин, преди още мъглата да се бе спуснала над Андур’Блау Иннинес, младият мъж се изкачваше на върха на този хълм, съзерцаваше зората и повтаряше до безкрай танца на меча, запаметявайки всяко движение до съвършенство.

Кръвта на Мейдър.

Даровете — дебело одеяло, малко столче, изплетено от гъвкави пръчки и огледало в дървена рамка — го изненадаха и объркаха. Наистина, огледалото очевидно беше скъпо, а пък столът — невероятно лек и изработен така, че да може лесно да се сгъва и пренася и все пак единствено одеялото като че ли имаше някакъв смисъл и можеше да му бъде от истинска полза.

Тунтун и Джуравиел изчакаха мълчаливо, докато Елбраян изучаваше подаръците си, като дори седна на стола и вдигна огледалото пред лицето си.

— Благодаря ви — рече той най-сетне, а признанието в гласа му беше примесено с недоумение.

— Та ти дори не разбираш истинското им значение — навъси се Тунтун. — Мислиш, че си получил три подаръка, а всъщност най-ценен от тях е четвъртият!

Елбраян я изгледа изпитателно, мъчейки се да прочете нещо, каквото и да било, в очите й.

— Огледало, одеяло, стол — тържествено заяви Джуравиел. — Оракулът.

И този път Елбраян, който никога досега не бе чувал тази дума, не можа да прикрие недоумението си.

— Смяташ ли, че мъртвите са си отишли завинаги? — Тунтун очевидно се наслаждаваше на объркването му. — Смяташ ли, че на света съществува единствено онова, което виждаш с очите си?

— Съществуват и други нива на съзнанието — опита се да му помогне Джуравиел, хвърляйки недоволен поглед на вечно заяждащата се Тунтун.

— Като съня — обнадеждено рече младият мъж.

— И като размисъла на въображението — допълни Джуравиел. — В Оракула те се сливат, а спомените се превръщат в настояще.

Елбраян се замисли над думите му, започвайки да разбира какво се опитва да му каже елфът:

— Да разговарям с мъртвите? — ахна той.

— Какво значи „мъртъв“? — изсмя се Тунтун и Джуравиел не можа да сподави развеселената си усмивка — тя май никога нямаше да се откаже да дразни момчето.

— Ела — обърна се той към Елбраян. — По-добре да го видиш сам, отколкото ние да ти обясняваме.

Тримата оставиха Каер’алфар зад себе си и навлязоха дълбоко в гъстата гора. Денят не беше слънчев, ръмеше дъжд, а сивата пелена, която обгръщаше долината, удавяше голяма част от бездруго оскъдната светлина. Вървяха почти час, без да говорят, ако не се броят заядливите подмятания, които Тунтун от време на време отправяше към младежа.

Най-сетне Джуравиел спря пред един огромен дъб, толкова дебел, че Елбраян не можеше да го обхване дори наполовина. Двамата елфи се спогледаха неочаквано сериозно.

— Няма да успее — заяви Тунтун напевно.

— Доскоро вярваше и че не може да те надвие в битка — не й остана длъжен Джуравиел и тя сърдито тропна с крак.

Елбраян си пое дъх и изпъчи рамене. Така значи, това бе поредното изпитание, този път на волята и душевната му сила, ако се съдеше по даровете, които носеше. Отлично, помисли си той, твърдо решен да не разочарова Джуравиел и да не допусне Тунтун да злорадства.

От другата страна на дървото, между корените зееше тясна дупка, тунел, който сякаш се разширяваше и се спускаше надолу.

— Там вътре има каменен пиедестал, върху който трябва да поставиш огледалото — обясни Джуравиел, както и достатъчно място пред него за стола. С одеялото запуши входа на дупката, така че около теб да се възцари пълен мрак.

Младежът почака още малко, за да види дали няма да получи и други напътствия и Тунтун побърза да го подразни:

— Какво? — изсмя се тя и го смушка в ребрата. — Нима те е страх дори да опиташ?

— Да опитам какво? — настоя Елбраян, ала когато се обърна към Джуравиел за подкрепа, видя го да сочи тесния процеп между корените.

Без ни най-малка представа какво всъщност очакват от него, без изобщо да знае какво да прави щом се озове вътре (като се изключеха неясните и съвсем недостатъчни обяснения на Джуравиел), младият мъж сви рамене и пристъпи към дупката. Дори само да се промуши през нея щеше да бъде истинско изпитание — по всичко личеше, че отворът е пригоден за дребните, слаби елфи, а не за едри човеци като него. Първо пъхна стола, избутвайки го колкото се може по-навътре, и го пусна, затваряйки очи, за да чува по-добре. Ако се съдеше по звука от падането, подът на пещерата надали беше на повече от два-три метра под земята. После разпъна одеялото върху неравните корени — последното, което искаше, бе да се закачи някъде и да стане за посмешище в очите на Тунтун, която само това и чакаше. С един последен поглед към Джуравиел, сякаш се надяваше на още някакво обяснение, което да хвърли поне малко светлина върху онова, което му предстоеше, Елбраян замижа и прекрачи в дупката с главата напред, пазейки огледалото с тялото си. Още щом се озова вътре, побърза да отвори очи, които бързо свикнаха с тъмнината, и се огледа наоколо. Това спокойно можеше да бъде бърлогата на някоя мечка, бодливо прасе или дори скункс и той с огромно облекчение установи, че, за щастие, освен него, там няма никой. Намираше се в неголяма и очевидно празна пещера с овална форма и не повече от два-три метра в диаметър. Както му бяха казали, до близката стена имаше каменен пиедестал, и като се улови за един по-здрав корен на входа, завъртя се на една страна и стъпи на пиедестала, после с лекота скочи на пода. Тук-таме се беше понасъбрала вода, ала иначе нямаше нищо заплашително или дори неприятно.

Без да губи време, той постави огледалото върху пиедестала, подпирайки го на стената, за да не падне, след това разположи стола пред него и се зае да опъва одеялото пред отвора над главата си. Когато свърши, в дупката се възцари такава тъмнина, че той не виждаше дори ръката си, макар тя да беше на сантиметри от лицето му. Проправяйки си път опипом, Елбраян се добра до стола и седна.

После зачака, макар и сам да не знаеше какво. Постепенно очите му попривикнаха с мрака дотолкова, че едва-едва да различава очертанията на пещерата.

Минутите продължаваха да текат, без нищо да се случи. Младият мъж започна да нервничи — какво беше това изпитание, възмущаваше се той, какъв беше смисълът да седи сам-самичък в тъмното и да се взира в едно огледало, което дори не виждаше. Нима Тунтун щеше да се окаже права? Нима опитът им щеше да се провали?

Внезапно мелодичният глас на Джуравиел наруши тишината:

— Това е Пещерата на душите, Елбраян Уиндон — полуказа, полупропя той. — Оракулът, където всеки — елф или пък човек — може да поговори с онези, които са си отишли преди него. Потърси отговор в глъбините на огледалото.

Елбраян се помъчи да се успокои, дишайки дълбоко, както учеше Би’нел дасада и съсредоточи цялото си внимание върху огледалото, или по-скоро върху мястото, където трябваше да бъде то.

Извика образа му в съзнанието, припомняйки си как го бе оставил, преди да скрие светлината, процеждаща се през отвора на дупката. Постепенно каменният пиедестал и огледалото изникнаха пред очите му, или поне пред очите на съзнанието му, и той се взря в магическия предмет.

И отново времето потече бавно, минутите се превърнаха в час, а слънцето, макар и невидимо зад гъстата мъгла, започна да преваля. Отегчение протегна пръсти към съсредоточеното съзнание на младия мъж, заедно с него се завърна и раздразнението — дали Тунтун нямаше да се окаже права? Все пак отвън така и не долетяха други викове, значи елфите не бяха изненадани и очевидно не бяха изгубили търпение.

Елбраян тръсна глава и прогони всяка мисъл за двамата елфи… както и всичко, което можеше да го разсее.

Постепенно загуби представа за времето, вече нищо не нарушаваше концентрацията му. В пещерата стана още по-тъмно, когато слънцето се скри зад хоризонта, ала той не забеляза, дотолкова беше свикнал с царящия в пещерата мрак.

Огледалото! В огледалото имаше нещо, нещо, което той не можеше да различи!

Младият мъж потъна още по-дълбоко в унеса си, захвърляйки всяка съзнателна мисъл настрани. Там имаше нещо… човешка фигура, може би!

Възможно ли бе това да е собственото му отражение?

Това предположение като че ли пропъди смътния образ, ала само за миг, после той отново се завърна, още по-ясен отпреди — човек, по-възрастен от него, с набраздено от вятъра и слънцето лице и светла брада, подрязана така, че да следва извивките на силната му челюст. Приличаше на Елбраян, или поне на мъжа, в който Елбраян щеше да се превърне след двадесетина години. Приличаше на Олван, ала младежът някак си разбираше, че това не е баща му. Това беше…

— Чичо Мейдър?

Образът кимна и Елбраян с мъка си пое дъх.

— Ти си пазителят — прошепна младежът, останал почти без глас. — Ти си моят предшественик — пазителят, обучаван от елфите преди мен!

Образът не помръдна.

— Ти си онзи, с когото ме сравняват — продължи Елбраян. — А аз се боя, че летвата, която си поставил, е прекалено висока за мен!

Отражението в огледалото като че ли омекна и Елбраян почувства, така сигурно, както ако го беше чул изречено на глас, че поне според Мейдър опасенията му са напълно неоснователни.

— Чувам ги да говорят за отговорности — продължи младият мъж, — за задължения и за пътя, който ме очаква, ала се страхувам, че в действителност съвсем не съм онзи, за когото Бели’мар Джуравиел ме смята. И все не мога да си отговоря на въпроса защо бях избран, защо именно Елбраян бе пожален от гибелта на Дъндалис? Защо не Олван, моят баща и твой брат, храбър и силен, опитен войн, с когото малцина можеха да се мерят?

Елбраян искаше да замълчи, да събере мислите си, докато не разбере какво точно изпитва, ала думите продължиха да се леят от устата му, подмамени сякаш от призрака, от атмосферата на мястото и собственото му състояние. Дори образът в огледалото наистина да бе на Мейдър, той всъщност изливаше сърцето си пред духа на един човек, когото никога не бе познавал. Ала веднъж отприщен, пороят на всички тревоги, които Елбраян бе таил в гърдите си през годините, не можеше да бъде спрян.

— Какви ли върхове трябва да достигна, за да заслужа одобрението на Тунтун, а и на мнозина от останалите безкрайно взискателни елфи? Боя се, че те всички очакват от мен силата на фоморийски великан, бързината на уплашен елен, бдителността на земна катерица и хладнокръвието и мъдростта на дълголетната им раса. Кой човек би могъл да се издигне толкова нависоко?

Гласът на Елбраян заглъхна, задавен сякаш от напора на силните чувства, после отново се извиси:

— Ала ти, ти си успял, чичо Мейдър. От всичко, което съм чувал за теб, от искреното възхищение, което съзирам в очите на Тунтун всеки път, щом някой спомене името ти, разбирам, че ти не си ги разочаровал, че си оправдал доверието им. Ами аз? Какво ли ще си кажат за мен след двадесет години, кратък летен ден в очите на елфите? Ами светът, неизвестният, широк свят, който много скоро ще позная?

Ужасяващи образи, повечето от тях на други човеци, пробягаха пред очите на Елбраян.

— Страхувам се, чичо Мейдър — призна той. — Страхувам се, макар и сам да не знам от какво — от присъдата на елфите, от опасностите на дивите земи или от обществото на хората! През последната четвърт от живота си нито веднъж не съм срещал човешко същество! И все пак — продължи Елбраян, а гласът му отново стихна, — и все пак, най-много се плаша от промяната у себе си — вече не гледам на света като останалите си събратя, ала никога няма да го видя и така, както го виждат елфите. Обичам Каер’алфар и цялата долина, но въпреки това знам, че мястото ми не е тук. Чувствам го със сърцето си, ала това не намалява страха, че там, сред своите събратя по раса, никога вече няма да се почувствам у дома си. Събратя по раса и събратя по дух невинаги са едно и също — реши младежът, — така че кой всъщност съм аз? Нито елф, нито човек, завинаги обречен да бъда нещо по средата и затова да не принадлежа никъде!

Образът в огледалото все така не помръдваше, ала Елбраян съвсем осезателно усещаше съчувствието му, съпричастността, която се излъчваше от него. Знаеше, че не е сам.

— Аз съм Елбраян Пазителя! — заяви той, но този път, вместо да превие раменете му, званието го изпълни с непозната досега гордост.

Внезапно младият мъж усети, че е облян в студена пот, едва тогава забеляза и че в стаята цари абсолютен мрак.

— Чичо Мейдър? — повика той, ала духът вече го нямаше, не се виждаше и самото огледало.

Когато Елбраян изпълзя навън, Джуравиел го очакваше край корените на дъба. Елфът сякаш се канеше да попита нещо, ала вместо да проговори, дълго се взира в лицето на ученика си и като че откри отговора там. Без да си кажат нищо, двамата поеха обратно към Каер’алфар.

Глава 21

Винаги на пост, винаги нащрек

Погледът на Джил се зарея над внушителните скали, към тъмните води на Мирианския океан — огромни, черни вълни, които тръгваха издалеч, надигаха се бавно и с все сила се разбиваха в канарите, на повече от шейсет метра под краката й. Монотонният им ритъм неизменно изпълваше минути, часове, дни, месеци, години. Изпълваше навярно и вечността. Ако се върнеше тук след хиляда години, помисли си младата жена, вълните пак щяха да си бъдат същите, пак щяха да се надигат в далечината и да се разбиват в същите високи скали.

Джил погледна през рамо към Пирет Тюлм, малката крепост, която сега наричаше свой дом. Да, след хиляда години скалите и морето все още щяха да си бъдат тук, ала не и крепостта с едничката си ниска кула — времето щеше да си каже думата, предавайки я на свирепите ветрове и бурите, които редовно се извиваха в Залива на подковата.

Джил например, живееше тук едва от четири месеца, а вече бе станала свидетел на цяла дузина подобни бури, включително и онези три стихии, връхлетели ги една след друга в рамките само на една седмица и оставили нея и четиридесетимата й другари, всички членове на елитните войски, известни като Брегова стража, мокри до кости и навъсени.

Да, точно така, помисли си младата жена, това беше точната дума — навъсени, досущ като живота й досега.

Не можеше да каже, че не е получила своя шанс, златната възможност, за която мнозина (и със сигурност почти всички жени от патриархалния Хонс-де-Беер) мечтаеха, но никога не бяха имали. Джил затвори очи и остави песента на океана да я отнесе надалеч, на един друг бряг, където вълните бяха по-нежни — Палмарис, единствения дом, който помнеше. Как ли я караха Гревис и Петибуа? Ами Грейди? Дали злополучният завършек на брака й с Конър Билдебург беше пресякъл веднъж завинаги опитите му да се издигне в обществото?

Младата жена се разсмя с глас — искрено се надяваше да е така, тогава от връзката й с Конър щеше да излезе поне едно хубаво нещо. От „първобрачната й нощ“ бяха изминали почти две години, а споменът и болката от нея още бяха живи.

Джил отново погледна назад, после вдигна очи нагоре и забеляза, че много от звездите бяха изчезнали. Миг по-късно започна да ръми и тя неволно поклати глава — въпреки че неведнъж го беше виждала, продължаваше да се изненадва от това колко бързо можеха да се съберат облаци и да завали в Пирет Тюлм.

Досущ като „дъждът“, появил се в живота й — първо в далечното гранично селце при пристигането на гоблините, а после в Палмарис. Макар почти да не помнеше първия случай, младата жена знаеше, че след него животът й постепенно бе започнал да се оправя и да става дори приятен. А после, само за миг, всичко отново рухна, всичко й беше грубо отнето.

Нима можеше да мечтае за нещо по-хубаво от сватбата си в Палмарис? Беше се омъжила в Сейнт Прешъс, според мнозина — най-красивата църква в цяла Корона. Венчавката бе ръководена лично от Добриньон Калислас, абат на Сейнт Прешъс и затова — трети по ранг в Абеликанската църква! Коя млада жена не би се разтреперила от възторг само при мисълта за подобен ден? А и нощта след това, прекарана не къде да е, а в имението на барон Билдебург!

При спомена за онази вечер, Джил усети как я полазват ледени тръпки — огромната стая, ужасяващата промяна у Конър и погледа му, почти животински в началото, а после, когато тя го изгори — дори още по-страшен. Изражението му бе омекнало само за малко, когато на другата сутрин двамата отидоха при абат Добриньон. Разбира се, тъй като не беше консумиран, бракът им бе разтрогнат начаса.

Нищо работа за абат Добриньон.

Само че това не решаваше въпроса с нейното престъпление. В град като Палмарис нападението над един благородник (и то такова, че замалко не обезобрази завинаги красивия, млад мъж) водеше след себе си изключително сериозни последици, толкова сериозни, че Конър имаше пълното право да поиска смъртно наказание за Джил. Но дори и да не се стигнеше чак дотам, все пак оставаше съвсем реалната опасност абат Добриньон да я превърне в негова слугиня до края на живота й.

Благородникът обаче беше проявил милост, а и абат Добриньон бе известен като добросърдечен и снизходителен човек…

— Чух за случката с тримата негодяи на покрива на кръчмата — топло й се беше усмихнал той — и смятам, че заложби като твоите не бива да бъдат прахосвани в слугуване по масите. За щастие, знам точно подходящото място за подобни умения и хъс, място, където такъв необуздан гняв може да бъде вкаран в русло и да бъде полезен за всички.

Ето как Джил бе изпратена в служба на краля на Хонс-де-Беер, като пехотинец в Кралската войска. Този миг се бе запечатал съвсем ясно в съзнанието й — прекрасно помнеше как се бе обърнала назад, докато слушаше съчувствените думи на абата, и бе потърсила погледите на двамата си осиновители. По лицата им нямаше гняв, нямаше дори най-бегла следа от недоволство, въпреки че безразсъдната постъпка на дъщеря им най-вероятно нямаше да остане без последици и за тях. Не, в очите на Гревис и Петибуа се четеше единствено дълбока тъга. Петибуа имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне, когато абатът произнесе решението си, което завинаги щеше да й отнеме скъпото й момиче. Нерадостна беше тази вечер в „Задругата“, вечерта, когато Джил си взе сбогом.

Едва-що напуснала Палмарис, младата жена осъзна колко мъдро бе постъпил абат Добриньон. В армията тя наистина се бе почувствала (поне в началото) съвсем на място. Започна като обикновен пехотинец, пешак, както ги наричаха, ала много скоро се издигна в йерархията, намирайки място сред по-елитните кавалеристи. Истински врагове войската всъщност нямаше — в Хонс-де-Беер от дълги години цареше мир, по-дълго, отколкото който и да било помнеше, но по време на тренировките Джил отприщваше демоните от потъналото си в забрава минало и те бяха повече от достатъчни, за да я накарат да се бие със свирепост, която изуми по-висшите офицери. Всеки, който се изправеше срещу нея, биваше победен (при това нерядко по доста болезнен начин) и много скоро вече никой, жена или мъж, не искаше да тренира с нея. Лошата слава й бе създала немалко врагове и именно тя бе причината младата жена непрекъснато да бъде местена от крепост на крепост, изпълнявайки най-различни задължения — от граничен караул до кавалерийски патрул.

Като цяло, годината беше възскучна — крепостните караули служеха повече като украшение, отколкото като охрана — най-тежкият инцидент, който бе преживяла през това време, беше грозната свада между двама братя, при която единият бе отхапал ухото на другия.

Ето защо Джил с радост прие вестта за причисляването си към редиците на Бреговата стража, прочутата част, която по слава и елитност отстъпваше единствено на Сърцатата бригада. Това бяха легендарните бойци, които в миналото бяха спирали нашествията на паурите; свирепите войни, покорили Разломния бряг, разширявайки по този начин владенията на Хонс-де-Беер!

Когато обаче пристигна в малката крепост, издигаща се над Залива на подковата, Джил съвсем не завари онова, което бе очаквала. Пирет Тюлм беше само едно от многото укрепления, разположени по протежение на бреговете на Хонс-де-Беер. Също както и останалите си посестрими, Пирет Тюлм беше откъснат от света, далеч от многолюдните поселища, ала стратегически разположен така, че да има отлична видимост към океана. Пирет Тюлм бранеше южните подстъпи на Залива на Корона, Пирет Данкард охраняваше петте малки островчета в средата му, а Пирет Вангард — северната му част.

В очите на Джил мисията им беше жизненоважна, стоическо съществувание с едничката цел да защитават добруването на кралството. Не й отне много време, за да осъзнае, че е единствената, която храни подобни възвишени илюзии.

Пирет Тюлм (а доколкото можеше да прецени — и останалите укрепления на Бреговата стража) нямаше нищо общо с бастионите на мъжество и себеотрицание, каквито ги изкарваше мълвата. Безкрайните гуляи на войниците не спираха сякаш и за ден; дори сега, толкова късно през нощта, докато младата жена стоеше на пост на стената, веселбата вътре не секваше — носеше се звън на чаши, вулгарен смях, пронизителният кикот на жените.

Стражите наброяваха общо четиридесет човека, като само седем от тях бяха жени. На Джил, чието единствено преживяване с мъж беше завършило толкова катастрофално, това съотношение никак не се нравеше. Поклащайки отвратено глава, тя продължи да обикаля по протежение на ниската стена, както правеше всяка нощ.

Малко по-късно насреща й със залитане се зададе мършав, четирийсетинагодишен мъж. Наричаше се Гофлау и беше прекарал повече от половината от жалкия си живот като войник, включително и дванадесет години в редиците на Бреговата стража, препращан от едно самотно укрепление на друго.

Дълбока въздишка, израз на примирението й със заобикалящата я действителност, се откъсна от гърдите на младата жена. Не беше притеснена — Гофлау беше толкова пиян, че щеше да е истинско чудо, ако успееше да се добере до нея, без да се изтърси от стената право в белналия се на почти три метра под тях двор. Колкото и да бе невероятно обаче, въпреки че на всяка крачка се блъскаше в каменните блокове, войникът все пак се приближи.

— А, малката ми Джили — изломоти той. — Пак обикаляш под дъжда, а?

Джил тръсна глава и извърна поглед.

— Що не влезеш вътре и не се посгрееш малко? — предложи Гофлау. — Ама каква буря само, а? Е ’айде, де, върви. Аз ще застъпя вместо теб.

Само че Джил не беше толкова наивна. Ако приемеше на пръв поглед примамливото предложение и се прибереше, Гофлау несъмнено щеше да я последва само минути по-късно, оставяйки стената напълно незащитена. Дори още по-лошо, появата му тук, в мрака и студения дъжд, спокойно можеше да означава, че вътре й готвят нещо. Дългата, ниска постройка, в която се помещаваше поделението, не беше голяма — имаше едва три общи стаи, всяка от които беше заобиколена от дузина малки помещения, в които едва се побираха по два нара и две шкафчета. По-голямата част от сградата се намираше под земята — три еднакви етажа, които отвън изглеждаха като един. Слезеше ли там долу, подмамена от пияния си другар, Джил най-вероятно щеше да се окаже хваната натясно.

— Сама ще си довърша смяната, благодаря — любезно отвърна тя и се накани да продължи обиколката си.

— И от какво точно ни пазиш? — неочаквано остро попита Гофлау.

Младата жена рязко се обърна, присвила заплашително сините си очи. Прекрасно разбираше колко невероятно бе някой враг (или който и да било изобщо) да се опита да се доближи до крепостта или да навлезе в Залива на Корона оттук, ала не това беше важно в случая, не и според нея. Даже нашествия да се случваха веднъж на петстотин години, елитната Брегова стража трябваше да е готова да ги посрещне!

— Връщай се на пиршеството — рече тя през стиснати зъби. — Аз предпочитам да запазя честта на униформата, която нося.

Гофлау изсумтя и обърса мазната си ръка в червения мундир:

— Ще те видя след няколко месеца — изсмя се той. — Само постой тук година, две, пък пак ще си говорим…

— Смятам, че тя разбра какво искаш да й кажеш, Гофлау — разнесе се нечий твърд глас и Джил отмести поглед от лицето на пияния войник.

Той също се обърна и двамата видяха Константин Пресо, командир на Пирет Тюлм, да крачи към тях. Военачалникът наистина представляваше внушителна гледка — висок и строен, с грижливо поддържани мустаци и брада, винаги спретнат в добре ушитата си синя униформа, препасал черен, кожен портупей, на който висеше прекрасен меч, семейна ценност, предавана от поколение на поколение. Пресо беше млад (още нямаше тридесет години), но беше заслужил високия си пост, след като бе надвил трима разбойници, промъкнали се в къщата на един благородник късно през нощта. Когато пристигна в Пирет Тюлм и го видя за първи път, Джил се бе почувствала окрилена, уверена, че най-сетне ще прави нещо наистина значимо.

За съжаление, много скоро разбра, че импозантното посрещане е било демонстрация за пред офицера, довел я в отдалечената крепост, а Константин Пресо, въпреки цялото си достолепие, отдавна бе попаднал в същия капан, уловил и подчинените му в лепкавата си мрежа.

— И смятам, че не е съгласна с теб — заяви Пресо, без да сваля изпитателен поглед от Джил, нещо, което често правеше.

— Не съм — потвърди младата жена.

Гофлау промърмори нещо неразбираемо и се накани да заобиколи командира и да се прибере на сухо. Пресо обаче протегна ръка и му препречи пътя.

— Става късно — рече той на Джил. — Или може би трябва да кажа рано? Дежурството ти със сигурност отдавна е свършило.

— Аз поех нощта — отвърна младата жена.

— Коя част от нощта?

— Нощта! — сопна се Джил. — Няма кой друг да го стори — всички смятат, че задълженията им — и малкото работа, която все пак свършват през деня — се изчерпват със спускането на нощта!

— Успокой се, момиче — рече Пресо, опитвайки се да звучи като уравновесен, доброжелателен военачалник, но в ушите на младата жена думите му прозвучаха по-скоро снизходително.

— Добре познавам правилата и отговорностите на Бреговата стража — продължи тя. — Стражата не се прибира на топло със залеза на слънцето! „Винаги на пост, винаги нащрек“ — довърши тя, повтаряйки мотото на някога гордата Брегова стража.

— И какво очакваш да видиш, докато стоиш на пост? — спокойно попита Пресо и Джил го изгледа изумено. — Нима вярваш, че ще успееш да забележиш кораба на паурите или пък гоблинов сал, дори ако навлезе в залива и мине на по-малко от стотина ярда от нашия бряг?

— Поне ще ги чуя! — настоя Джил и Пресо се разсмя с глас.

— Скоро ще съмне — рече той. — Хайде, ела вътре и се изсуши — прогизнала си до кости.

Младата жена се накани да се възпротиви, ала Пресо не й даде тази възможност — без да търпи никакви възражения, той нареди на Гофлау да остане на пост и като я улови за ръката, поведе я към вратата на кулата.

Влязоха заедно и Джил трябваше да признае, поне пред себе си, че няма нищо против най-после да се скрие от дъжда. Двамата слязоха по стълбите и докато прекосяваха малкото преддверие, минаха покрай една открехната врата. По звуците, долитащи иззад нея, на Джил не й бе никак трудно да се досети какво ще открие вътре.

Ускорявайки крачка, тя продължи напред и влезе в общата стая на горното ниво. Там имаше дузина мъже, както и две жени, всички до един — пияни почти до забрава. Единият от мъжете се бе покачил върху масата и танцуваше (или поне се опитваше да танцува), като в същото време си сваляше дрехите под одобрителните възгласи на другарите си и поощрителните подвиквания на жените.

Гледайки право пред себе си, Джил се насочи към стълбището, което водеше към нейната стая. Не бе направила и няколко крачки, когато Пресо я улови за рамото:

— Повесели се с нас — рече той.

— Това заповед ли е?

— Разбира се, че не! — възкликна капитанът, който бе наистина почтен. — Просто те моля да останеш. Дежурството ти свърши.

— Винаги нащрек! — отвърна Джил през стиснати зъби и Пресо не можа да сдържи въздишката си.

— Колко месеца, изпълнени с неумолима скука, мислиш, че можеш да понесеш? — попита той. — Тук сме сами, съвсем сами, а единственото, което ни очаква занапред, е нескончаем низ от дни, месеци, години. Това е нашият живот и всеки сам трябва да избере дали иска той да бъде приятен или непоносим.

— А може би просто имаме различни представи за това какво е приятно — заяви Джил и неволно погледна към отворената врата зад гърба му.

— Така е — съгласи се Пресо.

— Сега вече мога ли да си вървя?

— Не мога да ти попреча, макар че ми се искаше да останеш.

Раменете на Джил увиснаха — отстъпчивостта на Пресо я оставяше по-безсилна, отколкото най-непреклонната заповед.

— Назначена бях в служба на краля от абата на Палмарис — обясни тя и капитанът кимна — вече беше подочул нещо подобно. — Не дойдох тук по свое желание, ала веднъж станала част от кралската стража, постепенно се научих да вярвам… и аз не знам в какво, може би в някаква цел, причина да продължавам.

— Да продължаваш?

— Да живея — рязко поясни Джил. — Единствено задълженията ми ме спасяват… от какво, и аз не съм сигурна. Ала това — при тези дума младата жена посочи към пируващите войници, точно когато полуголият „танцьор“ се свлече от масата, — това не е част нито от задълженията, нито от влеченията ми.

Пресо я докосна по рамото, ала когато я видя да потръпва, сякаш я бяха зашлевили, побърза да вдигне примирително ръце.

Джил добре разбираше затруднението му — капитанът очевидно искаше да прояви съчувствие, ала същевременно никак не му се щеше да изглежда нахален. Още в деня на пристигането и в Пирет Тюлм един от войниците се бе опитал да интимничи с нея. Нахалникът куца цяла седмица след това (единият му крак се бе подул двойно, а глезенът, както и двете му колена, бяха жестоко насинени), освен това не можеше да отвори едното си око, а устната му беше така подпухнала, че доста време не можеше да пие нищо, без половината от него да се разлее по предницата на ризата му. Ала дори без това красноречиво доказателство за избухливия й нрав, младата жена не вярваше, че Пресо би се опитал да се възползва от нея. Въпреки че не се противопоставяше на разпуснатото държание на подчинените си, той си оставаше мъж на честта и макар Джил да бе сигурна, че капитанът си има вземане-даване с другите жени (навярно с всичките шест), той никога не би натрапил вниманието си там, където то не бе желано.

— Боя се, че в думите на Гофлау имаше известна доза истина — предупреди я Пресо. — Рано или късно времето ще си каже думата, ден след ден, след ден, всички до един еднакво дълги и сиви.

— Нима? — повдигна вежди Джил и посочи нещо зад гърба му.

Пресо погледна назад тъкмо навреме, за да види как Гофлау се присъединява към пируващите си другари. Капитанът въздъхна дълбоко и като се обърна към Джил, сви рамене — всъщност наистина не го интересуваше дали някой стои на пост или не.

Джил се завъртя и си тръгна, ала в мига, в който хлопна вратата зад гърба си, свърна в един страничен коридор и отново излезе навън в дъжда. Изкачи се на стената, която гледаше към брега и приседна на ръба, поклащайки крака над бездната под себе си.

Остана там до края на нощта, съзерцавайки звездите, появили се за малко, когато облаците най-сетне се разсеяха. После слънцето се показа над хоризонта, осветявайки скалите, които се издигаха в залива — високи, каменни колони, безмълвни стражи, които никога не напускаха поста си. Винаги нащрек.

Глава 22

Нощна птица

— Тази година първите снегове ще дойдат по-рано — отбеляза лейди Даселронд, без да откъсва поглед от сивите облаци, скупчили се в северния край на вълшебната долина.

— Тежка зима би се връзвала чудесно с останалите знаци — отвърна Тунтун, по-мрачна от обикновено.

Лейди Даселронд се обърна към двамата и се замисли над думите й. Опустошаването на Дъндалис, появата на гоблини и дори великани, многобройните земетресения на север от Андур’Блау Иннинес — всичко това можеше да означава само едно. Дактилът се беше пробудил. Очевидци дори говореха, че били видели над Барбакан да се издига плътен дим, струящ от една самотна планина, наричана Айда. Да, всичко се връзваше — демонът най-вероятно щеше да събуди отдавна заспалия вулкан, използвайки магмата, за да подсили собствената си магия.

— Колко време остана? — попита лейди Даселронд и отново зарея поглед на север.

— С нас е повече от шест години — отвърна Джуравиел начаса. — Спасихме го от гоблините по време на жътвения сезон на осемстотин и шестнайсета година, според летоброенето на човеците. Пак според него — сега наближава осемстотин двайсет и трета.

Лейди Даселронд се обърна към Джуравиел, а изражението й ясно говореше, че не това бе попитала:

— Но колко време му остава? — настоя тя.

Джуравиел въздъхна и се облегна на клена, на който се намираха тримата и където беше построена къщата на лейди Даселронд. Никак не му беше лесно да прецени, още повече, че бе склонен да гледа на ученика си може би по-благосклонно, отколкото трябваше.

— Готов е — неочаквано се намеси Тунтун. — Кръвта на Мейдър наистина тече във вените му. След половин век ще обясняваме на следващия си ученик, че във вените му тече кръвта на Елбраян.

Въпреки сериозността на положението, Джуравиел не можа да сдържи усмивката си. Да чуе такива похвали за Елбраян от устата на Тунтун си беше самата ирония!

— Тунтун е права — потвърди той, когато се съвзе от изненадата. — През всички тези години момчето се упражнява усърдно, научи много и сега се бие с изящество и невероятна сила, тича бързо и безшумно, освен това неведнъж посещава Оракула и почти всяко негово слизане там се увенчаваше с успех.

— Откри ли сроден дух? — попита лейди Даселронд.

— Само духа на Мейдър — отвърна Джуравиел и целият грейна, когато видя усмивката по лицето на господарката си. — Ала все още не е готов — побърза да допълни. — Много неща има да учи — за себе си и за света, който го заобикаля. От подготовката му остава цяла година и едва когато тя изтече, Елбраян Уиндон ще може да тръгне по света като истински пазител.

Преди Джуравиел да бе довършил обаче, лейди Даселронд поклати глава:

— Задава се тежка зима — твърдо рече тя. — А човеците пак са се заселили по границите на Дивите земи, дори са издигнали наново Дъндалис, родното село на момчето. Ако онова, от което се боим, е вярно, Елбраян ще им бъде нужен още преди следващия жътвен сезон.

— А и дори опасенията ни, че дактилът се е пробудил, да се окажат напразни — добави Тунтун, — мнозина от човеците са напълно неподготвени за живот в Дивите земи. Присъствието на един пазител между тях ще им бъде от огромна полза.

— Значи щом се запролети? — предположи Джуравиел.

— А ти ще го подготвиш за този миг — потвърди лейди Даселронд.

— Ами Джойсеневиал?

— Джойсеневиал е готов — увери го лейди Даселронд. — А и тази година тъмната папрат израсна нависоко.

Джуравиел кимна. Откакто Елбраян се появи във вълшебната долина преди шест години, Джойсеневиал, най-добрият майстор на лъкове в Каер’алфар, а и в целия свят, се бе заел да отглежда специална тъмна папрат. Не беше работил с човек от времето на Мейдър, а понеже вече беше стар дори за елф, това най-вероятно щеше да бъде последното му произведение, лебедовата му песен.

Тази задача щеше да бъде много специална.

* * *

Елбраян си мислеше, че познава всяка пътечка и всеки шубрак в долината, затова остана искрено изненадан, когато по-късно същия ден Джуравиел го поведе по една изключително криволичеща пътека, която непрестанно се разклоняваше, описваше сложни фигури и поне дузина пъти мина над някакъв поток. Мястото, където отиваха, трябва да бе много важно, досети се той, щом като пътят дотам беше по-заплетен дори от онзи, който водеше до Каер’алфар!

Най-сетне, след като бяха вървели часове наред, двамата стигнаха до стръмен, песъчлив бряг. На дъното на падината, зад стена от ниски, вечнозелени храсти, се издигаше буйна синьо-зеленикава папрат, която стигаше до кръста на Елбраян и почти до рамото на Джуравиел. Младият мъж веднага разбра, че именно това бе целта им, че в тези растения трябва да има нещо специално — освен всичко друго, бяха насадени в съвършено прави редици, а наоколо не растеше нищо друго. Не че Елбраян очакваше да има храсти или друга пищна растителност, не и в сянката, която папратовите стъбла хвърляха, ала отсъствието на каквито и да било бурени, красноречиво говореше, че някой грижливо поддържа това място.

— Това е тъмна папрат — почтително обясни Джуравиел и като отиде до най-близкия стрък, даде знак на Елбраян да се приближи да разгледа стъблото.

Дебело и гладко, то беше съвършено еднакво по цялата си дължина, без да изтънява към върха, където се източваше в три разклонения. Младежът се наведе още по-близо и зелените му очи се разшириха от изненада, после отново се присвиха, изучавайки с любопитство странното растение.

По тъмнозеленото стъбло лъкатушеха сребристи ивици, които силно напомняха на въдиците и тетивите, използвани от елфите.

— Металът е част от растението — обясни Джуравиел, виждайки, че Елбраян е открил тайната на папратта. — Избрахме това дефиле, защото открихме, че почвата му е богата на минерали и особено на сребрий, който то предпочита най-много.

— Значи растението извлича метала, така ли? — попита Елбраян, макар че вече знаеше отговора на още една от загадките, в които бе забулен животът на елфите.

В Каер’алфар използваха немалко метал — главно за изработката на щитове и мечове — и Елбраян неведнъж се бе питал откъде ли елфите взимат материала за тях, след като в Андур’Блау Иннинес (поне доколкото знаеше) няма нито един рудник. Първоначално младежът предположи, че те просто си купуват необходимите им метали, ала много бързо разбра, че истината е друга — никъде извън вълшебната долина не бе виждал нищо, което дори и най-бегло да напомня за метала на елфите. Добре помнеше меча на баща си — тежък и някак мътен, той нямаше нищо общо с изящните елфически оръжия, бляскави и изключително остри.

— Растението и металът са едно цяло — кимна Джуравиел. — Тъмната папрат е единственият източник на сребрий.

Елбраян се взря в проблясващите метални нишки. Защо ли му се струваше, че ги е виждал и преди, макар и да не можеше да си спомни къде точно?

— Ако бъдат обработени и съхранявани както трябва, стъблата стават невероятно здрави и устойчиви — продължи Джуравиел, — но и изключително гъвкави.

— Дори след като извлечете метала?

— Невинаги отделяме метала от откъснатите стъбла — отвърна Джуравиел.

Елбраян се замисли над думите му и изведнъж разбра къде беше виждал съвсем същите сребърни нишки и преди.

— Лъковете! — ахна той — поредната загадка беше намерила отговора си този ден.

Значи ето как лъковете на елфите, толкова малки и крехки на пръв поглед, бяха в състояние да изпратят стрела на повече от сто метра и то по съвършено права линия.

Вдигна очи от растението и видя Джуравиел да кима одобрително:

— Няма друга материя, органична или не, дърво или кост, метал или жила, което да е по-здраво от правилно обработената тъмна папрат — увери го елфът, после му даде знак да го последва.

Двамата внимателно заобиколиха лехите с папрат и се насочиха към най-големия стрък, чието средно листо беше толкова високо, че се издигаше над главата на Елбраян. Най-неочаквано Джуравиел му подаде меча си и му каза да се отдалечи на крачка-две, след което поде тих напев на елфически.

Много от думите, които се лееха от устата на Джуравиел, бяха толкова древни, че Елбраян почти не разбираше за какво става въпрос в песнопението, което постепенно ставаше все по-силно и по-бързо. Не след дълго Джуравиел се впусна в изящен танц, описвайки сложни кръгове, всички те включени в един по-голям кръг, обхващащ цялото насаждение. Младият мъж се съсредоточи, опитвайки се да улови смисъла на песента, но голяма част от думите бяха прекалено стари. Все пак успя да разбере, че Джуравиел възхвалява растението и му благодари за дара, който щеше да им даде съвсем скоро. Елбраян не беше особено изненадан — елфите, които изпитваха искрено уважение към всяко живо същество, винаги се молеха и танцуваха над телата на животните, които убиваха по време на лов, и пееха на безбройните плодове, които земята на Андур’Блау Иннинес им даваше.

Без да прекъсва танца си, Джуравиел хвърли шепа прах върху растението, после се приведе и с червеникавото, подобно на гел вещество, което се появи в ръката му, нарисува тънка резка на няколко сантиметра от основата му. След това подскочи високо, а когато се приземи, сочеше резката.

— Един чист удар! — нареди той и Елбраян не чака втора подкана.

Падна на едно коляно и замахна, отсичайки растението точно там, където му беше казал Джуравиел. Дебелият стрък се закрепи надолу с главата, постоя така за миг, после бавно падна в очакващите ръце на елфа.

— Бързо! — извика Джуравиел и хукна да бяга.

Тичаха през целия път обратно до Каер’алфар и Елбраян трябваше да положи големи усилия, за да не изостава. Най-сетне спря пред едно самотно дърво в края на долината.

— Джойсеневиал е връстник на най-старите дървета в Андур’Блау — обясни Джуравиел, когато престарелият елф се показа от къщата си и бавно заслиза надолу.

Щом докосна земята, майсторът на лъкове взе отрязаното папратово стъбло от Джуравиел и го изправи до Елбраян, без да каже нито дума. Завъртя го и кимна, очевидно доволен от чистия, точен удар, с който бе отсечено, после се запъти обратно към дървото си, стиснал стръка в ръка.

— Няма ли да му вземеш мярка? — учуди се Джуравиел.

Старият елф само поклати глава и продължи да се катери, без дори да ги погледне.

Джуравиел изрече няколко думи за сбогуване и също си тръгна, следван плътно от Елбраян, в чиято глава се гонеха безброй въпроси.

— Червеният гел? — осмели да попита младият мъж, опитвайки се да завърже разговор, да разкрие тайните на случилото се в този изумителен и необикновен ден.

— Без него никога нямаше да успееш да прережеш стъблото — кратко отвърна Джуравиел и по резкия му тон Елбраян се досети, че всякакви по-нататъшни въпроси няма да са добре дошли — и този път, както винаги, щеше да научи всичко, което трябваше да знае, когато му дойде времето.

Без каквито и да било обяснения, Джуравиел отпрати младия мъж да си върши работата, само за да го прекъсне отново по-късно същия следобед. В ръцете си държеше два лъка, единият от които — доста по-голям от другия.

— Нямаме много време — обясни елфът и подаде по-големия лък на своя ученик.

Елбраян го пое и тръгна след учителя си, преглъщайки многобройните въпроси, които напираха на устата му. Докато вървяха, успя да разгледа лъка и заключи, че не ще да е направен от папратовото стъбло, отсечено от него тази сутрин, а от друго, по-малко растение.

Стиснал причудлив нож (извит от двете страни и с острие, в чиято среда имаше тесен процеп) в лявата си ръка и дебелото папратово стъбло (вече изчистено от трите листа) в другата, старият елф се залови за работа. Мушна стръка под дясното си рамо за опора и много внимателно прокара ножа по зелената му повърхност.

Отдели се тънка, почти прозрачна ципа и Джойсеневиал кимна доволно — растението беше отгледано точно както трябва.

После затвори очи и подхвана нисък напев. Представи си Елбраян с папратовото стъбло до себе си, припомни си големината на дланта му, дължината на ръката му. Всеки друг майстор би си отбелязал тези мерки по растението, ала Джойсеневиал беше надраснал подобни недодялани способи. Онова, което той правеше, беше изкуство, а не занаят, плод на отколешна магия и умения, трупани в продължение на седем столетия. И така, със затворени очи и песен на уста, старият майстор се залови за работа, а движенията му следваха музиката — колкото по-бърза бе тя, толкова по-ритмични бяха движенията му и толкова по-дълбоки — нарезите, които правеше. Щеше да прекара почти половин година над този стрък, щеше да го дялка нежно, да прави едва забележими резки тук и там, да вдълбава мистични символи и да го изпълва с магия. В началото щеше да го маже със специални масла два пъти всяка седмица, за да подсили здравината му, а когато лъкът най-сетне придобиеше форма, щеше да го окачи над ямата на вечния дим — тайно, свещено място, където дори въздухът беше пропит с магия.

Половин година — кратък миг в очите на дълголетните елфи, кратък миг и в живота на Бели’мар Джойсеневиал, бащата на Джуравиел. Майсторът на лъкове притвори очи и си представи последната церемония както за лъка, така и за момчето — назоваването. Нямаше никаква представа какво име ще даде на творението си — то щеше да дойде само, когато оръжието придобиеше свой собствен облик, свои черти и особености.

Едно обаче беше сигурно — името трябваше да бъде абсолютно точно, защото в този лък, зарече се Джойсеневиал, щеше да бъде въплътено цялото му умение; това щеше да бъде върховото постижение в дългия му, белязан от знака на съвършенството, живот. Нямаше елф в долината, чийто лък да не бе излязъл изпод ръцете на стария майстор, както нямаше и пазител, тръгнал по света от Андур’Блау Иннинес през последните пет столетия, чието оръжие да не бе изработено от него. Ала те всички щяха да бледнеят, сравнени с лъка, който щеше да се роди сега, защото Бели’мар Джойсеневиал, връстник на най-старото дърво в Андур’Блау Иннинес, знаеше, че това ще е последното му творение.

Този лък щеше да бъде специален.

Този път поне улучи дървото, на което беше окачена мишената! Елбраян обърна изпълнен с надежда поглед към Джуравиел, ала елфът поклати глава, после, с едно мълниеносно движение вдигна собствения си лък и изстреля една, две, три стрели.

Всичко се случи толкова плавно и в същото време бързо, че Елбраян все още се взираше в учителя си, когато чу как и третата стрела потъва в дървото. Почти се боеше да погледне към дървото и разбира се, както и очакваше, установи, че и трите са се забили точно в центъра на мишената.

— Никога няма да се науча да стрелям като теб! — оплака се младият мъж — през всички тези години Джуравиел никога не бе чувал от устата му нещо, което толкова да прилича на хленч. — Или като когото и да било от останалите!

— Разбира се, че няма — съгласи се Джуравиел и не можа да сдържи усмивката си при вида на слисаното изражение на Елбраян — очевидно не такъв отговор бе очаквал младежът.

Ръмжейки сърдито, той отново вдигна лъка си. Този път стрелата не улучи дори дървото.

— Целиш се в мишената — отбеляза елфът и Елбраян го изгледа заинтригувано. — В цялата мишена — поясни наставникът му. — А върхът на стрелата е прекалено малък, за да я покрие цялата.

Елбраян се замисли над чутото, мъчейки се да разгадае скрития му смисъл. Дали и този път не ставаше въпрос за елфическата философия, за начина, по който гледаха на света като на едно цяло, чиито части бяха неразривно свързани. Може би според тях мишената и стрелата бяха едно, а лъкът бе просто инструмент, с който да ги събере.

— Прицели се в една-единствена, точно определена точка в мишената — продължи Джуравиел. — Съсредоточи фокуса си.

Елбраян най-сетне разбра — просто трябваше да открие правилното място, където мишена и стрела щяха да станат едно цяло. Вдигна лъка (прекалено малък за него), опъна тетивата докрай (макар че дългите му, силни ръце можеха да я издърпат още по-назад) и остави стрелата да полети.

Не улучи, ала стрелата се заби в дървото само няколко сантиметра над мишената — по-близо до целта, отколкото бе успявал да стигне досега.

— Чудесно — похвали го Джуравиел. — Сега вече разбираш.

С тези думи той се накани да си тръгне.

— Къде отиваш? — извика Елбраян след него. — Нали току-що дойдохме? В колчана ми има още десет стрели!

— Урокът ти за този ден свърши — отвърна елфът, преди да потъне между гъстите дървета. — Помисли над него и сам прецени колко време искаш да прекараш в усъвършенстване на наученото.

Младият мъж кимна сериозно, заричайки се, че дойдеха ли да стрелят утре, той вече ще е в състояние да улучи мишената с лекота. Щеше да се упражнява докато не се стъмнеше съвсем, а на сутринта, щеше да се върне тук, веднага щом приключеше задълженията си в тресавището с млечните камъни.

Всеки път щом се разсееше дори съвсем малко, стрелата се отклоняваше и изчезваше сред гъсталака. Беше дошъл тук с пълен колчан, ала само за половин час от двадесетте стрели не беше останала нито една. Толкова по-добре, помисли си младият мъж, бездруго пръстите на дясната ръка, както и гърдите, вече го боляха, а вътрешността на лявата му ръка беше лошо охлузена.

На следващия ден Джуравиел му даде черен, кожен предпазител, който да надене на лявата си ръка, както и нов лък, не папратов, но за сметка на това най-големия, който можеше да се открие в Андур’Блау Иннинес (макар че и той беше прекалено малък за едрия мъж). Освен това елфът му беше донесъл триъгълна, светлозелена ловджийска шапка, която Елбраян прие, свивайки объркано рамене. Този път взеха със себе си два колчана и младежът, който с всеки изстрел ставаше все по-добър, прекара в упражнения почти три часа. В края на деня Джуравиел му показа още една хитрина — научи го как да, да стреля още по-точно с помощта на странната шапка. Спускайки предния й ръб ниско над очите си, Елбраян можеше да използва ъгълчето й като отправна точка, по която да равнява изстрелите си.

Още на следващия ден две от всеки три стрели на младия мъж уцелваха мишената.

До края на есента, както и през цялата зима, Елбраян, под вещото ръководство на Джуравиел, усвояваше тънкостите на стрелбата с лък. Научи всичко за самото оръжие, овладя умението да прави стрели (по-тежки, когато искаше да порази по-лошо противника си, или по-леки, когато искаше да уцели някоя по-далечна цел) и да сменя тетивата (въпреки че изработените от сребрий тетиви рядко се късаха). Най-важното, което научи обаче, бе, че стрелбата е изпитание повече за мозъка, отколкото за тялото и че основни за един истински добър стрелец, са пълното съсредоточаване и прецизният мисловен фокус. Физическата страна на това умение (опъването на тетивата, прицелването и самият изстрел) бързо се превръщаше в навик, ала всеки отделен изстрел предполагаше правилна преценка на разстояние и вятър, всеки път тетивата трябваше да бъде опъната точно колкото бе необходимо, а стрелата — избрана според обстоятелствата. Не след дълго десницата на Елбраян се покри с мазоли, а предпазителят около лявата му ръка се протри и изтъня почти наполовина. Младият мъж тренираше със същия плам, с който се бе хвърлял във всички предишни задачи, с гордост и твърда решимост, трудноразбираема за често разсеяните, потънали в блянове елфи. Тренираше всеки ден, независимо от времето — изпращаше стрела след стрела, всяка от които се забиваше ако не в самия център на мишената, то съвсем близо до него. Постепенно се научи да стреля бързо и от най-различни позиции: можеше да се претъркулва, завършвайки движението с изстрел, още преди да скочи на крака, беше в състояние да увисне надолу с главата от някой клон и да запрати стрелата си нагоре, за да е сигурен, че тя ще полети под правилния ъгъл, можеше и да изстреля едновременно две стрели, които не само че се забиваха на съвсем малко разстояние една от друга, но и почти неизменно улучваха мишената.

Всяка сутрин изпълняваше Би’нел дасада, след това отиваше в мочурището за упражнението с млечните камъни, по обед учеше философия с Джуравиел, след което двамата отиваха при дървото с мишената за поредната тренировка.

За негова изненада, вечерите си обикновено прекарваше с Тунтун, тъй като именно тя беше обучавала Мейдър преди много години, като освен негова наставница, явно се бе превърнала и в най-близката му приятелка сред елфите. А неговият предшественик беше човек, за когото Елбраян искаше да научи колкото бе възможно повече. Тунтун с готовност му разказваше за Мейдър — от спомени за дните, прекарани от него в Андур’Блау Иннинес (в началото легендарният пазител бе допускал голяма част от грешките, които и Елбраян беше правил!) до истории за подвизите му в Дивите земи. Колко много гоблини и великани бяха паднали под ръката на Мейдър и Буря, прочутия му меч! Откакто елфите в Андур’Блау Иннинес подготвяха пазители, които да изпращат по широкия свят, от долината бяха излезли едва шест меча, най-могъщите оръжия, изработвани някога в Каер’алфар, и Буря бе един от тях. От всички тях само един все още не беше в неизвестност — Ледоразбивача, тежка сабя, която принадлежеше на Андаканавар, пазител, изпратен в северната част на Алпинадор, за когото обаче елфите отдавна не бяха чували нищо.

— Такива като теб наистина не останаха много — отбеляза Тунтун една вечер. — Кой знае, може би дори си единственият жив пазител, макар все още да не сме почувствали болката, която би ни обзела при смъртта на Андаканавар.

Уважението, с което Тунтун говореше, трогна дълбоко Елбраян, ала в същото време го накара да почувства по-ясно отвсякога товара на отговорността, лежаща на силните му плещи. През всички тези години постепенно бе започнал да се чувства различен, някак специален, превъзхождащ сякаш обикновените хора. Благодарение на елфите беше получил рядък и ценен дар — друг език, език не само на думите, но и на тялото, на физическия свят; беше се научил да гледа на заобикалящата го действителност по нов начин, с други очи виждаше дори собственото си тяло. Колко различен бе от изплашения хлапак, който някога си бе тръгнал, залитайки, от опожарения Дъндалис, сломен и безпомощен. Вече беше наследникът на Мейдър, Елбраян пазителят.

Защо, тогава, изпитваше такъв ужас?

За да намери отговор на този въпрос, младият мъж често посещаваше Оракула. С всеки изминал път все по-лесно призоваваше образа на Мейдър в огледалото и макар духът на чичо му да си оставаше все така безмълвен, собствените му излияния му помагаха да сложи чувствата и тревогите си в ред, да разбере сам себе си и да си вдъхне смелостта, от която имаше нужда.

Зимата (тежка дори във вълшебната долина, както лейди Даселронд беше предсказала) се точеше бавно, снеговете дойдоха по-рано от обикновено и се задържаха, дори когато пролетта започна да настъпва.

Дните на Елбраян си оставаха все така запълнени с работа. Усърден както винаги, той се учеше и усъвършенстваше непрестанно. Беше се превърнал в изкусен стрелец, може би не толкова, колкото някои елфи, но със сигурност превъзхождаше повечето, ако не и всички свои събратя. Познанието му за заобикалящия го свят никога нямаше да бъде пълно (светът просто беше прекалено необятен, за да бъде обхванат от което и да било живо същество), ала всеки изминал ден му показваше нещо ново, а всяко преживяване го правеше по-опитен. Светът наоколо сякаш наистина беше течност, а той — гъба, която жадно я попиваше.

Промяната дойде изведнъж, когато Тунтун и Джуравиел го измъкнаха от леглото една мразовита туманейска нощ. Двамата елфи дълго трябваше да го дърпат и бутат, преди той най-сетне да се събуди достатъчно, за да се покаже навън, облечен само с наметало и препаска около кръста. Без да му обясняват нищо, Тунтун и Джуравиел го заведоха до голяма, обградена от високи дървета, поляна, на която се бяха събрали всичките двеста обитатели на Каер’алфар.

Джуравиел смъкна наметалото от гърба на Елбраян, а Тунтун побутна разтреперания младеж в средата на поляната.

— Махни я! — нареди тя, кимайки към препаската около бедрата му.

Елбраян се поколеба за миг, ала Тунтун не беше в настроение да слуша каквито и да било възражения. Бърз замах с двете ками, които държеше в ръцете си, и препаската се свлече надолу. Тунтун улови разрязания плат преди той да тупне на земята, после се отдалечи, оставяйки объркания млад мъж сам и напълно гол под изпитателните погледи на цял Андур’Блау Иннинес.

Хванати за ръце, елфите образуваха широк кръг около него и се люшнаха наляво, подемайки ритуален танц. Често се случваше някой от танцьорите да напусне мястото си, за да изпълни особено сложен пирует или просто стъпки, каквито той самият искаше, ала като цяло кръгът продължаваше да се върти около него.

Ясните им мелодични гласове изпълниха въздуха и проникнаха в самото същество на младия мъж, отмивайки притеснението и оставяйки след себе си тихо опиянение. Цялата гора сякаш се бе присъединила към песента на елфите — шумоленето на хладния вятър, чуруликането на птичките, дрезгавото крякане на жаби нейде в далечината.

Елбраян вдигна глава нагоре, към ярките звезди и няколкото облачета, които вятърът гонеше по небето. Без дори да го осъзнава, започна да следва движенията на танцуващите елфи, сякаш някакъв невидим водовъртеж го бе засмукал в прегръдките си и сега той се носеше по течението му. Всичко наоколо избледня, очертанията на света се размиха, действителност отстъпи място на вълшебен сън.

— Какво чуваш? — долетя нечий глас до ушите му. — Какво чуваш сега, в мига на своето рождение?

Без да осъзнава кой го бе заговорил (не друг, а самата лейди Даселронд, застанала само на метър-два пред него), младият мъж отвърна разсеяно:

— Чувам птиците. Нощните птици.

Изведнъж над света се спусна плътна тишина, съновидението се стопи, прогонено от рязката промяна. Елбраян примигна няколко пъти и с мъка спря, макар да му се струваше, че звездите над главата му продължават да се въртят.

— Тай’марауи! — възкликна лейди Даселронд и младият мъж, който едва сега установи колко близо се намира тя до него, стреснато подскочи при звука на гласа й, после премести поглед към двестатината елфи, които вече бяха подели вика й:

— Тай’марауи!

Тай беше тяхната дума за птица, марауи — за нощ.

— Нощната птица — поясни лейди Даселронд. — Днес, в нощта на твоето рождение, ти получаваш името Нощна птица.

Елбраян преглътна с мъка, чудейки се за какво става въпрос — Джуравиел и Тунтун изобщо не го бяха подготвили за подобна церемония.

Без повече обяснения, лейди Даселронд хвърли шепа искрящ прашец в лицето му…

… и светът сякаш замря за миг, после продължи, ала някак по-бавно. Песента на елфите пак изпълни въздуха, над гората се възцари прежната хармония, а Елбраян отново се оказа сам в средата на поляната, неволно следвайки движенията на танцьорите. Постепенно гласовете на елфите започнаха да затихват, ала той забеляза, че е останал съвсем сам, дълго след като всички си бяха отишли. Преди младежът да успее да си отговори дори на един от хилядите въпроси, които се гонеха в съзнанието му, сънят го надви и той заспа там, в средата на поляната, напълно гол.

Нощта на неговото рождение.

Бели’мар Джойсеневиал кимна доволно при вида на прекрасния лък, съвършения продукт на неговата любов. Нарекли бяха пазителя Нощна птица, значи сънят не го беше излъгал. Ястребокрилия, името, което беше дал на оръжието, напълно подхождаше на онова, в което се беше превърнал Елбраян.

Старият майстор изправи оръжието пред себе си и го огледа. По-високо от него, то беше полирано до съвършена гладкост и дори полумракът в стаята (вътре гореше само една малка свещичка) не можеше да скрие тъмнозелените му багри, примесени с нежния блясък на сребрия, обточил ръбовете му. В средата му бе издялана прекрасна ръкохватка, краищата му бяха изящно заострени, а горният връх, който можеше да се сваля, беше украсен с три пера, така безукорно подредени, че изглеждаха като едно, когато лъкът си почиваше.

Ястребокрилия и Нощната птица — да, връзката между двете имена се нравеше на стария елф. Това беше последният лък, който щеше да излезе изпод ръцете му, сигурен бе той — дори да направеше още хиляда, никога нямаше дори да се доближи до съвършенството на Ястребокрилия.

Елбраян се събуди така рязко, както и бе заспал, съвсем сам и гол, с изключение на червената лента, завързана около лявата му ръка и на същата такава — само че зелена — опасваща дясната точно над лакътя. Зачуди се какво ли означава това, но нито за миг не си помисли да ги свали, после насочи вниманието си към пробуждащия се свят наоколо му. Слънцето отдавна бе изгряло — значи бе пропуснал Танца на меча, за първи път, откакто го беше научил. Тази сутрин обаче това сякаш нямаше значение. Недалеч от мястото, където беше спал, забеляза наметалото си и се покри с него, но после, вместо да се върне в къщичката си, се насочи право към Оракула, където беше оставил огледалото, стола и одеялото.

— Чичо Мейдър?

Излъчващ покой и разбиране, духът вече го очакваше. Хиляди въпроси напираха в съзнанието на младия мъж, ала преди да успее да изрече дори един от тях на глас, пелена от образи се спусна над мозъка му и прогони всичко останало — видя път и тресавище, гора и една долина, в която растяха вечнозелени дървета и която му се струваше някак позната.

Елбраян си пое дълбоко дъх, опитвайки да се успокои. Като че ли започваше да разбира. Сковаващ ужас протегна лепкави пръсти към него, заплашвайки да го погълне, и той почувства как го обзема отчаяно желание да говори, да попита духа на Мейдър какво означава всичко това, да обгърне съмненията си в думи и така да ги надвие.

Ала този път той беше тук не за да говори, а за да чуе, и като се облегна назад и притвори очи, младият мъж се остави на образите и на странно познатия път да го отведат където трябва.

Излезе от Оракула още по-неспокоен, отколкото беше влязъл, по лицето му се четяха страх и несигурност, а в главата му препускаха двойно повече въпроси.

Когато се върна в Каер’алфар, с изненада установи, че там няма никой. Бързо се изкачи на дървото, където се намираше малката му къщичка и я завари съвършено празна — нямаше ги нито дрехите му, нито кошниците, с които събираше млечни камъни, нищо.

Единственото, което откри, беше купчинка прилежно сгънати нови дрехи. Трябва да бяха за него, тъй като очевидно не биха станали на никой друг в долината… Освен ако, сепна се той изведнъж, елфите не си бяха довели нов ученик.

Тръсна глава, за да прогони тази мисъл, смъкна наметалото си и започна да се облича — ботуши от еленова кожа, високи и меки, чифт удобни ловджийски панталони с тесен, въжен колан, обточен със сребрий за подсилване, мека риза без ръкави и кожена жилетка, също поръбена със сребрий, дебел тъмнозелен плащ и шапка, триъгълна, светлозелена ловджийска шапка.

След като се облече, Елбраян се огледа, питайки се какво ли очакват от него сега. Дали не трябваше да се върне на поляната? Това трябва да бе, защото когато отиде там, завари всички елфи на Каер’алфар, застанали в редици, без да пеят, танцуват или говорят. Щом го видяха да се задава, лейди Даселронд и Бели’мар, които стояха най-отпред, му дадоха знак да се приближи.

Когато младият мъж застана пред тях, Джуравиел му подаде пълна раница, от едната страна на която висеше изящен сребърен нож, а от другата — чудесна секира.

След един дълъг, безмълвен миг, Елбраян внезапно осъзна, че елфите очакват от него да разгледа даровете им и побърза да отвори раницата, после предпазливо изсипа съдържанието й на земята.

Кремък и огниво, снопче тънко, обточено със сребрий въже, като онова, от което беше изработен коланът му, вързопче пълно с червения гел, с който Джуравиел беше намазал папратовото стъбло, преди той да го отсече, огледалото и одеялото за Оракула (трябва да ги бяха взели от хралупата малко след като си бе тръгнал оттам) и, най-издайнически от всичко видяно досега — хранителни запаси и кожен мях за вода.

Младият мъж потърси погледа на наставника си, ала не откри в очите му нито един от отговорите, които търсеше. Внимателно, опитвайки се да овладее треперещите си ръце, прибра всичко обратно в раницата и се изправи.

— Червената лента е напоена с мехлеми, които никога няма да изветреят — проговори най-сетне Джуравиел. — Ще ти служи както за превръзка, така и за пристягане на рани. Зелената пък пречиства въздуха, когато покриеш носа и устата си с нея и дори ще ти позволи да дишаш под вода за известно време.

— Това са даровете, които ти приготвихме, Нощна птицо — обади се лейди Даселронд и като щракна с пръсти, добави. — Както и това!

При нейния знак Бели’мар Джойсеневиал пристъпи напред, понесъл прекрасния лък на ръце.

— Ястребокрилия — обясни той и му го подаде. — Ще ти служи и като тояга — допълни и с едно бързо движение махна украсения с ястребови пера край, свали тетивата, после с все същата лекота го върна обратно и окачи тетивата, огъвайки лъка в първоначалната му форма без почти никакво усилие. — Не бой се — макар и да изглежда крехък, няма да го счупиш. Нито удар, нито мълния, нито дори драконов дъх могат да го повредят!

Думите на стария майстор бяха посрещнати с възторжени и напълно заслужени възгласи от страна на другарите му.

— Опитай го — предложи Джуравиел и Елбраян веднага остави раницата на земята и вдигна новия си лък.

Беше поразен от съвършения му баланс и от изумителната лекота, с която се опъваше тетивата. Когато я издърпа назад (много повече, отколкото с който и да било от малките лъкове, които беше ползвал досега), трите пера на върха се отделиха едно от друго, заприличвайки досущ на „пръстите“ в края на разперено ястребово крило.

— Ястребокрилия — повтори Джойсеневиал. — Ще ти служи вярно до края на дните като лък и като тояга, докато не си спечелиш правото да носиш и меч.

Със сълзи в очите, старият майстор му подаде колчана пълен с дългопери стрели, после бавно се обърна и се върна сред останалите елфи.

— Това са даровете ни за теб — повтори лейди Даселронд. — Кой от тях смяташ за най-ценен?

Елбраян не отговори веднага, почувствал колко важен е този момент, последното и може би най-трудно изпитание, в което не биваше да се проваля.

— Запасите и дрехите — започна той, — са достойни за крал, дори за елфически крал. А що се отнася до лъка — при тези думи той се поклони на Джойсеневиал, а в гласа му прозвуча искрена почит, — сигурен съм, че на света няма друг, който да може да се сравнява с него. Ала дарът, който смятам за най-ценен, е Оракулът — завърши той уверено.

Лейди Даселронд не мигна, нито трепна, ала някак си младият мъж разбра, че е сгрешил. Незнайно как, може би виждайки унилото изражение на Джуравиел, ала той внезапно прозря истината за себе си и за онова, което чувстваше.

— Не! — тихо рече той. — Не това е най-ценното, което получих от вас.

— Какво тогава? — нетърпеливо попита лейди Даселронд.

— Нощната птица — заяви Елбраян без никакво колебание. — Всичко онова, което съм, всичко, в което се превърнах. Сега съм пазител и няма нищо — злато, сребро или власт — което да е по-ценно от това! Най-скъпото, което ми дадохте, е името, което си спечелих благодарение на вашето време и търпение, името, което завинаги ме определя като приятел на елфите. Няма по-голяма чест от него… нито по-голяма отговорност.

— Отговорност, която вече си готов да поемеш — осмели се да вметне Джуравиел.

— Време е да тръгваш — рече лейди Даселронд и първата мисъл на младия мъж бе да попита къде.

Въздържа се обаче, уверен, че елфите сами ще му кажат всичко, което трябва да знае. Когато това не се случи, когато вместо да му обяснят, те се разотидоха един по един, кимвайки му на прощаване, когато най-накрая остана съвсем сам, Елбраян разбра.

Оракулът му беше показал пътя, по който трябваше да поеме.

Сравнително равна, местността беше пуста, само тук-таме се мяркаха ниски храсти. Плавните склонове обаче, макар и да не бяха високи, лесно можеха да заблудят окото и пазителят добре осъзнаваше, че видимостта му е доста ограничена. Това бяха Мочурливите земи или Супните блата, както умилително ги наричаха заселниците, живеещи по границите на Дивите земи. За детето Елбраян това беше мястото, където се развиваха много от страшните (и доста попресилени) истории, които беше слушал край огнището на селската гостилница в дългите зимни вечери.

С малката разлика, че сега беше попаднал именно там и споменът за всички онези ужасяващи зверове и чудовищни бранители не бе особено приятен.

Този ден мъглата беше доста по-рядка в сравнение с непрогледните валма, които вчера го обгръщаха толкова плътно, че непрекъснато имаше чувството, че някой го следи. Когато се изкачи на върха на поредния хълм, видя, че в подножието му се вие сребърен поток. Ръката му инстинктивно се насочи към кожения мях и когато установи, че е наполовина празен, отправи се към ручея, който беше широк едва около метър и надали бе дълбок повече от тридесетина сантиметра. Потопи пръсти и със задоволство установи, че водата е съвсем бистра — кафеникавата, глинеста почва беше прекалено сбита, за да бъде повлечена от слабото течение. Всички вадички, на които Елбраян се беше натъкнал в Мочурливите земи, бяха кристалночисти, с изключение на локвите, образували се в по-ниските части на местността — там водата не можеше да се оттече и се смесваше с пръстта, образувайки гъста кал.

Пазителят се вгледа още по-внимателно в потока, за да се увери, че в него не плува нищо опасно, после окачи раницата си на един от клоните на близкия храст и предпазливо изу ботушите си. Тичаше вече пет дни, последните два — из мочурищата. Хладката вода и мекото речно корито бяха като балсам за изнурените му крака и за миг той дори се замисли дали да не свали всичките си дрехи и да остави потока да отмие умората от тялото му.

Нещо обаче го спря. Едно от сетивата му беше доловило необичайно раздвижване и той замръзна на мястото си, опитвайки се да открие източника му. Мускулите на краката му се отпуснаха, така че да може да почувства и най-слабите вибрации под себе си. Напрегнал слух до краен предел, бавно завъртя глава първо на едната, после и на другата страна.

Плисък! Някъде нагоре по течението на потока се разнесе плисък.

Елбраян трябваше да реши какво да стори. Ручеят се губеше от погледа му само на двадесетина метра от него, скривайки се зад едно привидно високо възвишение.

До слуха му достигна нов плисък, по-близо от предишния, последван този път и от говор, макар че Елбраян не можа да различи думите. Отново се огледа, търсейки място, откъдето да издебне приближаващия враг (ако това наистина беше враг). Местността не беше особено подходяща за засада — най-доброто, което можеше да стори, бе да се върне до хълма, от който беше дошъл, и да се скрие зад него. Щеше обаче да му се наложи да премери движенията си до съвършенство, тъй като голяма част от възвишението, зад което смяташе да се скрие, щеше да се вижда иззад завоя.

Елбраян едва-що бе измислил този план, когато се отказа от него — та нали вече се намираше в най-източната част на Мочурливите земи, съвсем близо до селищата на хората. Който и да идваше, със сигурност не вдигаше особен шум, значи не бяха великани. Откъде изобщо беше сигурен, че са врагове?

А и дори да бяха, нали Ястребокрилия беше с него?

Взел решение, той се загърна с наметалото си, спусна качулката на главата си и се наведе, за да напълни меха си.

Шумът бързо се усилваше и по плискането на водата пазителят се досети, че непознатите същества трябва да бяха половин дузина и очевидно ходеха на два крака. Още по-издайнически беше разговорът — не самите думи (тях той почти не разбираше), а пронизителните им, дрезгави гласове. Елбраян и преди беше чувал подобни гласове.

Плискането и говорът секнаха изведнъж — непознатите създания го бяха съзрели. Младият мъж не помръдна, само погледна едва-едва изпод крайчеца на качулката си, за да се увери, че не носят лъкове.

Гоблини, шестима сепнати гоблини стояха на по-малко от десет метра от него и го зяпаха глуповато. Единият беше вдигнал копието си, но все още не беше замахнал за удар. Останалите носеха сопи и груби мечове, но за щастие нямаха никакви лъкове.

Елбраян все така не помръдваше. Наметката, както и позата, в която бе застанал, пречеха на гоблините да разберат с какво си имат работа.

— Ейян кос? — предпазливо попита един от тях.

Младият мъж се подсмихна под качулката, но не се обърна.

— Ейян кос? — повтори същият гоблин. — Макмак пик?

— Мац, мац, пис — прошепна си Елбраян името на една игра, с която той и другарчетата му се бяха забавлявали преди десетина години.

При мисълта за онова невинно време по устните му заигра усмивка, прогонена бързо отдалеч по-мрачните чувства, обзели го при спомена за злото, което събратята на същите тези съществата бяха причинили на неговия свят.

Гнусното създание потрети въпроса си и Елбраян разбра, че е крайно време да отговори и понеже нямаше никаква представа какво го питат, просто се изправи — по-висок от който и да било гоблин — и бавно отметна качулката от главата си.

Половината чудовища изпищяха, а онзи с копието пристъпи напред и запрати оръжието си срещу него.

Елбраян изчака до последния възможен момент, после вдигна Ястребокрилия пред себе си и пресрещна връхлитащото копие. Щом двете оръжия се сблъскаха, той завъртя лъка си на една страна, като по този начин първо отклони, а после напълно спря движението на копието. Сега му оставаше просто да се пресегне и да улови вражеското оръжие в десницата си, отпускайки в същото време другата си ръка, в която здраво стискаше Ястребокрилия.

И ето че най-неочаквано, още преди нападателите му да са успели да се хвърлят в истинска атака, собственото им копие се оказа насочено срещу тях.

Противоречиви чувства се бореха в гърдите на младия мъж. Добре помнеше на какво го бяха учили елфите — на търпимост към останалите раси, макар че и те самите не хранеха никак топли чувства към гоблините и фоморийските великани. Все пак, в момента Елбраян се намираше далеч от което и да било човешко поселище, собствената му раса нямаше претенции към тези земи, тъкмо обратното — нямаше да се учуди, ако те всъщност се обитаваха от гоблини. Ако наистина беше така, справедливо ли щеше да бъде да ги нападне в дома им?

От друга страна, едно от тези същества току-що беше запратило копието си по него, въпреки че това би могло да бъде по-скоро от страх, отколкото проява на агресия. А и каквато и логика да викаше на помощ, младият мъж просто не можеше да прогони спомена за гибелта, сполетяла Дъндалис.

Поколеба се. Вярваше ли наистина, че гоблините пред него носят отговорност за отдавнашното злодеяние на събратята си? Мъжът, когото елфите бяха нарекли Нощна птица, трябваше да бъде честен, пределно честен със самия себе си, дължеше го на Бели’мар Джуравиел.

Бързо движение с китката и копието полетя натам, откъдето бе дошло, само че не за да наранява, а за да се забие в потока, с върха надолу, на двадесетина сантиметра от краката на собственика си. Хвърляйки им предупредителен поглед, Елбраян отново се зае да пълни меха си.

Беше им дал право да избират, ала част от него, огромна част, се надяваше, че те няма да се възползват от предоставената им възможност.

Едновременно чу и усети как водата се раздвижи, когато съществата бавно се приближиха и макар да не ги виждаше, беше сигурен, че поне две от тях са излезли от потока, за да се прокраднат пред и зад него.

Застанал нащрек, младият мъж се вслушваше в стъпките им, готов да реагира и при най-малкия знак, че копието лети към него.

Изведнъж всичко сякаш спря — движение, стъпки, плисък на вода. Не можеше да са на повече от три-четири метра, сигурен беше той и бавно, съвсем бавно се обърна към гоблините от едната си страна и се изправи, извисявайки се с поне половин метър и над най-високия си противник.

— Еенегаш! — сопна се най-близкият и най-грозният от четиримата и замахна с меча си, късо оръжие, което доста наподобяваше онова, което Олван беше дал на сина си, когато децата патрулираха около селото.

— Не разбирам — спокойно отвърна Елбраян.

Противните създания си зашушукаха нещо и младият мъж се досети, че и те не разбират езика му.

— Еенегаш! — още по-настоятелно повтори гоблинът и посочи с меча си първо към Ястребокрилия, а после към брега.

— Не мисля така — засмя се Елбраян и поклати глава, като в същото време незабелязано махна върха на лъка си и откачи тетивата, прибирайки ги на сигурно място в колана си.

Грозното същество изръмжа заплашително и младият мъж отново поклати глава.

Гоблинът се втурна към него и замахна с меча си, най-вероятно, за да го сплаши, тъй като все още беше прекалено далеч, за да го нарани. Само че изненаданият се оказа той, а не Елбраян.

Без да губи нито миг, пазителят сграбчи с две ръце тоягата, в която се бе превърнал лъкът му, и я вдигна пред себе си толкова бързо, че нападателят му нямаше време да реагира. Оръжието се стовари върху главата на гоблина, като едновременно с това изби меча от ръцете му и го запрати на няколко метра от него. С едно мълниеносно движение, прекалено бързо, за да може гоблинът да го избегне, заостреният връх на Ястребокрилия го удари между очите и го повали във водата.

Както можеше да се очаква, другарите на падналото същество се хвърлиха в атака с бойни възгласи на уста.

Елбраян прибра тоягата до тялото си и като свали лявата си ръка, завъртя го така, че предният край на оръжието се стрелна напред и покоси най-близкия гоблин, онзи, който се бе откъснал от основната групичка, за да го изненада отпред. Както можеше да се очаква, глупавото създание не успя да реагира навреме и върхът на Ястребокрилия се заби в меката плът под брадичката му.

Миг по-късно Елбраян вече държеше оръжието с лявата си ръка и с абсолютно същото движение покоси и другия отделил се от групата гоблин, после отново прибра тоягата до гърдите си и като я насочи напред, хвърли се срещу останалите си противници. Първият удар се стовари върху главата на чудовището в средата, онова с копието, и с лекота строши главата му.

Ястребокрилия се стрелна наляво, пресрещайки груба гоблинова сопа, после отскочи надясно, спирайки меча на последния нападател. Ляво, дясно — елфическата тояга не спираше нито за миг, всеки път безпогрешно предугаждайки къде се намира противниковото оръжие. Два мълниеносни замаха наляво и ръката, с която злото създание държеше сопата си, беше отбита настрани. Елбраян направи крачка вляво и се извъртя, избягвайки меча на другия гоблин, после се приведе и замахна. Противникът му се досети какво е намислил и се накани да се брани, ала острият връх на Ястребокрилия мина през мършавата му ръка, с лекота трошейки костта. Сопата цопна в потока, а гоблинът изпищя и се вкопчи в ранената си ръка.

Младият мъж пристъпи напред и вдигна оръжие пред себе си. Три бързи удара по главата на бездруго замаяното създание и Елбраян отстъпи, обръщайки се на другата страна, готов да посрещне атаката на последния си противник. Вместо това го видя да се отдалечава, колкото го държат краката, и като замахна назад, удари съществото зад себе си право в лицето.

В този миг до ушите му достигна шум — единият от отделилите се гоблини се мъчеше да се изправи на крака. Ястребокрилия изсвистя, първо под, а след това и над дясното рамо на пазителя, докато той самият се обръщаше наляво. Ужасено, злото създание направи жалък опит да се предпази, ала елфическата тояга се стовари в основата на врата му. За миг гоблинът застина неподвижно, сякаш вълна от енергия го беше заляла от глава до пети, после политна назад, приземи се изправен, постоя така за миг и бавно се захлупи по очи.

Елбраян побърза да се обърне и приклекна, готов да се защитава; врагове обаче наоколо нямаше. Първият, когото беше ударил, водачът на групата, стоеше на четири крака насред потока, с гръб към него, прекалено замаян дори за да се изправи. Онзи, който се бе опитал да се прокрадне от дясната му страна, все още беше на земята, борейки се за въздух, който така и нямаше да успее да си поеме. Последният, когото бе ударил, със сигурност беше мъртъв, както и онзи с копието, а пък гоблинът, който бе понесъл четири удара по главата лежеше по очи на брега на потока, с лице във водата. Единственият, който все още се държеше на крака, онзи с меча, стоеше на двадесетина крачки от Елбраян и подскачаше нагоре-надолу, сипейки проклятия, които младият мъж не разбираше.

Спокойно, без да бърза, пазителят извади крайчеца с перата и го върна на мястото му, после с едно-единствено движение изви Ястребокрилия, използвайки коляното си за опора.

Разбрал какво става, гоблинът изпищя и хукна да бяга.

Ала перцата на върха на оръжието вече бяха щръкнали. Ястребокрилия беше готов за стрелба.

Тетивата пропя и гоблинът политна във въздуха, подет от мощния устрем на стрелата. Размахал безпомощно ръце и крака, той се сгромоляса по очи във водата.

С мрачно изражение на лицето Елбраян откачи брадвата си и се зае да довърши започнатото.

После продължи по пътя си, напред към границата на Мочурливите земи.

Част трета

Конфликт

В къщи ли се завърна, чичо Мейдър? Там ли отиде, когато си тръгна от Андур’Блау Иннинес, от елфическия си дом — в земите, където беше прекарал детството си?

В началото мислех, че онова, което съзрях в Оракула и което ме преведе през Мочурливите земи, на север към поляните с мек, еленов мъх и уханни борови дървета, бе видение, пратено ми незнайно от кого. Сега започвам да се питам — не бяха ли онези образи просто спомен, не се ли връщах назад, към пътя, по който бях дошъл в долината на елфите, когато гоблините изпепелиха Дъндалис? Кой знае, може би елфите бяха спуснали пелената на забравата над съзнанието ми, та да не поискам да избягам и да се завърна сред своите събратя. И ако наистина е станало така, то сигурно последният образ, който зърнах в Оракула, не е бил видение, спомените са разбили клетката си и са излезли на светло, та да мога да ги видя!

В началото обаче не го разбирах и когато пътят ме отведе в познатите земи на моето детство, уплаших се, че съм се завърнал по погрешка, воден не от прозрение, а от най-обикновен спомен.

Сега обаче знам, че съм грешал. Тук е мястото, където принадлежа, тока е земята, която тряска да браня, макар гордите и обитатели да са убедени, че нямат нужда от ничия закрила и предложа ли им я, със сигурност ще ми откажат.

Сега тук има повече хора отпреди. Тревясал лъг си остава малко селце, с едва осемдесетина жители (гоблините така и не го нападнали, след като опустошиха Дъндалис), но на около тридесетина мили оттам, още по-навътре в Дивите земи, има ново поселище с двойно повече обитатели. Наричат го Края на света и ми се струва, че трудно биха му намерили по-подходящо име.

И не само това, чичо Меидър, не само това! Докато ме нямаше, те са построили Дъндалис наново и са му оставили старото име. Все още не знам какво точно изпитвам. Дали техният Дъндалис се издига в чест на стария или е грозна насмешка? Заболя ме, наистина ме заболя, когато, крачейки по широкия път, които са направили, се натъкнах на знак (нов, защото при нас нямаше такива), които обозначаваше границите на селото. Признавам си, за миг дори се запитах — не!, повярвах си, — че спомените ми за опустошението през онзи гибелен ден, са някаква грешка, ужасна, необяснима грешка.

Кой знае, казах си аз, може би елфите са ме измамили, за да ме задържат при себе си, да убият желанието ми да се завърна у дома, при семейството и близките си!

Под името, изписано на знака, някои беше надраскал думите „Дъндалис дан Дъндалис“, а под тях друг шегаджия беше добавил „Макдъндалис“. И двете означаваха едно и също — син на Дъндалис. Още тогава трябваше да се досетя.

Ала аз, обзет от трескаво нетърпение, не обърнах особено внимание и ускорих крачка, бързащ да стигна същинското село — село, което никога дотогава не бях виждал.

Сега тук има пивница, по-голяма от гостилницата, в която се събирахме преди и построена върху основите на стария ми дом.

Построена от непознати.

Мъчителен миг бе тока за мен, чичо Мейдър; имах чувството, че никога не съм бил токова не на място.

Вях се завърнал у дома, ала това не беше моят дом.

Хората уж бяха същите — силни и корави като преди, по-сурови и от най-лютата зимна нощ — и все пак бяха различи. Нямаше го старият Броуди, нито Бънкър Кройър, нямаше го Шейн Макмайкъл, нито Томас Олт, нямаше ги мама и татко, нямаше я и Пони.

Нямаше го Дъндалис.

Отказах поканата на кръчмаря (приветлив и весел човек) и без да кажа нито дума (именно в този миг, предполагам, жителите на новия Дъндалис започнаха да ме смятат за чудноват), се обърнах и поех натам, откъдето бях дошъл. Гнева си изкарах на пътния знак, признавам си, изкъртих най-долната му дъска, там, където някой, си бе направил шега с опустошения ми дом.

Никога не се бях чувствал толкова самотен, нито дори онази сутрин, когато се събудих в изпепеления си дом, насред гибелта и пожарищата. Светът беше продължил напред и без мен. Единственото, което ми се искаше в този миг, чичо Мейдър, бе да поговоря с теб, затова си тръгнах и поех на север, където, помнех отпреди, скрити зад едно възвишение, имаше няколко малки пещери и в една от тях, вярвах аз, щях да открия Оракула. Щях да открия теб, чичо Меидър.

Щях да намеря душевен мир.

Така и не стигнах до пещерите. Странно нещо е паметта. За елфите тя е начин да се връщат назад във времето, да преоткривам миналото, гледайки го през очите на настоящето.

Ето как тази сутрин, когато се изкачих на склона на север от Дъндалис, аз я видях, чичо Мейдър, нея, моята Пони, изпълнена с живот, както ще я помня до последния си час, прекрасна, както винаги. Представих си я толкова ясно, че тя отново оживя пред мен, макар и за няколко безкрайно кратки мига.

Не завързах нови приятелства сред обитателите на Дъндалис, а и не смятам, че някога ще го сторя. Ала открих мир, чичо Мейдър, най-сетне намерих душевен покои.

Завърнах се у дома.

Елбраян Уиндон

Глава 23

Черната мечка

— Спусна се ей по тоз’ хълм — мъжът, който говореше, махна с ръка към гористото възвишение на север от града. — Ревеше като обезумяла. Още щом я чух и прибрах жената и децата в зимника. И едно ще ви река — добре, че го построих!

На години мъжът трябва да беше колкото него, помисли си Елбраян, докато се приближаваше към малката групичка — осмина мъже и две жени — скупчила се край останките от една колиба в покрайнините на Дъндалис.

— Бая голямшка трябва да е била — обади се друг от събралите се.

— Четири метра, че и отгоре — отвърна разказвачът и разпери ръце, колкото можа, за да покаже колко огромен е бил звярът.

— Кафява ли беше? — попита Елбраян, макар че въпросът беше излишен — само кафявата мечка достигаше ръст от четири метра.

Десетимата се обърнаха като един и учудено го изгледаха. И преди го бяха виждали из града, най-често в пивницата, „Виещата Шийла“, приседнал кротко край някоя маса в ъгъла, ала никой, освен ханджията Белстър О’Комли, не бе разменял и една дума с него. Така беше и сега — нежеланието им да говорят със странника беше повече от очевидно, макар че всички го оглеждаха с интерес.

— Черна — отвърна разказвачът и присви очи.

Елбраян кимна — това май беше по-близко до истината от предишните твърдения. Сега вече знаеше две неща — първо, че описанието на размерите на мечката със сигурност е доста преувеличено и второ, че нещо не е наред. Една кафява мечка наистина би могла да се нахвърли върху самотната колиба, взимайки я за лос или някакво друго животно, ала черните мечки по природа бяха кротки, дори плашливи създания и съвсем не бяха агресивни, освен ако не се окажеха притиснати в ъгъла или не им се наложеше да бранят малките си.

— А теб какво те засяга? — сопна се друг от мъжете и думите му прозвучаха така, сякаш не животното, а самият Елбраян беше виновен за нападението.

Без да му обръща внимание, пазителят мина покрай събралите се хора и коленичи, за да разгледа следите. Както предполагаше, мечката беше много по-малка от звяра, който първият мъж беше описал — надали имаше и два метра, а на тежина трябва да бе около стотина килограма. Елбраян не каза нищо — в крайна сметка, когато разярена мечка се нахвърли върху дома ти, нищо чудно тя да ти се види двойно по-голяма отколкото всъщност е.

— Не можем да оставим нещата така! — заяви Тол Юганик, широкоплещест мъжага, който не се церемонеше с никого нито на думи, нито на дела.

Гладко обръснатото лице му придаваше леко детински вид, ала вгледаше ли се някой в него, веднага разбираше, че външният вид лъже. Елбраян, който се бе обърнал, когато Юганик проговори, се вгледа особено внимателно в ръцете му (обикновено те говореха много) и не пропусна да забележи грубите мазоли, които ги покриваха. Да, едрият мъж беше истински обитател на Дивите земи.

— Ще организираме хайка и ще се разправим с проклетия звяр веднъж завинаги! — заяви той и се изплю.

Докато Елбраян се питаше защо ли Юганик не бе изявил желание сам да убие мечката, той се обърна към него и изръмжа:

— Ами ти? Преди малко ти зададоха въпрос, а не те чух да отговаряш!

Заплашително смръщен, едрият мъж се приближи към приклекналия Елбраян, който бавно се изправи. На ръст пазителят беше поне колкото него и макар да не беше толкова едър, със сигурност беше по-силен и по-кален.

— Смяташ ли, че мястото ти е тук, в Дъндалис? — попита Юганик направо, а заплахата в гласа му беше недвусмислена.

Елбраян дори не трепна, макар да му се искаше да изкрещи, че принадлежи тук повече от когото и да било от тях, че мястото му е именно в селото, чиято пивница се издигаше върху основите, които баща му бе положил със собствените си ръце!

Преглътна обаче всички тези думи и то с лекота. Годините, прекарани в долината на елфите, го бяха научили да се владее, винаги и преди всичко да се владее. Беше дошъл по тези земи, за да даде на жителите им сигурността, която те никога досега не бяха познавали. Ако преди седем години наоколо имаше обучен от елфите пазител, селото сигурно нямаше да бъде опустошено, а в светлината на тези мисли грубото държание на Тол Юганик изглеждаше съвсем незначително.

— Мечката няма да се върне — спокойно рече Елбраян и бавно се отдалечи.

Зад гърба му се разнесе оживен говор, в който неведнъж се чуваше думата „странен“, винаги произнасяна крайно недружелюбно. Явно все още имаха намерение да отидат на лов, ала младият мъж беше решен да ги изпревари. Черна мечка беше нападнала човешка къща — загадка, за която той на всяка цена трябваше да намери обяснение.

Остана изненадан от лекотата, с която проследи дирята на развилнялата се мечка. След като бе съборило къщата, животното бе побягнало към близките шубраци, поваляйки всичко, което му се бе изпречило на пътя, не само храсти, но и по-малки дръвчета. Никога досега пазителят не бе срещал подобна ярост у животно. Следите очевидно бяха оставени от средно голяма мечка, ала той имаше чувството, че върви по дирите на фоморийски великан или друго мислещо същество, поставило си за цел да причини колкото се може по-голямо опустошение. Боеше се, че мечката може да е болна или пък ранена. Каквато и да беше причината за непривичното поведение на иначе дружелюбното животно, с всяка изминала крачка Елбраян все повече се тревожеше, че няма да може да му пощади живота. В началото се бе надявал просто да го прогони навътре в гората, ала сега започваше да осъзнава, че най-вероятно ще се наложи да го убие.

Изкачи се по склона на един стръмен хълм, като надзърташе във всяка сянка и зад всеки храст. Мечките съвсем не бяха глупави — нерядко издебваха преследвачите си и ги нападаха в гръб. Елбраян приклекна край едно ниско дръвче и положи длан върху земята, опитвайки се да долови и най-слабите вибрации, всичко, което можеше да го насочи.

Внезапно с крайчеца на окото си усети едва доловимо раздвижване в близкия шубрак и едва-едва помръдна глава, за да го види по-добре, като не пропусна да отбележи, че вятърът духа откъм храста.

Миг по-късно мечката вече се носеше право към него, ревейки разярено.

Елбраян застана на едно коляно, постави по-тежичка стрела в Ястребокрилия и с нажалена въздишка опъна тетивата. Стрелата отскочи от муцуната на мечката и се заби в гърдите й, ала не можа да спре устрема на животното. Младият мъж беше изумен от бързината му. И преди беше виждал черни мечки, веднъж Джуравиел беше подплашил една, удряйки два камъка един в друг, ала нищо не можеше да се сравни със страховитата скорост, с която се движеше тази пред него — та тя с лекота би надбягала галопиращ жребец!

Втора стрела последва първата и потъна дълбоко в рамото й. Животното изрева още по-свирепо, но почти не забави крачка.

Елбраян знаеше, че няма да получи възможност за трети изстрел. Ако имаше насреща си кафява мечка, можеше да се покачи на дървото и да стреля оттам; черните мечки обаче се катереха превъзходно, много по-бързо, отколкото което и да било човешко същество.

Вместо това остана на мястото си, докато животното се приближи съвсем и тогава, в последния момент, се дръпна и се затъркаля надолу по склона.

Мечката спря и се накани да се спусне след него. Когато Елбраян стигна подножието на хълма и застана на колене, я видя да се изправя на задни лапи, страховита и внушителна.

И оставила някои жизненоважни части от тялото си незащитени.

Мразейки онова, което се канеше да направи, младият мъж с все сила опъна тетивата на Ястребокрилия и трите перца се раздалечиха повече откогато и да било.

После всичко свърши и животното се свлече на земята. Елбраян се приближи и след като изчака малко, за да се убеди, че то наистина е мъртво, посегна към муцуната и повдигна горната му устна. Страхуваше се, че ще види пяна, признак на най-страшното заболяване сред горските обитатели. Ако това бе причината за необяснимото държание на тази мечка, на пазителя щеше да му се наложи да прекара дълги дни и нощи в търсене на други болни животни, а те можеха да бъдат какви ли не — ракуни, язовци и дори прилепи.

За щастие пяна нямаше и Елбраян въздъхна успокоен. Облекчението му обаче не трая дълго — все някаква причина за необичайното поведение на мечката трябваше да има и той продължи да я търси. Внимателно огледа главата (като не пропусна да забележи очите — ясни и чисти, а не мътни и сълзящи), после се зае с тялото.

Откри отговора на загадката почти веднага — четири малки стрелички с шипове, забити дълбоко в задницата на животното. С голямо усилие успя да извади една от тях и я поднесе към очите си. Веднага разпозна отровата — гъста, тъмна течност, която причиняваше люта болка и се извличаше от кората на рядък вид черна бреза.

Разгневен, той захвърли стрелата настрани. Това не беше случайност, а преднамерена и много жестока агресия срещу мечката. Нищо чудно, че горкото животно, обезумяло от постоянната болка, бе освирепяло толкова, че да нападне къща. А като съдеше по стрелата, това отвратително злодеяние очевидно беше дело на човешка ръка.

Преглъщайки яда си, Елбраян подхвана благодарствен танц, изразяващ почитта му към духа на мечката и признателността му, задето им даваше храна и топлина. Когато свърши, я одра и почисти — според елфическите (а вече и неговите) представи, да похаби ценното тяло, като го погребе или просто го остави да гние в гората, би било обида към мечката и към самата природа.

Приключи с работата късно същия следобед, но не седна да си почине, нито се върна в Дъндалис, за да съобщи на селяните, че мечката е убита. Някой беше причинил — съзнателно и злоумишлено — тази трагедия.

Време бе Нощната птица да излезе на лов.

Откри ги също толкова лесно, колкото и развилнялото се животно преди това. Хижата им, паянтова постройка от цепеници и стари греди (голяма част от които, сигурен беше Елбраян, бяха дошли от останките на опожарения Дъндалис), се намираше на върха на един хълм. В неумел опит за маскировка, наоколо бяха разхвърляни клони, ала много от тях отдавна бяха изсъхнали и кафявите листа се забелязваха отдалеч.

Още по-издайнически обаче беше шумът, който непознатите вдигаха — Елбраян чу смеха и фалшивото им пеене много преди да бе видял колибата. По гласовете им позна, че е бил прав — наистина бяха хора.

Предпазливо се запрокрадва към тях, притичвайки от дърво до дърво, от сянка на сянка, макар да се съмняваше, че биха го чули, даже и да водеше със себе си стотина селяни и дузина фоморийски великани. Навсякъде край бараката се въргаляха капани и най-различни ловджийски приспособления, както и десетки животински кожи, проснати да се сушат. Тези хора познаваха горските обитатели, това поне беше ясно. В една бъчва недалеч от задната стена на колибата, младият мъж откри гъста, черна течност и веднага се досети, че именно с нея бяха напоени стрелите, докарали до лудост злощастната мечка.

Самата къщурка изглеждаше ужасно занемарена, стените бяха разкривени и пропукани. Елбраян тихичко се приближи и надникна през една от по-големите дупки.

Вътре, облегнати на големи купчини животински кожи (най-вече от черни мечки), лежаха трима мъже и непрекъснато надигаха халби, пълни с пенливо пиво. Час по час някой ставаше и отиваше да си допълни чашата от едно буре в ъгъла, като преди това яростно размахваше ръце, за да прогони мухите и всички останали насекоми, които жужаха над течността.

Елбраян потръпна погнусено, ала си напомни, че това все пак са обитатели на Дивите земи, корави и въоръжени до зъби. Единият си беше окачил колан, на който висяха поне дузина ками, другият държеше тежка брадва до себе си, докато третият носеше тънък меч. Елбраян не пропусна също така да забележи, че единствената врата на колибата е препречена с дебел прът.

Все така безшумно, той се прокрадна до предната част на бараката и извади камата от раницата си. Вратата не пасваше добре в отвора си и от едната й страна зееше пукнатина, достатъчно широка, за да може Елбраян да провре острието през нея. Бързо движение с китката събори пръта на земята и като ритна вратата, пазителят пристъпи вътре.

Тримата мъже изпуснаха халбите и се опитаха да се изправят (при което единият здравата се удари в дръжката на собствения си меч). Не след дълго вече бяха скочили на крака и недоумяващо се взираха в непознатия, който стоеше до вратата, стиснал най-обикновена (както им се стори) пътническа тояга в ръка.

— Що щеш? — попита един от тримата, едър грубиянин, с лице, покрито с гъста брада и безброй белези.

Всъщност, ако не беше рошавата, неподдържана брада, той спокойно би могъл да мине за брат на Тол Юганик, помисли си Елбраян с отвращение. Иначе двамата, възедри и широкоплещести, доста си приличаха. В ръцете си грамадният мъж държеше тежка брадва и на Елбраян не му беше никак трудно да се досети какво ще последва, ако не им даде някакво смислено обяснение. Онзи с меча, висок, слаб и без нито един косъм по главата си, също се взираше заплашително в него иззад рамото на другаря си, докато третият — нервен, кльощав дребосък — се свря в най-далечния ъгъл, потривайки неспокойно ръце, на сантиметри от висящите на гърдите му ками.

— Дойдох, за да си поговорим за една мечка — хладно отвърна Елбраян.

— Каква мечка? — сопна се едрият мъжага. — Ние имаме само кожи.

— Онази, която подлудихте с отровните си стрели. Онази, която разруши къща в Дъндалис и едва не уби цяло семейство.

— Я виж ти! — изплю се едрият ловец.

— Същата отрова, която варите отзад — продължи Елбраян. — Рядка отвара, известна само на малцина.

— Че туй нищо не доказва! А сега изчезвай оттук, че да не заиграе брадвата!

— Не мисля така — отговори пазителят, без дори да трепне. — Още не сме решили проблема с обезщетението — за фермерите, чиято къща е разрушена, както и за моите усилия.

— Об-б-безщ… — заекна високият, плешив мъж.

— Пари — спокойно поясни Елбраян, като не пропусна да забележи как нервният тип в ъгъла издърпа една от камите си и я запрати срещу него.

Бърз като котка, той застопори левия си крак и рязко се извъртя така, че оръжието мина покрай него без да го нарани и се заби дълбоко в стената. Когато отново се обърна към тримата си противници, се канеше да замахне за хоризонтален удар, ала веднага видя, че едрият мъж очаква точно такъв ход и дори е вдигнал брадвата си, за да отбие атаката му. Затова, вместо да довърши движението си, Елбраян се завъртя на другата страна, извивайки крак така, че да избегне вражеската секира, после се хвърли на едно коляно и с все сила стовари тояга върху вътрешната страна на бедрото на противника си. Бърза промяна в ъгъла на замаха и острият връх на Ястребокрилия се заби в слабините на ловеца, след което се стрелна нагоре и му нанесе три мълниеносни удара в гърдите.

Едрият мъж политна назад, а Елбраян вдигна тоягата над главата си с две ръце, за да спре атаката на ловеца с меча, като в същото време с все сила го изрита с коляно в корема. Когато плешивият мъж се преви от болка, Елбраян извъртя оръжието си така, че да отбие меча му на една страна, после провря Ястребокрилия под ръката му и напрегна цялата си сила. Ловецът политна във въздуха и миг по-късно падна по гръб, при което главата му издрънча с все сила.

Елбраян побърза да се обърне, разбирайки колко уязвим е в този момент. Както и очакваше, втората кама вече летеше към него и той вдигна Ястребокрилия тъкмо навреме, за да я спре. В мига, в който острието се удари в тоягата, той побърза да я отдръпне и за негов късмет камата полетя право нагоре, след което падна в разтворената му длан.

Всичко стана само за секунда и ето че той вече стоеше изправен, стиснал тоягата си в една ръка и камата, готова за хвърляне, в другата.

Мършавият мъж в ъгъла пребледня като платно и изпусна двете оръжия, които очевидно се бе канил да хвърли срещу него.

Елбраян с мъка овладя напиращия в гърдите му гняв, който го подтикваше да забие камата дълбоко в гърдите на жалкия подлец, гняв, засилен още повече от мисълта за онова, което тези тримата бяха причинили на невинното животно и последиците, които безразсъдната им и жестока постъпка можеше да има за жителите на Дъндалис.

Камата полетя към треперещия дребосък и се заби в стената на сантиметри от главата му. Без да сваля очи от Елбраян, мършавият мъж се свлече на пода.

Пазителят се огледа — останалите двама с мъка се изправяха на крака, ала никой от тях не държеше оръжие.

— Как се казвате? — попита и тримата се спогледаха учудено. — Имената ви! — настоя Елбраян.

— Полсън — отвърна едрият. — А това са Крик и Катерицата — обясни, кимвайки към плешивия си другар и към типа с камите.

— Катерицата?

— Плашливичък си пада — обясни Полсън.

— Чуйте ме добре, вие тримата — бавно каза Елбраян. — Сега делите гората с мен и възнамерявам да следя всяка ваша стъпка. Още една такава „шега“, още една подобна жестокост и случилото се днес ще бъде нищо в сравнение с онова, което ще ви сполети тогава. Освен това ще проверявам примките ви — отсега нататък няма да използвате вълчи капани…

Полсън се опита да каже нещо, ала свирепият поглед на Елбраян го накара да млъкне разтреперан.

— Нито каквито и да било други приспособления, които причиняват излишно страдание на животните.

— Че как ще си изкарваме прехраната тогаз? — изскимтя Катерицата от ъгъла си.

— Има и по-добри начини — хладно отвърна Елбраян. — И с надеждата, че ще успеете да ги откриете, няма да ви искам пари заради разрушената къща… не и този път.

Леденият му поглед се спря върху всеки един от тях, говорейки красноречиво, че това не са празни заплахи.

— А ти кой си? — осмели се да попита Полсън.

Елбраян се поколеба само за миг:

— Аз съм Нощната птица — заяви, при което Крик се изхили насмешливо.

Полсън обаче, без да сваля поглед от суровото лице на непознатия, плесна другаря си през ръката, за да го накара да замълчи.

— Име, което няма да е зле да запомните — довърши Елбраян и тръгна към вратата, смело обръщайки гръб на тримата мъже.

Те дори не си помислиха да го нападнат отново.

Щом излезе навън, Елбраян отиде при бъчвата с отрова и я обърна, после взе няколко от вълчите капани, които намери да се въргалят наоколо — отвратителни приспособления, направени от остри, метални шипове и силни пружини, които се задействаха при най-малкия допир, така че кракът на злощастното животно оставаше приклещен от жестоките зъбци.

Следващата му спирка беше „Виещата Шийла“, пивницата на Дъндалис. Вътре имаше около дузина мъже и жени, които млъкнаха в мига, в който пазителят прекрачи прага. Елбраян кимна на Белстър О’Комли, собственик на кръчмата и най-близкото подобие на приятел, което младият мъж имаше в селото.

— Чаша вода — поръча той и Белстър, беззвучно произнасяйки лесно предсказуемите думи заедно с него, му побутна пълната чаша.

— Да се чува нещо за мечката? — полюбопитства той.

— Мечката е мъртва — мрачно отвърна Елбраян и отиде да седне на една маса в ъгъла, облягайки се на стената.

Не пропусна да забележи как някои от мъжете се раздвижиха неспокойно на местата си, а една жена дори му обърна гръб най-демонстративно.

Пазителят нахлупи триъгълната шапка над очите си и се подсмихна незабележимо. Да, разбираше, че няма как да бъде иначе. Вече не беше като тях, всъщност вече бе различен от всички хора, с изключение на малцината, които бяха стъпвали в долината на елфите, малцината, живели някога сред събратята на Тунтун и Джуравиел. Колко му липсваха елфическите му приятели сега… да, дори и Тунтун! Наистина, в Каер’алфар също се бе чувствал не на място, ала това чувство беше хилядократно по-силно сега, когато се намираше сред тези хора, които уж бяха като него, а всъщност бяха съвсем различни.

И все пак, въпреки че се бе превърнал в отшелник в собственото си село, Елбраян се усмихваше искрено. Добра работа беше свършил днес, макар че искрено съжаляваше, задето се бе наложило да убие мечката. Утешаваше го мисълта за благородната задача, с която се беше нагърбил, обетът му, че няма да допусне новият Дъндалис и останалите две селца да споделят злата участ, сполетяла неговия дом преди седем години.

Остана в пивницата близо час, без никой дори да го погледне, ако не се брои кимването на Белстър на тръгване.

Глава 24

Лудия монах

— Тинсън — подхвърли капитан Миклош Бармайн на застаналата на пост Джил. Младата жена го изгледа заинтригувано. Тинсън беше името на неголямо селце на десетина мили от Пирет Тюлм, с не повече от двайсет къщи и една кръчма, свърталище на разбойници и леки жени, които обслужваха войниците от Пирет Тюлм.

— „Причакания друмник“ — добави Бармайн в обичайния си лаконичен стил.

— Пак ли сбиване? — попита Джил.

— Нещо повече — отвърна капитанът. — Вземи десет мъже и върви.

Джил се загледа в отдалечаващия се командир, мислейки си колко много не го харесва. Бармайн беше дошъл при тях преди три месеца, когато Константин Пресо беше изпратен да оглави Пирет Данкард на север. В началото Джил се зарадва, повярвала, че ниският и набит Бармайн, стриктен и дисциплиниран, е точно това, от което се нуждае поделението. Той обаче се оказа женкар, безнравствен и разпасан, освен това беше приел като лична обида отказа на Джил да легне с него. Дори привидно сериозното му отношение към задълженията им не трая дълго и още в края на първата му седмица като командир, животът в Пирет Тюлм се върна в обичайното си лентяйско русло. Джил беше искрено изненадана от това колко много й липсваше Пресо, почтен мъж… поне според представите на Пирет Тюлм. Беше служила при него повече от година и той нито веднъж не си бе позволил да се държи грубо с нея, винаги бе зачитал избора й и не се бе опитвал да я принуди да се включи в безкрайните забавления на останалите войници. Сега, когато Пресо го нямаше, а на негово място бе дошъл Бармайн, Джил се опасяваше, че натискът върху нея ще се усили.

Тръсна глава, за да прогони тези мрачни мисли и насочи вниманието си към възложената й задача. Наказанието на Бармайн, задето отблъскваше опитите му за сближаване, в очите на младата жена си беше истинска награда! В „Причакания друмник“, подходящо наречената пивница на Тинсън, отново беше избухнала свада, четвъртата само за две седмици, но какво ли беше това „нещо повече“, за което Бармайн беше споменал, Джил нямаше представа, макар да бе сигурна, че не ще да е нещо необичайно, нито кой знае колко сериозно. Каквото и да бе, поне щеше да бъде някакво разнообразие, каза си младата жена и сви рамене.

Набързо събра десетина от другарите си (използвайки махмурлука на почти всички в поделението като оправдание на отказа си да вземе и други) и се отправи на юг. Пристигнаха в Тинсън късно следобед. Както винаги, селският площад беше пуст (всъщност Джил никога досега не бе виждала на него да си играе дори едно дете). Повечето обитатели на Тинсън явно предпочитаха да спят през деня и да се забавляват през нощта.

Откъм кръчмата долетя вик и привлече вниманието й.

— Трябва да сме готови! — тътнеше нечий могъщ глас, толкова силен, че се чуваше дори през стената и цялото разстояние, което ги делеше от пивницата. — О, зло, колко дълбоки корени си пуснало! Какви глупци сме, щом спим, докато мракът бавно ни поглъща!

Войниците влязоха в кръчмата през предната врата и се присъединиха към десетината посетители вътре. Първото, което Джил забеляза, беше огромен, възпълен мъж, покачен върху една от масите и размахал празна халба, с която често му се налагаше да се отбранява срещу най-близките гости, които всячески се опитваха да го смъкнат на земята. Младата жена нареди на войниците да се разпръснат от помещението, а тя самата отиде да говори със съдържателя.

— Лудият монах — обясни й той. — Беше тук през цялата нощ, после изчезна за известно време и преди малко пак се върна. Пари не му липсват — казват, че продал някакви скъпоценни камъни на един керван и макар че търговците май не са му дали истинската цена на камъните, пак си е тръгнал с препълнени със злато джобове.

Джил заинтригувано се вгледа в монаха. Облечен бе в дебели, кафяви одежди, каквито носеха абеликанските духовници, само че неговите бяха стари и протрити на много места, сякаш беше прекарал прекалено дълго по пътищата. Имаше гъста и рошава брада, а той самият бе висок (трябва да беше към два метра) и пълен — поне сто и двадесет килограма. Беше широкоплещест, с едър кокал и голям корем, ала създаваше впечатление за човек, напълнял набързо и съвсем наскоро.

Онова, от което Джил най-много се впечатли обаче, беше почти трескавата му енергия, силата, която струеше от блесналите кафяви очи, така изпълнени с живот, че тя дори се стресна.

— Благочестие, достойнство, бедност! — провикна се монахът, после изпръхтя подигравателно: — Ха, как ли пък не!

Джил разпозна мотото — същото, което абат Добриньон Калислас бе изрекъл в онзи паметен ден, деня на нейната сватба.

— Ха! — изрева огромният мъж. — Благочестие в блатото на разврата? Достойнство в наглата жестокост? Бедност? Да бяхте видели златните листа по таваните! Ами скъпоценните камъни?

— Все едно и също си пее — сухо отбеляза ханджията, после се провикна към войниците: — Хайде де, какво чакате, сваляйте го оттам!

Джил не беше съвсем сигурна дали точно така трябва да постъпят. Думите на монаха и особено забележката за блудството, бяха разгневили мнозина от гостите в кръчмата и тя се боеше, че смъкнат ли го от масата насила, вместо първо да се опитат да го успокоят, в пивницата може да избухне повсеместно сбиване. За съжаление, при хлабавата дисциплина, която цареше сред Бреговата стража, младата жена не можеше да спре хората си, не и след като ханджията им бе дал разрешение да нападнат монаха.

Единственото, което можеше да стори, бе да се опита да поукроти напрежението и тъкмо беше тръгнала към средата на стаята, когато чу кръчмарят да добавя съвсем тихо:

— И внимавайте, че доста го бива в магийките!

— Проклятие! — изруга Джил и се обърна тъкмо навреме, за да види как двама от войниците й (единият от тях — Гофлау) посягат да хванат монаха.

— Аха! — щастливо се провикна едрият мъж. — Добрите, стари тренировки за постоянна бдителност!

И като сграбчи Гофлау за китката, повдигна го от земята, завъртя го два пъти над главата си и го запрати в другия край на стаята.

Един от войниците извади меча си и отсече крака на масата, която се срути изпод монаха и той рухна право върху другаря на Гофлау. Демонстрирайки учудваща за размерите си ловкост, монахът се преметна и скочи на крака, викайки с цяло гърло, след което се хвърли срещу най-близкостоящите хора — един войник и един от посетителите на пивницата.

Сбиването беше в разгара си.

Джил беше изумена от огромната сила на монаха. Той тичаше напред-назад, поваляйки всеки, който се изпречеше на пътя му, като през цялото време не спираше да се смее почти налудничаво, даже когато един от противниците му успя да го избегне и стовари юмрука си право в лицето му.

— Гответе се! — повтаряше той отново и отново, като често споменаваше нещо за някакъв дактил, а след това и за демон.

Истински заинтригувана, Джил го погледа в продължение на няколко минути. Непознатият очевидно не беше с всичкия си или поне така изглеждаше отстрани, ала в ушите на младата жена, прекарала година и половина сред Бреговата стража, призивите му за бдителност и благочестие звучаха не само смислено, но дори мъдро.

Няколко войници успяха да го обградят и единият от тях вдигна меча си и му нареди да се предаде. Внезапно изригна синя светлина и войниците се разлетяха на всички страни с щръкнали нагоре коси.

Монахът се разсмя още по-силно и отново се хвърли напред. Изтича до една от жените, улови я за раменете и я разтърси:

— Не им продавай тялото си! — извика той и Джил изпита чувството, че в молбата му има нещо много лично, някаква негова тайна болка. — Умолявам те, недей! Не се превръщай в оръдие на дактила! Не падай в негов плен!

Междувременно един от войниците бе успял да го доближи изотзад и монахът се видя принуден да пусне жената. С яростен рев той се отърси от хвърлилия се отгоре му противник и пак се втурна напред.

Джил се изпречи насреща му и той, виждайки жена пред себе си, забави крачка.

Тя се хвърли към краката му и успя да го повали. Петимата от другарите й веднага се хвърлиха отгоре му и макар че едрият мъж някак си съумя да се измъкне и да стане, беше изгубил ценно време — още няколко войници, както и неколцина от гостите на пивницата се бяха присъединили към нападателите му и най-сетне можаха да го подчинят. Без да се церемонят много-много, те го избутаха до вратата и го изхвърлиха навън.

В този миг Джил видя Гофлау да вади меча си и да тръгва след монаха.

— Остави го! — заповяда тя и другарят й нямаше друг избор, освен да й се подчини, макар и да скърцаше със зъби.

— И ако още веднъж се мернеш тук — извика един от войниците през отворената врата, — ще опиташ оръжието ми!

— Отворете очи за истината! — провикна се монахът в отговор. — Познайте ме такъв, какъвто съм, а не какъвто ме виждате през пелената на жалките обиди, които хвърляте в лицето ми! Аз съм предвестникът на злото, носителят на черната прокоба!

— Ти си пиян! — изрева войникът.

Едрият мъж избълва нещо неразбираемо и се обърна, махайки презрително с ръка.

— Скоро ще дойде денят, когато ще прогледнете — мрачно рече той. — Много скоро.

Джил погледна към ханджията, който поклати глава:

— Опасен тип е този.

Джил кимна, ала всъщност не беше съгласна. Монахът дори не се бе опитал да довърши нападенията си. Да, беше удрял и повалял хора, беше запратил Гофлау във въздуха, ала никой, нито дори самият той, не беше пострадал сериозно. А пък според младата жена, на Гофлау никак нямаше да му се отрази зле някой да го метне през стаята още един-два пъти. На глас обаче не каза нищо, просто пристъпи към вратата и надникна навън. Едрият монах бавно се отдалечаваше по разкаляния път, хлипайки и окайвайки „людските грехове“ и човечеството, неподготвено за надигането на злото.

На около двайсетина метра от входа на кръчмата той спря и отново поде тирадата си за настъпващ мрак, за свят, който не е готов да посрещне силите на демона, за черни сенки, хранещи се с прогнилото сърце на земята.

— Напълно побъркан — отбеляза един от войниците.

— Лудият монах — отвърна кръчмарят.

Джил обаче не беше сигурна. Не, изобщо не беше сигурна.

Глава 25

Брат Правда

Отец Йойона погледна надолу към просторната стая, празна, ако не се брояха въжетата за катерене, окачени на отсрещната стена. В средата на помещението стоеше набит млад мъж, с лице, посивяло от недоспиване. Носеше само тънка препаска около бедрата и бе заел отбранителна поза, с присвити рамене и ръце скръстени пред корема и слабините. Дори главата му беше гола — бяха я обръснали. Не спираше да мълви някакво песнопение, отчаян опит да укрепи бързо напускащото го мъжество, докато Де’Унеро, наставникът, заел мястото на Сихертън, обикаляше около него, плющейки с дебел бич. Малко по-назад бе застанал един десетокурсник.

— Ти си слаб и безполезен! — изкрещя Де’Унеро и го удари по гърба. — Ти си част от заговора!

Куинтал се опита да каже нещо, да се възпротиви на това обвинение, но от устните му не излезе нито звук и той само поклати безсилно глава.

— Ти си заговорник! — извика Де’Унеро и отново го удари, този път по главата.

Отец Йойона едва издържаше тази гледка. „Подготовката“ на Куинтал продължаваше вече повече от месец, от деня, когато абат Маркварт, остарял сякаш изведнъж, им съобщи, че е получил видение за Авелин и че той е още жив.

Авелин! Само при мисълта за младия послушник Йойона усещаше как го побиват тръпки. Авелин беше убил Сихертън: тялото на монаха (или по-скоро онова, което бе останало от него) бе открито едва тази пролет, близо година след трагедията. А ако видението на абата се окажеше вярно, това означаваше, че Авелин е оцелял и е избягал с много от свещените камъни!

Йойона затвори очи и си припомни всички онези пъти, когато Сихертън го бе предупреждавал за почти нечовешката посветеност на Авелин. Ще ни докара неприятности, повтаряше непрекъснато Сихертън и ето че се бе оказал прав. Но защо, не спираше да недоумява Йойона. Какво беше предизвикало тази катастрофа — дали бе някакъв неизкореним недостатък в природата на младия мъж или именно липсата на такъв недостатък, така необичайна за покварата, възцарила се в Ордена, бе довела до такава развръзка? Да, брат Авелин Десбрис наистина създаваше неприятности, беше като огледало, в което монасите от Сейнт Мер’Абел не смееха да надзърнат. В действителност, осъзнаваше Йойона, Авелин бе всичко онова, което един истински духовник трябваше да бъде — праведен, смирен, отдаден на вярата. Времената обаче се бяха променили, променили се бяха и нравите в някога светата обител. Йойона все още не можеше да приеме, че благочестието на един послушник може да застраши целия Орден.

Ала в същото време беше и уморен, болеше го от загубата — на Сихертън и на Авелин, а и на собствената му невинност и тази болка беше прекалено силна, умората — прекалено голяма, за да може той да намери покой в манастира. Абат Маркварт почти не беше на себе си, толкова много искаше Авелин да бъде върнат в светата обител заедно с отмъкнатите камъни, а думата на абата беше закон.

Плющенето на камшика извади отец Йойона от мислите му. Никога не бе харесвал коравосърдечния Куинтал, ала гледайки го сега, не можеше да не изпита жал. Освен всичко друго, „подготовката“ на Куинтал включваше лишаване от сън и продължителен глад. Силата му, както физическа, така и душевна, щеше да му бъде отнета, къс по къс, и да му бъде върната обратно под надзора и наставленията на учителите му. Едно човешко същество щеше да бъде принизено до оръдие за унищожение — оръдието за унищожението на Авелин Десбрис. Оттук нататък Куинтал щеше да има една-единствена мисъл, една цел, един смисъл на съществуванието си. Един източник на цялото зло в живота си. Авелин Десбрис, най-голямата заплаха за ордена на Сейнт Мер’Абел.

Ледени тръпки полазиха по тялото на отец Йойона и той се отдалечи, мъчейки се да не мисли за онова, което щеше да се случи, когато Куинтал успееше да се добере до Авелин.

Пещерата приличаше на гигантска карикатура на тронната зала на някой крал. Масивен подиум, към който водеха три стъпала, стоеше в единия край, а отгоре му беше поставен обсидианов трон, толкова голям, че на него преспокойно можеха да се поберат двама едри мъже, при това без дори да се докосват. Освен това в стаята имаше и две съвършено еднакви редици от масивни колони във формата на огромни войни. Също като трона, и те бяха направени от обсидиан, с изящни, макар и малко странни линии, които наподобяваха мускулни нишки и се преплитаха по цялото им тяло. Подът и стените бяха най-обикновени, мътносиви като скалите, от които бе съставена Айда, а двойната врата беше направена от бронз.

Факли нямаше никъде, единствената светлина идваше от лавата, която струеше от двете страни на подиума и се отцеждаше през дупките на пода, откъдето поемаше по многобройните тунели на Айда, докато не достигнеше подстъпите на планината, поглъщайки все повече и повече от Барбакан.

Колко малки изглеждаха в тази огромна стая Уба Банрок и Улг Тик’нарн, паурийски вождове от далечен Хулиантес, както и гоблинът Готра! Даже Майер Дек се чувстваше някак дребен и незначителен, докато се озърташе наоколо, сякаш се боеше, че обсидиановите войници могат да се пробудят и да се нахвърлят отгоре му. А Майер Дек, близо петметров фоморийски великан, не беше свикнал да се чувства дребен и незначителен в ничие присъствие.

Ала дори всичките двайсет обсидианови войни да се събудеха за живот, дори в стаята да имаше още двайсетина от тях, те всичките накуп надали можеха да всеят по-голям ужас от създанието, което седеше на черния трон — ужас, който четирите същества усещаха с всяка частица на тялото си. Те до един бяха измежду най-могъщите сред събратята си, пълководци на многочислени армии — Майер Дек командваше стотици войни, всеки от паурите — хиляди, а Готра — десетки хиляди. Те бяха по-зли от най-злите, най-големите страшилища на Корона, сеещи страдание и гибел, където и да отидеха, ала сега изглеждаха смешни — окаяни твари, които пълзяха в краката на великия дактил, жалки сенки в сравнение с най-черния от черните, с демона-дактил.

Съюзите между гоблини и фоморийски великани съвсем не бяха рядкост, ала и двете раси ненавиждаха паурите почти толкова, колкото мразеха и хората.

Освен в случаите, когато дактилът се пробудеше. Освен тогава, когато едно по-голямо зло, първично и необхватно, ги свържеше и, подчинило ги на волята си, ги поведеше на война. Когато демонът-дактил се възкачеше на обсидиановия си трон, между смъртните не можеше да има съперничество и дрязги за надмощие.

— Ние не сме четири отделни армии! — неочаквано изрева демонът и Готра едва не падна, повален от силата на гръмовния му глас. — Нито дори три, ако паурите решат да се обединят. Ние сме една войска, с общи стремежи и обща цел!

Дактилът скочи от трона и хвърли в краката им някакъв предмет — парче сив плат, върху което в черно беше избродиран образът му.

— Вървете и се захващайте за работа! — нареди той.

Майер Дек вдигна плата и внимателно го разгледа.

— Моите войни не са шивачки — възпротиви се той, ала едва бе довършил, когато демонът се извиси над него, пораснал сякаш за миг, и го зашлеви през лицето, поваляйки го на земята като да бе хилаво джудже.

Ала най-лошото тепърва предстоеше. Заля го вълна от ярки образи, изпълнени с нечовешки мъчения и страховита болка, и Майер Дек, гордият и силен фоморийски вожд, най-могъщият смъртен в цял Барбакан, изскимтя жаловито и се загърчи на пода, молейки за милост.

— Всеки войник в моята армия ще носи този знак — заяви дактилът. — В моята армия. А ти — обърна се той към великана и като се наведе, вдигна го от пода с ужасяваща лекота, — ти ми доведи двайсет и четири от най-добрите си бойци — ще ми бъдат лична стража.

И така, ден след ден, демонът се срещаше със своите слуги. Буден вече от няколко години, той търпеливо наблюдаваше, долавяше със самото си същество и най-далечното клане в Дивите земи, усещаше върху устните си, като да беше там, топлата кръв, в която злите джуджета топяха алените си кепета, чуваше писъците на моряците и злощастните пътници от всеки кораб, погълнат от безмилостния Мириански океан. Мракът неумолимо се разпростираше над света, злото в сърцата на хората все повече се надигаше. Дошло бе време Повелителят на хаоса да събере бойците си и да започне истинската война.

Теранен Динониел отдавна бе изгнил в земята и този път дактилът твърдо бе решил да победи.

На двадесет и четиримата великани, които Майер Дек му доведе, той раздаде магмени доспехи, изработени лично от него, плътни и изключително здрави. За четиримата вождове пък имаше още един ценен дар — покрити с шипове магически предпазители, които защитаваха онзи, който ги сложеше, от всяко вражеско оръжие. Никоя от трите раси не се славеше с достойнството или предаността си, но благодарение на магическите предпазители демонът можеше да е спокоен, че поне четиримата му генерали няма да станат жертва на заговор между собствените си войници.

А техните редици наистина бяха внушителни. Гористите склонове на Айда бяха покрити с биваците на хиляди гоблини, паури и великани, всички до един обърнати към южното подножие на планината, там, където зейнала черна дупка обозначаваше входа на пещерата. И трите лагера бяха разположени между най-новите „ръкави“ на планината — две реки от изстиваща лава, черни в основата си и яркочервени на повърхността, тъй като огнената течност продължаваше да извира от недрата на планината; две реки, разлели се на югоизток и на югозапад, като да бяха продължение на волята на демона, протегнала се да задуши целия свят между пръстите си. Нищо не растеше в близост до магмените потоци, ни дърво, ни храст, нито дори стрък трева — мракът бе погълнал всичко по пътя си, огньовете бяха изпепелили всяко живо същество, а изстиващата лава се бе втвърдила върху останките му. Дори онези от бойците на дактила, които се намираха в средата между двата ръкава, усещаха топлината и именно потрепващият от горещината въздух ги изпълваше с упование в силата на злото, събрало ги тук, именно той още повече разпалваше желанието им да се хвърлят в бой, да сеят болка, страдание и смърт.

И все в името на дактила.

— Как се казваш?

— Куинтал.

Отговорът беше последван от болезнен стон — камшикът остави поредната кървавочервена резка по гърба му.

— Как се казваш?

— Куинтал.

Камшикът отново изплющя.

— Ти не си Куинтал! — изкрещя Де’Унеро в лицето му. — Как се казваш?

— Куин… — този път дори не успя да довърши, когато бичът, въртян умело от опитния десетокурсник, се обви около тялото му и го остави без глас.

Застанал на обичайното си място на балкона, невидим за жертвата и нейните мъчители, отец Йойона въздъхна и поклати глава. Корав беше, не можеше да му го отрече, ала тази издръжливост, това нежелание да се откаже от личността си, можеше да му струва живота.

— Не се бой — разнесе се глас зад едрия монах, гласът на абат Маркварт. — Старите книги не лъжат. Техниката е изпитана.

Йойона не се съмняваше в това, по-скоро се питаше защо, в името на Бога, някой изобщо бе измислил подобна техника!

— Отчаянието ражда черни плодове — отбеляза абатът и застана до Йойона, тъкмо когато камшикът за пореден път се стовари върху гърба на Куинтал. — И на мен това не ми се нрави, но какво можем да сторим? Тялото на Сихертън само затвърди страховете ни. Знаем каква хитрост е използвал Авелин, за да избяга, знаем и колко много от магическите камъни е взел със себе си. Нима трябва да оставим предателството му ненаказано, предателство, което и в този миг навярно работи в наша вреда и което може да доведе до пълния крах на Ордена?

— Разбира се, че не, отче — отвърна Йойона.

— Никой в Сейнт Мер’Абел не познава Авелин Десбрис по-добре от Куинтал — продължи абатът. — Ето защо той е идеалният избор.

Идеалният избор за ролята на палач, помисли си Йойона.

— Идеалният избор за ролята на героя, който ще ни върне онова, което ни принадлежи по право — отвърна Маркварт, четейки мислите на Йойона толкова ясно, че едрият монах го погледна изпитателно, чудейки се дали абатът не използва някаква магия, за да проникне в съзнанието му.

— Куинтал ще се превърне в безмилостната ръка на Църквата, оръдието, с което ще въздадем справедливост — мрачно довърши Маркварт с решителност, каквато Йойона рядко беше чувал в обичайно треперливия му, старчески глас.

Всъщност той добре разбираше отчаянието на абата, въпреки че манастирът и друг път бе ставал свидетел на престъпление като това на Авелин, както и последвалото го бягство. А и кражбата на камъните — тя със сигурност не застрашаваше съществуването на Ордена. Та нали на своите редовни наддавания, монасите продаваха двойно повече камъни от онези, които Авелин беше отмъкнал, така че сега силата на свещените предмети, намиращи се в ръцете на най-различни търговци и благородници, далеч надвишаваше магията, с която разполагаше той. Единственото, което тревожеше висшето духовенство в Ордена, бе кражбата на огромния аметист и то само защото не бяха успели да разгадаят каква магия крие той. Така че Авелин всъщност не представляваше кой знае каква заплаха за манастира, още по-малко пък за целия Орден. Не това обаче беше важното, не това бе причината за отчаянието на абата. Неговият час скоро щеше да настъпи, времето, този най-неумолим враг, не след дълго щеше да го надвие, а последното, което Маркварт искаше, бе да бъде запомнен с този провал и да завещае на приемника си един развилнял се вероотстъпник.

— Много скоро ще го пуснем по следата на Авелин — отбеляза абатът.

— Освен ако не продължи да се съпротивлява — осмели се да каже Йойона.

Маркварт се изсмя задавено:

— Техниката е изпитана — лишаване от сън и от храна, награди и наказания, ревностно изпълнявани от младите наставници. Идеите му за добро и зло, за дълг и възмездие, постепенно биват изместени от принципите, които научава от нас в часовете, които получава, когато е послушен. Не след дълго Куинтал ще има една-едничка цел в живота. Съжалявай го, ала трижди повече съжалявай Авелин Десбрис.

С тези думи абатът се отдалечи. Йойона остана загледан след него, потресен от студенината и безсърдечието му. После вниманието му беше привлечено от зловещото изплющяване на камшика.

— Как се казваш? — за кой ли път попита Де’Унеро.

— Куин…

Колебанието на злощастника беше очевидно, дори от балкона. Отец Йойона усети, че са съвсем близо до пробив.

Де’Унеро се накани да даде поредния урок на жертвата си, ала внезапно спря, видял навярно някаква промяна у него, странен блясък в доскоро мътните му очи. Отец Йойона се надвеси над парапета, опитвайки се да чуе всяка дума, всеки шепот, всеки звук.

— Брат Правда — отвърна измъченият мъж.

Възрастният монах се отдръпна. Все още не бе убеден, че техниката е правилна, още по-малко оправдаваше причината, поради която бяха прибегнали до нея. Едно обаче не можеше да отрече — тя наистина действаше.

Глава 26

Брадуордън

— Страх ли е това? Или завист? Или може би нещо друго, по-неуловимо, някакъв вътрешен глас, който им нашепва, че сме различни? Те не знаят, разбира се, за годините, които прекарах сред Туел’алфарите, ала няма как да не усещат, че гледаме на света по различен начин.

Елбраян се облегна в стола, размишлявайки върху собствените си думи, после зарови лице в ръцете си, откъсвайки поглед от дълбините на огледалото.

Когато отново вдигна очи, видя, че духът на Мейдър е все още там, търпелив и безмълвен.

— Бели’мар Джуравиел ме предупреди, че ще стане така — продължи младият мъж. — И наистина, в това няма нищо странно. Обитателите на граничните земи трябва да се държат един за друг, защото просто нямат избор. Страхът ги кара да се изолират от останалия свят, дотам, че понякога не успяват да различат приятел от враг. Същото изпитват и към мен, видят ли ме да влизам във „Виещата Шийла“. Не ме разбират — навиците, знанията и най-вече причината, довела ме тук — и затова се боят от мен. Да, чичо Мейдър, именно това трябва да е — страхът. Защото за какво има да ми завиждат обитателите на Дъндалис? Според техните представи аз съм беднякът, аз съм онзи, който трябва да завижда.

При тези думи Елбраян се засмя и прокара пръсти през светлокестенявата си коса.

— Според техните представи… — повтори и изведнъж го обзе жал за жителите на Дъндалис, на Тревясал лъг и Края на света, сгушени на сигурно в своите колиби.

Наистина, те се радваха на някои удобства, които той нямаше — меко легло, здрави легени, в които да се мият по-лесно, хранителни запаси. Ала пазителят притежаваше нещо много по-ценно, нещо, което не би заменил за всичките съкровища на Корона.

— Свобода и дълг, чичо Мейдър — заяви той. — Аз не поставям граници около онова, което „притежавам“, защото те спират не само идващия с лошо, но и този, който идва с добро. А и в крайна сметка, не богатството, което ще натрупаш с умението си, е важно, а самите умения, усещането, че можеш нещо, усещането, че имаш цел, а животът ти — смисъл. И така, аз продължавам да бдя над тях. Приемам нападките и язвителните им думи. Приемам ги, защото вярвам в онова, което правя, знам, че то има смисъл; знам (навярно по-добре от всеки друг!) какво може да се случи, ако махна с ръка и си тръгна, обиден от тяхната неприязън.

„Но си оставам сам“, каза си младият мъж, ала предпочете да запази тази мисъл за себе си — все още не бе готов да я изрече на глас. Остана седнал още няколко минути, после се накани да стане.

Изведнъж почувства нежно, почти незабележимо потрепване във въздуха. Музика?

Да, наистина беше музика, макар да беше прекалено далечна, прекалено недоловима, за да я чуе. По-скоро я усещаше с тялото си — деликатен, гальовен звук, сладък като елфическа арфа, мелодичен като гласа на лейди Даселронд.

Елбраян погледна към образа на своя предшественик и дори от мястото си усети покоя, който се излъчваше от него.

Побърза да излезе от пещерата, очаквайки музиката да е по-силна навън. Тя обаче си остана все така тиха, едва доловима, независимо на коя страна се обръщаше той. Ала беше истинска, не беше плод на въображението му. Там имаше нещо.

И Мейдър искаше той да го открие.

Младият мъж бе възнамерявал да отиде в Тревясал лъг този следобед, а щом слънцето започне да преваля, да поеме на запад, наобикаляйки така и Края на света. Сега обаче почувства, че не може да тръгне. Музиката, в това беше сигурен, не вещаеше опасност, просто будеше любопитството му и желание да открие източника й.

Прекара почти цялата сутрин в опити да установи откъде идва тихата мелодия. Използва цялото си умение, всичко, на което го бяха научили елфите, едно по едно съсредоточаваше сетивата си във всички посоки, върху всяко растение, което видеше, върху всяко животно, което срещнеше. Най-сетне се натъкна на нещо — следи!

Трябва да бяха оставени от едър, неподкован кон, разхождал се наоколо съвсем спокойно. По тези земи наистина имаше диви коне — някои сигурно бяха оцелели след опожаряването на Дъндалис преди седем години, други трябва да бяха избягали от един или друг керван, а пък трети живееха тук дълго отпреди появата на първите човешки заселници. Не бяха много, освен това бяха доста плашливи, макар че Елбраян все още се надяваше да си опитоми някой.

Много скоро обаче разбра, че точно днес не е денят, в който ще се сдобие с кон — не бе следвал дирите много дълго, когато установи, че те ще го отведат и до източника на бързо засилващата се музика. Което означаваше, че конят вече си има ездач.

Това обаче не го спря, тъкмо напротив — само още повече разпали любопитството му. Някой се бе приближил съвсем близо до мястото, което той бе започнал да нарича свой дом, и този някой явно беше от близките села, тъй като в противен случай животното несъмнено щеше да е подковано.

Елбраян се спусна по склона на един покрит с дървета хълм и се озова в тясна долчинка, през която течеше бурна река. Прекоси я с известно затруднение и продължи — ездачът очевидно не полагаше никакви усилия да скрие следите си. Мелодията ставаше все по-силна и не след дълго той дори успя да различи отделните ноти. Беше някакъв духов инструмент, нещо повече — той и преди беше чувал същите причудливи звуци, които оставаха да се въртят в съзнанието дълго след като музиката беше спряла. Ами да, спомни си изведнъж — беше на десетия му рожден ден, когато един търговец свири в негова чест. Инструментът, голям кожен мях, от който стърчаха няколко тръбички, беше също толкова интересен, колкото и звуците, които идваха от него. Гайда, точно така, наричаха го гайда.

Воден от звуците на гайдата и от следите на коня, Елбраян превали още няколко възвишения, после изведнъж спря, така рязко, както бе секнала и мелодията. Надникна иззад най-близкото дърво и там, малко по-високо от него, застанал сред горичка от преплетени брезови дръвчета, видя да стои висок мъж, много по-висок от него, дори като вземеше предвид това, че го гледаше отдолу — нагоре. Непознатият имаше рошава, черна коса и гъста, също толкова черна брада. Беше гол, поне от кръста нагоре, с яки, мускулести гърди и рамене и извит гръб, а в едната си ръка държеше гайда.

— Е, пазителю, хареса ли ти свирнята ми? — проговори той и се усмихна широко.

Елбраян приклекна още по-ниско, макар да беше очевидно, че вече са го забелязали. Не можеше да повярва, че непознатият не само е усетил приближаването му, но и че знае какъв е!

— Доста време ти отне, докат’ ме откриеш — разсмя се чернокосият. — Не че изобщо щеше да успееш, ако не бях надул гайдата, та дано ме намериш.

— А ти кой си? — попита Елбраян.

— Брадуордън Гайдаря — гордо отвърна непознатият. — Брадуордън Приятеля на гората. Брадуордън Покровителя на боровете. Брадуордън Защитника на дивите коне. Брадуордън…

Не можа да довърши, защото в този миг Елбраян се показа иззад дървото, осъзнал, че представянето може и да се проточи.

— Наричат ме Нощна птица — рече той, макар някак да усещаше, че Брадуордън вече го знае.

Високият мъж кимна, все така широко усмихнат.

— Елбраян Уиндон — допълни той и Елбраян кимна механично, после зяпна — в Дъндалис всички, с изключение на Белстър О’Комли, го знаеха само с името, дадено му от елфите.

— Може пък животните да са ми го подшушнали — подхвърли Брадуордън, виждайки озадаченото му изражение. — По-умен съм, отколкото изглеждам, а и доста по-старичък. Може да са били животните, може да са били и растенията.

При тези думи чернокосият му намигна попресилено, така че Елбраян, който все още се намираше доста далеч от него, го видя съвсем ясно.

— Кой знае, може пък и чичо ти да е бил.

Елбраян се олюля, прекалено изумен, за да каже каквото и да било, прекалено слисан, за да зададе десетките въпроси, които напираха в съзнанието му. Предпазливо, но не и притеснено, той продължи да се изкачва по хълма, като внимателно изпробваше земята преди да стъпи с цялата си тежест, сякаш очакваше мястото да е осеяно с капани.

— Трябваше да ги убиеш онез’ тримата — додаде гайдарят.

Младият мъж сви рамене — за какво ставаше дума?

— Полсън и приятелчетата му — поясни чернокосият. — Само ядове създават, ще знаеш. Да ти кажа, отдавна си мисля дали сам да не ги довърша. Всъщност, откакто видях как едно животно си отхапа крака, за да избяга от проклетата клопка, дет’ се беше хванало в нея.

Елбраян тъкмо се канеше да го увери, че вече се е погрижил за жестоките капани, когато усети, че думите засядат в гърлото му. Току-що беше видял конска задница между брезовите дървета и реши, че Брадуордън трябва да е възседнал жребеца си, после обаче се приближи още малко и разбра, че дълбоко се е заблуждавал. Не кон беше оставил следите, довели го дотук, а самият Брадуордън.

За Елбраян — момчето, което се бе изправяло срещу фоморийски великани и гоблини, мъжът, прекарал седем години сред елфи — гледката на кентавъра не бе чак толкова стряскаща, но все пак породи редица въпроси, прекалено много, за да успее да подреди бездруго обърканите си мисли. Освен това събуди един полузабравен спомен — за утрин, в която двамата с Пони стояха край Дъндалис и се вслушваха в същата песен, довела го сега дотук; припомни си и историите за Духа на гората, получовек, полукон, едни от любимите му като дете.

— Само ядове създават — повтори отвратено Брадуордън. — Казвам ти, чуя ли още един от горските ми приятели да скимти от болка, ще ги пречукам и тримцата!

Елбраян изобщо не се усъмни в заканата му. Тя беше изречена толкова сухо, така хладнокръвно и безстрастно, че нямаше как да не й повярва. Младият мъж неволно потръпна, като си представи какво можеше да стори с Полсън и другарите му близо четиристотинкилограмовият кентавър, надарен не само с физическа сила, но и с разум, а очевидно и с достатъчно хитрост, след като бе успял да се крие от него през всички тези седмици.

— Е, Нощна птицо, имаш ли инструмент, та да посвирим заедно?

— Откъде знаеш кой съм? — попита Елбраян.

— Вземем ли и двамата да задаваме въпроси — смъмри го Брадуордън, — кой ще отговаря?

— Защо ти не започнеш? — настоя Елбраян.

— Аз вече го сторих — отвърна кентавърът. — Да не би…

— Да не би да не искаш да ми отговориш? — прекъсна го пазителят.

— Ех, момчето ми — рече Брадуордън с обезоръжаваща усмивка (макар и малко снизходителна, гледана така от ниското), — нали няма да ме караш да си издам всичките тайни? Че нали после ще ти бъде скучно!

Елбраян се поотпусна — сигурно някой от приятелите му, Джуравиел или друг от елфите, беше казал на Брадуордън за него. А може би кентавърът просто бе подслушал някоя от изповедите му в Оракула, ето откъде знаеше за Мейдър и за малката пещера. При всички случаи в едно младият мъж бе напълно сигурен — съществото пред него не му беше враг, освен това не смяташе за съвпадение това, че го срещаше в същия ден, в който за първи път от пристигането си тук открито бе намекнал, че е самотен.

— Улових си една кошута таз’ сутрин — неочаквано рече кентавърът. — ’Що не дойдеш да похапнем? И знаеш ли какво? Даже ще ти позволя да си опечеш твоята половина!

С тези думи той вдигна гайдата си и под звуците на бодър марш препусна нанякъде, та Елбраян трябваше да тича с все сили и да се провира под храстите, под които кентавърът не можеше да мине, само за да си спести някой и друг метър и да не изостава.

Бяха различни, бяха различни в толкова много отношения. Както бе обещал, Брадуордън му разреши да запали огън и да си опече месото, докато той самият захапа своята порция (близо четвърт от едрото животно) както си беше сурова.

— Хич не обичам да ги убивам, пущините — заяви кентавърът, завършвайки изречението си със звучно оригване. — Милички са, пък и на конската ми половина доста й се нравят, ако ме разбираш какво искам да ти кажа. Обаче да карам само на плодове и ядки — и туй не си е работа, ще знаеш. Трябва ми нещо по-солидничко, за да си напълня търбуха!

При тези думи той поглади корема си там, където човешката му половина се сливаше с животинската, и добави доволно:

— А той хич не е малък!

Елбраян поклати глава и не можа да сдържи усмивката си, която стана още по-широка, когато Брадуордън се оригна отново — силен, направо оглушителен звук.

— И си бил тук през цялото време? — все още не можеше да повярва младият мъж. — Как така не съм заподозрял нищо!

— Не бъди прекалено строг към себе си — успокои го кентавърът. — Кръстосвам тези земи по-дълго, отколкото е живял бащата на твоя баща. Пък и как да заподозреш каквото и да било? Следите ми ли могат да ме издадат или изпражненията? И да ги беше видял, щеше да помислиш, че ги е оставил някой кон, макар че ако се беше вгледал по-внимателно, би открил, че не ще да са от кон — малко по-различни неща си похапваме ние с тях.

— И защо бих поискал да ги разглеждам по-внимателно? — учуди се Елбраян и лицето му се изкриви само при мисълта за подобно „следотърсачество“.

— Прав си — съгласи се Брадуордън. — Мръсна работа си е таз’, дума да няма.

Пазителят кимна — вече не беше толкова сърдит на себе си, задето бе пропуснал почти невидимите знаци.

— Освен туй — продължи Брадуордън, — аз знаех, че ще дойдеш, а ти не знаеше нищо за мен. Имах несправедливо преимущество, тъй че недей бъди толкоз строг към себе си.

— И откъде знаеше, че ще дойда?

— Подшушна ми го едно птиченце — отвърна кентавърът. — Малко, сладко същество, дето все си казва името по два пъти.

Елбраян се смръщи, мъчейки се да проумее загадъчните му думи, но бързо се отказа — и без това надали имаха особено значение. Тъкмо се канеше да зададе следващия въпрос, когато изведнъж се сети за някого, който напълно отговаряше на това описание.

— Тунтун — заяви той убедено.

— Точно тя беше — разсмя се Брадуордън. — Освен туй ме предупреди да не очаквам прекалено много от теб.

— Нима? — сухо рече Елбраян.

— Тъй че й обещах да те държа под око — продължи кентавърът. — Ама бързо ми стана ясно, че нямаш нужда някой да те държи под око.

— Значи си приятел на елфите? — попита младият мъж, мъчейки се да намери нещо общо с него.

— По-скоро техен познат. Бива ги с виното, пък и уважават животните и дърветата, ама все нещо се кискат, а и много държат на добрите обноски, ще знаеш!

И сякаш за да затвърди казаното току-що, Брадуордън се оригна по-силно, отколкото Елбраян изобщо вярваше, че някой е способен.

— Някога да си чувал елф да прави така? — довърши кентавърът през смях, после надигна голям мях и изсипа в отворената си уста внушително количество кехлибарена течност (богъл, бързо я разпозна Елбраян), немалка част от която се разля по брадата му.

— Трябваше да ги убиеш — неочаквано заяви Брадуордън, разплисквайки още вино с всяка дума.

Смятайки, че все още говорят за елфите, Елбраян го изгледа с широко отворени очи.

— Онез’ тримцата имах предвид — поясни Брадуордън. — Полсън, Крик и… как ли се казваше онзи дребният? Язовеца?

— Катерицата.

Кентавърът само изсумтя.

— Глупак — промърмори той под нос. — Да ги беше убил всичките. Никакво уважение нямат и само ядове създават!

— Защо тогава Брадуордън ги е търпял досега? — запита Елбраян. — Тримата не ще да са тук отскоро, като гледам колибата им, а и ти явно си знаел за тях.

Кентавърът кимна:

— Обмислял съм го. Ама тъй и не са ми дали повод досега. Пък и — смигна лукаво той, — не си падам особено по човешко месо.

— Значи си го опитвал? — попита Елбраян, отказвайки да се хване на тази въдица.

Брадуордън отново се оригна и се впусна в тирада за недостатъците на хората. Младият мъж само се подсмихна и го остави да си говори — можеше да научи много от бърборенето му. Вече започваше да подозира (а следващите седмици щяха да го убедят в предположението му), че двамата с кентавъра далеч не са толкова различни.

Той беше пазител, бранител на хората, живеещи по тези земи, както и на гората и нейните обитатели. Брадуордън явно се бе нагърбил с почти същата задача, но повече се грижеше за животните и особено за дивите коне (дори беше намекнал, че мнозина от тях дължали свободата си на него, след като видял колко лошо се държат с тях стопаните им). Брадуордън не се интересуваше особено от човеците — потвърди, че е видял опустошаването на Дъндалис, но най-силното, което каза за трагедията, бе да признае, че било „жалко“.

Приятелството им започна полека — дружеска усмивка и размяна на вести, когато се случеше да се срещнат. Ала дори това, че го познаваше, бе предостатъчно за Елбраян. И когато следващия път отиде при Оракула, установи, че предишните му чувства на самота и изолираност вече ги няма.

Глава 27

Предупреждението на дебелия пророк

Вестта, че скоро ще я преместят в Пирет Вангард, далеч на север, не успя да разведри мрачното настроение на Джил. Времето там наистина беше по-хубаво, по-свежо и изпълнено с живот, с приятно хапещ вятър и истински сезони. В Пирет Тюлм дори зимата беше просто поредица от сиви, облачни дни, в които не спираше да вали, и които се различаваха от лятото единствено по това, че бяха по-студени.

Ала Джил бе свикнала с живота тук, беше въвела някакъв ред в ежедневието си, макар то да бе сиво като вечно смръщеното небе. Всеки ден бе досущ като предишния, изпълнен с работа и бодърстване на пост. Секунди, минути, часове се точеха безкрайно бавно, ала в същото време, отминеха ли веднъж, Джил имаше чувството, че са отлетели безвъзвратно.

Случката в „Причакания друмник“ й бе донесла някакво разнообразие, желана промяна в убийствената рутина, и тя се бе върнала оттам с образа на монаха, ярко запечатан в съзнанието й. Припомняше си казаното от него и нямаше как да не признае, че е съгласна с много от думите му. Дълг и чест отдавна не значеха нищо сред войниците в Пирет Тюлм, нито сред цялата Брегова стража, нито пък сред Кралската войска; всъщност, боеше се тя, подобни думи не означаваха нищо в цял Хонс-де-Беер, навярно дори в цяла Корона. И ето че този мъж се осмеляваше да изрече истината на глас и то с плам, какъвто Джил не бе срещала дори у другарите си в безкрайните им пиршества и оргии. Този мъж, който сигурно нямаше да се изненада от трагедията, почернила младия й живот, който навярно би я очаквал и би призовавал за бдителност, същият този мъж — този светец! — беше смятан за луд, понасяше хули и гонения!

Джил не можеше да сдържи тъжната си въздишка всеки път, щом се сетеше за човека, нарекъл себе си предвестник на злото. Колко верни бяха думите му и колко ясно звучаха в ушите й на фона на кикота и пиянските възгласи, които на талази прииждаха от стаите зад гърба й. Лудият монах вещаеше беди и нещастия и Джил би дала всичко той да бе минал през едно малко, гранично поселище преди няколко години.

Дали жителите на онова селце щяха да се вслушат в предупреждението му? Навярно не, навярно и те, като войниците от Пирет Тюлм, щяха да му се присмеят и да се върнат към предишния си живот, забравили за него миг след като той си тръгнеше.

Въпреки всичко Джил продължаваше да стои на пост, ден след ден, много често — дълго след като слънцето се скриеше. Изпълняваше задълженията си и отказваше да се отрече от достойнството си, отказваше да се поддаде на изкушенията на лекия живот и на безнадеждността, защото за нея нескончаемите плътски наслади, на които другарите й се отдаваха до забрава, бе израз именно на тяхната безнадеждност. Ето защо войниците от Пирет Тюлм прекарваха дните и нощите си в безконечни гуляи, ето защо непрекъснато угаждаха на телата си — за да забравят, че отдавна са мъртви. Пожертвали бяха душите, за да угодят на телата си.

Така да бъде, повтаряше си Джил и продължаваше да понася хапливите им забележки. Особено злъчен беше Миклош Бармайн, който сякаш я желаеше все по-силно, колкото по-упорито тя отказваше да има нещо общо с него.

Кой знае, може пък нравите в Пирет Вангард да бяха различни, позволяваше си да помечтае младата жена понякога, после обаче бързо си напомняше, че не бива да храни напразни надежди, не и когато знаеше какво представлява животът навсякъде в Хонс-де-Беер през осемстотин двайсет и четвърта година.

Беше поредната сива утрин и, както обикновено, Джил седеше между два зъбера на стената, провесила крака над близо седемдесетметровата пропаст под себе си, с поглед вперен в призрачната мъгла, която тегнеше над Залива на подковата. Зад гърба й цареше дълбока тишина — другарите й си почиваха след една особено тежка нощ, изпълнена (ако това изобщо бе възможно) с повече пиене дори от обичайно; нощ, която младата жена беше прекарала на покрива на кулата, плътно увита в одеялото си и полускрита под единствения катапулт в крепостта.

Сега мислеше само за настоящето — за каменните колони, възправящи се като безмълвни стражи в мъгливия залив, за вълните, които неуморно се блъскаха в скалистия бряг, за далечното проблейване на някаква овца.

И за квадратното платно, което се приближаваше към нея в сивата мъгла.

Сепната, Джил скочи на крака и се надвеси над парапета. Да, там в морето наистина имаше платно и то се носеше право към Пирет Тюлм. Първата й мисъл бе да се опита да привлече вниманието на очевидно отклонилия се от курса си кораб. В крепостта имаше сигнална ракета или нещо подобно — голямо буре, пълно с леснозапалими съставки, което изстрелваха във въздуха с помощта на катапулта, предупреждавайки по този начин Кралската войска, чиято крепост бе разположена на около дванадесетина мили навътре в сушата. Само че толкова отдавна не го бяха използвали, че дори да успееха да го запалят, светлината надали щеше да е достатъчно силна, освен това Джил се съмняваше, че ще съумее да събуди когото и да било, за да й помогне да се справи с тежкото оръдие. Не можеше обаче да гледа как корабът се разбива в опасните скали край брега, затова направи единственото възможно в случая — започна да подскача на мястото си, да размахва ръце и да крещи, с надеждата, че ще я забележат.

Какво бе изумлението й обаче, когато в отговор непознатият екипаж изстреля огромен камък, който се блъсна едва на десетина метра под нея!

Ето че най-неочаквано бе попаднала в положението, за което я бяха подготвяли през всички тези години, точно същото, както си го бе представяла. Защо ли тогава случващото се й се струваше толкова нереално, като да бе сън, а не действителност? Напълно изумена, тя остана на мястото си още няколко мига, докато не забеляза, че корабът не е сам.

Имаше и други, а един от тях — най-малко един! — вече бе минал покрай Пирет Тюлм и сега се насочваше към брега. Други два плаваха отдясно, а един — отляво на кораба, който бе видяла в началото.

Втори снаряд се издигна във въздуха, прелетя над крепостната, а после и над задната стена и тупна в полето зад тях.

Джил изкрещя колкото й глас държи, после, когато не долови никакво раздвижване зад гърба си, изкрещя отново. Врагът вече беше толкова близо, че тя съвсем ясно виждаше дребните фигурки, които тичаха напред-назад по палубата, мъчейки се да проврат кораба си между опасните каменни колони. Достатъчно близо, за да може да различи алените им кепета.

— Паури! — ахна младата жена.

Сега нямаше време да се чуди откъде бяха успели да откраднат кораба и като нададе още един вик, обърна се да погледне вратата на кулата зад себе си.

Там трябваше да има още един страж, онзи, чието задължение бе да съобщи на останалите войници, ако навън се случи нещо. Джил тръсна глава, обзета от безсилен гняв, примесен с отчаяние. Следващият изстрел на враговете улучи крепостната стена и изкърти няколко каменни парчета.

Докато тичаше към вратата на кулата, младата жена забеляза, че един от вражеските съдове бързо се приближава към брега, а друг вече бе хвърлил котва и през отворения му люк навън се изсипваха десетки джуджета!

Тъкмо когато отваряше вратата на кулата, поредният изстрел улучи стената. Този път обаче неприятелят не беше запратил каменен снаряд, а дузини абордажни кукички, които се разпръснаха във всички посоки.

— Проклятие! — изруга Джил и като надникна в кулата, провикна се с все сила, призовавайки другарите си на помощ срещу нашествието на паурите, после извади меча си и се втурна обратно към стената, проклинайки на всяка крачка.

Бяха ги хванали неподготвени — когато достигна стената, откъм кулата все още не се бе показал нито един войник. Сигурно поне половината не й бяха повярвали, или пък бяха прекалено пияни, за да чуят каквото и да било, а останалите най-вероятно се лутаха, чудейки се къде ли са забутали оръжията си!

От стената към вражеския кораб се спускаха здрави въжета, по които десетки джуджета се катереха ужасяващо бързо и пъргаво. Младата жена се опита да откачи една от кукичките, ала установи, че са прекалено здраво прихванати, а и тежестта върху въжетата беше твърде голяма. Не й оставаше друго, освен да се опита да пререже дебелите нишки и точно това и направи — нахвърли се върху тях със свирепа ярост, сечеше и кълцаше, колкото сили имаше, веднъж дори не успя да овладее меча си и той отскочи от стената със звучно дрънчене. Само че въжетата бяха прекалено здрави — нямаше да успее да ги среже всичките, всъщност надали щеше да се справи с повече от едно-две, преди злите джуджета да се изкачат догоре и да започнат да се прехвърлят през стената.

— Побързайте, де! — изкрещя, хвърляйки поглед през рамо.

Най-сетне Миклош Бармайн се показа на вратата, като си търкаше очите и примигваше така, сякаш дневната светлина, колкото и да бе слаба, го дразнеше. Отвори уста, за да попита Джил за какво са всички тези крясъци, ала застина на мястото си, когато я видя да се бори с едно от многобройните въжета.

В това време зад него се показа още един войник.

— На стените! На стените! — отчаяно се провикна Бармайн и боецът се втурна обратно в кулата, за да събуди останалите.

С един последен удар Джил най-после успя да среже въжето и половин дузина джуджета полетяха във въздуха и цопнаха в ледените води на залива. Младата жена се хвърли към следващата кукичка, ала я подмина, когато видя, че недалеч оттам едно джудже всеки миг ще стъпи на стената. За щастие, стигна до мястото първа и с все сила блъсна злото същество. То все пак се опита да продължи, ала Джил го удари още по-яростно, право през лицето, и то рухна в бездната с грозен писък.

Без да губи нито секунда, младата жена се залови да сече въжето. Междувременно останалите войници най-сетне започнаха да излизат от кулата, ала много от паурите вече се прехвърляха през парапета. Джил не бе прерязала въжето и до половината, когато й се наложи да спре и да изтича до друга от кукичките, където едно джудже тъкмо бе стъпило на стената. Жестокото създание успя да извади малкия си меч, ала прекалено късно — вражеското оръжие се впи в лицето му и го ослепи. Въпреки болката, то замахна напосоки, ала Джил вече се бе отдръпнала, после скочи зад него и когато неприятелят й завърши атаката си и приклекна, готов да се отбранява, тя провря едната си ръка под рамото му, с другата го улови между краката и го метна от стената. Не бе имала време дори да се опита да пререже въжето, когато насреща й се завтече друго джудже с тояга в ръка и възторжени възгласи на уста.

Навсякъде по стената другарите й посрещаха прииждащите паури с голо оръжие, мнозина се бяха вкопчили в битка на живот и смърт. Джил видя как двама от нашествениците политат от стената, видя и как един войник се свлича на колене, притиснал с ръце смъртоносната рана, която зееше на гърдите му.

После и тя трябваше да отскочи настрани, за да избегне връхлитащата тояга, от която стърчаха остри шипове. Ръмжейки свирепо, младата жена се хвърли с протегнат напред меч и успя да отбие вражеската атака, като в същото време с все сила изрита противника си в корема.

Без дори да трепне, злото същество замахна за нов удар, после пак, и пак.

Джил умело избегна и трите нападения, отстъпвайки бавно назад. Добре разбираше обаче, че скоро ще бъде хваната натясно, тъй като дори с гръб към него, усещаше приближаването на още едно джудже зад себе си. Престори се, че се кани да направи крачка напред, после рязко се обърна и като падна на едно коляно, улови протегнатата ръка на втория си противник и спря меча му, докато нейното собствено острие потъваше в гърдите му.

Бърза като светкавица, младата жена скочи на крака и повали ранения паури, после отново се обърна и се хвърли напред, прекалено близо до първия нападател, за да може той да замахне както трябва. Пое значително отслабения удар на тоягата му, без дори да трепне и заби меча си в гърлото му.

Задъхана, Джил огледа бойното поле.

Нямаше как да победят. Бреговата стража на Пирет Тюлм се биеше добре, ала численото превъзходство на врага беше смазващо, а и вече бяха изгубили основното си преимущество — стените. Ако бяха подготвени, ако бяха останали бдителни, както им повеляваше дългът, нашествениците щяха да бъдат спрени много преди да успеят да се доближат до стените. Ако бяха тренирали за подобно нападение, защитата им със сигурност щеше да е много по-добре координирана, сигналната ракета отдавна щеше да е във въздуха, зовейки за подкрепления. Джил не пропусна да забележи, че край катапулта наистина има шестима мъже — трима се опитваха да го задействат, докато другите трима отчаяно се мъчеха да възпират връхлитащите отгоре им паури. Трябваше да им се притече на помощ, помисли си тя, ала начаса осъзна, че никога няма да успее да се добере до тях. По протежение на цялата стена кипяха битки на живот и смърт, паурите продължаваха да прииждат, а екипажите на двете лодки, които бяха навлезли в Залива на подковата, вече бяха слезли на брега и сега с все сила тичаха нагоре по полегатия склон зад крепостта.

Пирет Тюлм беше обречен.

Джил видя капитан Миклош Бармайн, застанал близо до кулата и обграден от поне дузина джуджета, да издава заповед след заповед на хората си. Един от нашествениците му нанесе жесток удар, после втори, ала Бармайн устоя на атаката и заби меч в тялото на противника си, събаряйки го от стената. Една от жените се показа от вратата на кулата, но група джуджета я посякоха на място и се втурнаха вътре.

Бармайн продължи да крещи заповеди, ала не след дълго думите му се превърнаха в задавени стонове и викове на агония. Кървеше от поне десет грозни рани, ала упорито продължаваше да размахва меча си, напук на ударите, които все по-безмилостно се стоварваха отгоре му.

После Джил трябваше да се заеме с поредния противник и го изпусна от поглед. Убедено, че я хваща неподготвена, злото създание замахна странично, тя обаче с лекота избегна оръжието му и го изрита в гърба, не особено силно заради неудобния ъгъл, но все пак достатъчно, за да го събори през парапета.

Миг по-късно друго джудже зае мястото му, мъчейки се да я прониже с късия си меч. Докато се бранеше, Джил успя да хвърли поглед към кулата, през чиято зейнала врата паурите продължаваха да нахлуват, видя и Бармайн да се свлича на колене, целият облян в кръв.

Подтиквана от тази ужасяваща гледка, младата жена се хвърли в нападение с утроена ярост. Мечът й се стрелна отляво — надясно и обратно, после отново политна надясно, но всеки път срещаше оръжието на джуджето. При последното движение тя изнесе десния си крак напред и като извъртя меча си, замахна направо и успя да изтласка противника си назад. Ала зад него имаше още едно джудже, зад него — трето. Зад нея самата пък долетя предсмъртният вик на някой от другарите й — много скоро неприятелите напълно щяха да я обградят.

Пристъпи напред и се покатери на стената, прескачайки от зъбер на зъбер (веднъж — на сантиметри от протегнатия меч на едно джудже). Макар че много скоро остави и тримата противници далеч зад себе си, спря едва когато достигна края на предната стена.

Там също имаше въже, а последното джудже, което се катереше по него, се намираше на по-малко от два метра от горния му край.

Младата жена хвърли поглед назад към кървавата сеч. Много от паурите бяха мъртви, ала оставаха още поне толкова, а всички от оцелелите й другари бяха наобиколени от поне дузина джуджета и се биеха отчаяно. Бармайн все още бе на колене, но вече не се съпротивляваше, а едно от жестоките създания отриваше кепето си в лицето му.

Джил потръпна ужасена, когато видя гнусното същество да вдига победоносно шапката си, а след това да стоварва тояга в лицето на умиращия мъж.

Беше се нагледала.

Можеше да се справи с все още катерещото се джудже, ала докато приключеше с него, тримата й преследвачи щяха да я настигнат. Без да губи нито миг, тя прибра меча си в ножницата, свали колана си и скочи от стената, внимавайки много да прелети над джуджето. Едвам успя да се улови за въжето с една ръка и увисна над седемдесетметровата пропаст.

Злото създание начаса смени посоката, обръщайки се с невъобразима лекота, и тръгна към нея. Тримата му събратя на стената, с типична за расата си „лоялност“, веднага се заеха с въжето — какво ги интересуваше, че другарят им ще загине, ако заедно с него успееха да се отърват от опасната жена?

Време за битка Джил нямаше. Ритайки яростно, за да държи пълзящото към нея джудже настрани, тя се мъчеше да прокара колана си под въжето. Успя още от първия опит, ала изпусна въжето и едва не падна.

Съумя все пак да хване другия край на колана със свободната си ръка и се заспуска шеметно надолу, към брега и кораба на паурите, който се полюшваше във водите на около тридесетина метра от сушата.

Не след дълго установи, че въжето е завързано за рейката на гротмачтата. На палубата имаше доста джуджета, макар че още никое не я беше забелязало. Реши да се пусне, когато достигне носа на кораба, с надеждата да се преметне няколко пъти щом се приземи и така да омекоти падането си. След това щеше да се опита да стигне до катапулта на кърмата и най-вече — до пълните с врящ катран котли, подредени край него.

Планът й обаче така и не се осъществи, тъй като въжето се скъса и тя полетя надолу много по-бързо, отколкото й се искаше. Изпищя, убедена, че ще се блъсне в кораба, ала имаше късмет и падна във водата, малко преди да се удари в носа.

Изскочи на повърхността, плюейки вода, а откъм крепостта все така долитаха предсмъртните викове на другарите й. В гърдите й се надигна ледена ярост — както срещу паурите, така и срещу войните от Пирет Тюлм. Ако бяха подготвени, тази трагедия никога нямаше да се случи! Ако бяха последвали примера й, нашествениците щяха да бъдат отблъснати с лекота!

При падането си бе изгубила меча, ала това нямаше особено значение. Ръмжейки свирепо, тя се насочи към кърмата. Гребеше отривисто, колкото сила имаше — водата беше ледена и крайниците и всеки миг можеха да се схванат. Успя да заобиколи кораба и видя котвата да виси зад левия борд. С ръце полувцепенени от изтощение и студ, сграбчи здравото въже и запълзя нагоре. Достигна бордовата ограда и предпазливо надникна над нея тъкмо в мига, когато поредният снаряд полетя към сушата. Помисли си, че от горящия катран със сигурност ще пострадат повече джуджетата върху крепостната стена, отколкото малцината оцелели хора, ала явно паурите пред нея изобщо не се интересуваха и с възторжени възгласи на уста побързаха да сложат ново огнено кълбо в оръдието.

Трима от тях тъкмо бяха вдигнали увития в дебело одеяло снаряд над главите си, когато Джил се хвърли отгоре им и ги запрати към оградата на бакборда. Нямаше как да пуснат товара си и, повлечени от тежестта му, трите джуджета политнаха зад борда.

Само за миг един от другарите им се озова до младата жена и посегна да я сграбчи за гърлото. Джил не можеше да повярва, че едно толкова дребно същество може да тежи толкова много! И да е толкова силно! Преди да успее да реагира, тя вече се намираше на земята и се бореше за глътка въздух.

В отчаян опит да прекърши хватката му, младата жена впи пръсти в палците му и се помъчи да ги извие навън.

Със същия успех можеше да се опита да огъне желязо!

Значи просто трябваше да смени тактиката. Юмруците й се посипаха по лицето на душещото я джудже, пръстите й потърсиха очите му. Злото създание не само че не охлаби натиска си, но дори се опита да й отхапе пръстите.

Силите на Джил бързо я напускаха, ударите й отслабваха, не след дълго вече не можеше да достигне лицето му. Обречена беше, осъзна тя, обречена на гибел досущ като Пирет Тюлм. За кой ли път прокле другарите си и тяхната разпуснатост, мъжете и жените, на които бе принудена да повери живота си. Щеше да умре, ала не по своя вина, а защото леността и безразличието бяха разяли отвътре някога достойната Брегова стража.

Напук на спускащата се отгоре й пелена на безсъзнанието, напук на мрака, който пълзеше към нея, младата жена продължаваше да удря нападателя си. Едната й ръка попадна върху кръста му… и напипа нещо метално.

Дръжката на кама!

Успя да забие острието четири пъти, преди джуджето да усети, че са го пронизали. Надавайки вик на болка, то най-сетне я пусна и се отдръпна, мъчейки се да избегне собственото си оръжие.

Джил обаче беше по-бърза — камата потъна в гърдите му, после се стрелна нагоре, към гърлото.

Тежко ранено, жестокото създание се претърколи настрани, ала Джил не можа да го последва, а остана да лежи още дълги минути, напълно омаломощена. Най-сетне посъбра малко сили и успя да се надигне на лакти.

Противникът й лежеше близо до бордовата ограда, захлупен по очи.

Младата жена пое още една глътка въздух и се насили да се изправи. Обърна се към катапулта зад гърба си, със запънато рамо и готов за стрелба, после премести поглед към запасите от горящ катран, чудейки се как да предизвика възможно най-голямо поражение на кораба.

Силен удар в гърба я запрати напред и тя се блъсна в дървеното рамо на оръдието. Обърна се рязко и камата й остави грозна рязка по лицето на нападателя й, сантиметри над раната в гърлото. Джуджето направи крачка назад, после отново се хвърли в атака.

Джил падна на колене и изви рамо, за да поеме удара на злото същество, после рязко се оттласна, повличайки го със себе си. Успя да го блъсне в кошницата на катапулта, след което с все сила дръпна ръчката, която задействаше оръдието.

Джуджето почти бе изпълзяло от кошницата, когато рамото на катапулта отхвърча нагоре и го запрати високо във въздуха.

Мнозина от останалите паури, чули отчаяния писък и видели необичайния „снаряд“ да отлита надалеч, се обърнаха към кърмата. Дошло бе време Джил да се маха оттам. Все пак успя да преобърне всички варели с катран (един от тях се изля право върху шпила, около който беше намотано въжето на котвата, а друго се търколи по стълбите, които водеха до долната палуба), после се хвърли към бордовата ограда. По всичко личеше, че няма друг избор, освен да се върне в ледената вода.

И този път късметът беше с нея — съвсем наблизо видя лодка. Хвърли я през борда само за миг, после, докато паурите тичаха към кърмата, а пламъците, обхванали катапулта и шпила ставаха все по-високи, младата жена също скочи през борда, като много внимаваше да избегне тлеещия сред вълните катран, както и трите джуджета, които едва успяваха да се задържат на повърхността. Те също заплуваха към лодката, Джил обаче беше по-бърза и с лекота застигна най-близкото от тях, довършвайки го за секунди с камата си.

Във водата паурите съвсем не бяха толкова издръжливи, колкото на сушата, установи младата жена, когато се изравни със следващото джудже. Него обаче подмина, без да му стори нищо — забавеше ли се дори минута, другарят му щеше да я изпревари. Най-сетне успя да го настигне и като заби оръжието си в рамото му, отчаяно се вкопчи в ръба на лодката.

В този миг покрай главата й изсвистя стрела от арбалет и цопна във водата досами главата й.

Младата жена трескаво заобиколи лодката, за да се скрие зад нея, макар прекрасно да разбираше, че вражеският кораб е прекалено близо, а неприятелят — прекалено нависоко, за да може малкият съд да й предложи особена защита.

Освен това крайниците й бързо започваха да се вцепеняват, което означаваше само едно — на всяка цена трябваше да се измъкне от водата, колкото се може по-скоро.

Зловещо проскърцване, разнесло се неочаквано, й подсказа, че паурите май имат доста по-сериозен проблем от нея. Осмели се да надникне над ръба на лодката и видя, че котвеното въже беше изгоряло и сега бурните вълни подмятат кораба.

Младата жена се накани да се качи в лодката (при това положение вече нямаше кой да я обстрелва), ала преди това се обърна и нанесе още един удар на джуджето зад гърба си. Миг по-късно беше излязла от водата и улови греблата, докато второто джудже, онова, което беше задминала, отчаяно плуваше към нея.

Злото същество вече се намираше съвсем близо… достатъчно, за да може Джил да стовари едно от греблата върху главата му.

Глава 28

Сродни души

Добра се до брега с последни усилия, изтощена, измръзнала и гневна. Хвърли поглед назад, към малката лодка, която силните течения продължаваха да подмятат безмилостно. Беше се носила по вълните през целия ден, през нощта, както и през голяма част от следващото утро. Беше възнамерявала да слезе на първото подходящо място, което успее да намери, да потърси помощ и да се върне в Пирет Тюлм. Едва се бе отдалечила от кораба на паурите обаче, когато болката от раните, които дори не бе усетила, че е получила, я надви. Възбудата на битката беше отминала и безсъзнанието се спусна над изнуреното й тяло като хищна птица, чиито огромни крила засенчваха и слънце, и луна, и звезди.

Когато се събуди късно през нощта, установи, че се носи нейде из залива и можеше само да се моли теченията да не са извели лодката й в открито море. Късметът и този път бе на нейна страна — бреговата линия все още се виждаше, високи планини тъмнееха на южния хоризонт. Беше й отнело дълги часове, докато най-сетне успее да се доближи до брега и да си намери място, където да слезе. Избра едно тясно заливче, ала още щом навлезе в него, установи, че водата е пълна с остри скали. Опита се да мине между тях, но бързо разбра, че усилията й са обречени. Друг избор нямаше, затова свали червената си куртка и тежките ботуши и заплува към брега, борейки се с течението.

Лодката остана на произвола на вълните.

Все още не знаеше къде е попаднала, но предполагаше, че трябва да е нейде на запад от Пирет Тюлм, по северното крайбрежие на Ръката на Мантис. Не беше вървяла дълго, когато достигна някакъв път и разбра, че е права, а след около час се натъкна и на табела, която съобщаваше, че Макомбър се намира само на три мили оттам.

Младата жена заобиколи града, за да се приближи от запад, а не от изток, както би сторил някой откъснал се от частта си войник от Пирет Тюлм. Опита се да пооправи подгизналите си дрехи, макар да разбираше, че каквото и да стори, все ще изглежда подозрителна, с боси крака, които обаче не бяха загрубели и покрити с мръсотия, като краката на обикновените селянки. И макар че беше захвърлила издайническата си униформена куртка, пак си оставаше необичайна гледка с простата си бяла риза, жълтокафеникави панталони и боси крака. Искаше й се да има поне някаква наметка, с която да се загърне.

Както и очакваше, появата й в сравнително голямото поселище (в Макомбър трябва да имаше около шейсетина къщи, някои от които — на два етажа) веднага привлече немалко погледи. Откъдето и да минеше, хората започваха да си шушукат, някои дори я сочеха с пръст, а мнозина демонстративно й обръщаха гръб и тръгваха в друга посока, щом я видеха да се задава. Всички изглеждаха странно напрегнати и Джил се запита дали вестта за трагедията не я беше изпреварила.

Подозренията й се засилиха, когато до ушите й започнаха да достигат откъслечни думи от разговорите на селяните — отряд от Кралската войска се бил насочил на изток. Младата жена кимна мрачно. Точно така, ето какво трябваше да стори — да се присъедини към тях, да се върне в Пирет Тюлм и да отмъсти…

Изведнъж Джил изпита чувството, че са й зашлевили шамар. Да отмъсти за кого? За другарите си? За онзи женкар Миклош Бармайн? Или за Гофлау, когото неведнъж си бе представяла как души със собствените си ръце?

Не след дълго откри селската пивница. Табелата над вратата беше прекалено избледняла, за да се разбере какво пише на нея, ала нарисуваната препълнена халба беше достатъчно красноречива. Още не бе влязла, когато от вътрешността на кръчмата изригна познат глас.

— Какви демони приемаме сред себе си? — извика някой и Джил беше сигурна, преди дори да го е видяла, че пак е застанал върху някоя маса, вдигнал ръка нагоре.

Влезе вътре, очаквайки да завари буреносна атмосфера, вещаеща всеки миг да се разгори ожесточено сбиване. За свое учудване установи, че този път лудият монах се радва на далеч позаинтригувана публика.

При това доста голяма — вътре трябва да имаше към четирийсет души, изпълнили помещението от край до край. Младата жена си проправи път през тълпата и тъкмо се канеше да си поръча халба с пиво, когато изведнъж си спомни, че няма никакви пари, затова се облегна на бара и се обърна към монаха, следейки особено внимателно реакциите на неговите слушатели.

Съвсем ясно чуваше шепот за жестока битка, гоблини, както твърдяха някои, макар че други, по-добре осведомени, настояваха, че нападателите били паури. И то най-малко хиляда, казваха едни, докато други настояваха, че всъщност били цяла флотилия, хиляда кораба, пълни с войни.

На Джил й се искаше да им обясни, че става въпрос за един-единствен откраднат кораб и пет бурелодки, ала си замълча, тъй като не искаше да разкрива прекалено много за себе си, освен това смяташе, че на селяните няма да им се отрази зле, ако се понаплашат малко.

Лудият монах очевидно споделяше чувствата й, защото думите му ставаха все по-мрачни, а картините, които обрисуваше — все по-злокобни.

Напрежението започна да придобива застрашителни размери, когато монахът взе да описва тълпи от чудовища, запътили се към Макомбър. Изведнъж кръчмарят се показа иззад тезгяха, стиснал здрава сопа в ръце и се насочи към него:

— Достатъчно! — предупреди той и размаха оръжието си. — Каквото и да се е случило, това си е работа на войската, не наша!

— Целият свят трябва да е готов! — отвърна монахът и разпери ръце, сякаш призоваваше останалите да се присъединят към него.

Само че вече беше твърде късно, страхът беше изместен от гняв и когато кръчмарят се обърна към посетителите си за подкрепа, доброволци не липсваха.

Лудият монах и този път се съпротивляваше яростно, с лекота запращаше яки мъже през стаята, крещейки нещо за тренировките за постоянна бдителност. Както можеше да се очаква, селяните го надвиха и най-безцеремонно го изхвърлиха на улицата.

Джил побърза да изтича навън и коленичи край него. Първото, което той стори, бе да бръкне в един от джобовете си, да извади плоска манерка и да я надигне. Отпи голяма глътка и с мъка сподави оригването си, след което хвърли позасрамен поглед на младата жена.

— Отвара за кураж — сухо обясни. — Ам’че да!

Джил го изгледа смръщено, после се изправи и му протегна ръка.

— Последователен си — заяви тя.

Едрият мъж я изгледа заинтригувано. Сигурен бе, че я е виждал и преди, но така и не можеше да се сети къде точно.

— Срещали ли сме? — попита най-сетне.

— Веднъж — отвърна Джил. — Не много далеч оттук.

— Не бих забравил толкова красиво лице — настоя монахът.

Младата жена беше прекалено мокра и разчорлена, за да се изчерви или дори да му обърне особено внимание.

— Може би, ако все още носех червената си униформа — рече тя, без да може да повярва, че доброволно му е разкрила коя е.

Монахът се замисли над думите й, после лицето му изведнъж просветна, само за да помрачнее отново миг по-късно, когато осъзна значението на чутото току-що.

— Т-т-твоят дом — заекна той. — Пирет Тюлм.

— Пирет Тюлм никога не е бил мой дом — заяви Джил и когато видя, че събеседникът й се кани да отвърне нещо, му даде знак да замълчи. — Аз бях там — мрачно рече тя. — Видях.

— Слуховете?

— Верни са — потвърди Джил. — Паури бяха. С Пирет Тюлм е свършено.

Едрият монах й подаде манерката си, ала тя отказа. Без да се засегне, той кимна и прибра плоското шише в джоба си, след това сериозно се вгледа в нея.

— Ела с мен — каза най-сетне. — Бих искал да чуя историята ти.

Джил се поколеба само за миг, после отиде с него в стаята му в една странноприемница в покрайнините на селото. Монахът трябва да бе очаквал разказ за бягство пред лицето на опасността, ала думите й, простички и искрени, описаха съвсем друга картина. Младата жена видя как в кафявите му очи проблясва уважение и разбра, извън всякакво съмнение, че този мъж е приятел и никога няма да я предаде на войниците, че и неговото мнение за тях не е по-добро от нейното.

Когато най-после свърши историята си и му каза колко се е зарадвала отново да чуе гласа му и предупрежденията, в чиято основателност сама се бе убедила, монахът се усмихна топло и стисна ръцете й.

— Аз съм брат Авелин Десбрис и някога бях послушник в Ордена на Сейнт Мер’Абел — нещо в тона му говореше, че Джил е първият човек, който научава истинското му име от дълго време насам. — И двамата сме изгнаници.

— Но по собствена воля — отвърна Джил.

— По собствена воля, наистина — съгласи се Авелин, а по лицето му пробяга тъмна сянка.

— Аз ти разказах своята история — меко каза младата жена и Авелин не чака втора подкана.

В изблик на чувства, на какъвто не се бе поддавал от нощта, когато плака за починалата си майка, монахът заразказва. Сподели й много неща (повече, отколкото бе вярвал, че може да разкрие пред някого, когото едва познаваше), като си замълча единствено за особеностите на камъните, за Пиманиникуит и за начина, по който бе избягал от манастира. Не й каза и за откраднатите магически камъни, които носеше със себе си. Всичко това не му се струваше чак толкова важно, не и когато го сравнеше с трагедията, сполетяла „Бягащия с вятъра“ и загубата на скъпата му Дансали.

— Казала ти е истинското си име! — прошепна Джил и Авелин усети, че очите му се насълзяват — тя бе в състояние да оцени какво означава подобно доверие!

— Ала ти — не — припомни й той.

— Джил — отвърна младата жена след съвсем кратко колебание.

— Джил?

— Просто Джил.

— Е, Просто Джил — засмя се той, — не ти ли се струва, че сме две отлъчени от стадото агнета?

— Да, луди монахо — отвърна му тя по същия шеговит начин, — две агнета, сами сред глутница вълци.

— Толкова по-зле за вълците тогава! — извика Авелин. — Ам’че да!

Веселият им смях разсея прокрадналото се по време на разговора напрежение — у Джил заради наскорошните изпитания, а у Авелин — задето най-сетне бе проговорил открито за мрачното си минало, задето беше запалил свещ в едно място, където доскоро не смееше дори да надзърне, и бе хвърлил светлина върху образите, накарали го да се скита немил-недраг из пътищата на Хонс-де-Беер.

— Благочестие, достойнство, бедност — изплю се Авелин, когато най-после спряха да се смеят.

— Веруюто на Абеликанската църква — рече Джил.

— Пълна лъжа! — заяви той. — Няколко ритуала — това им беше цялото благочестие, достойнството им стигна, колкото да се принизят до нивото на обикновени палачи, а бедността… бедността съвсем не бе на почит сред духовниците в манастира.

И той изсумтя възмутено. Джил обаче имаше дори още по-голямо основание да бъде отвратена:

— Винаги на пост, винаги нащрек — сухо изрецитира тя девиза на Бреговата стража. — Кажи го на паурите!

Двамата отново се разсмяха — това беше единственото им оръжие срещу горчивите сълзи.

Джил прекара нощта в стаята на Авелин, който, естествено, се държа като истински джентълмен. След като й бе разказал историята на живота си, той неволно се замисли за онова, в което се бе превърнал.

— Ех, Джил — въздъхна неволно. — Да ме беше видяла някога, когато бях още млад и изпълнен с идеали. Колко различен бях тогава, преди да науча грозната истина за покварата на света.

Дълго мисли за това, внезапно осъзнал, че ако иска да бъде истински приятел на тази жена, ще трябва да пробуди онази част от себе си, която до този миг бе смятал за непоправимо изгубена. За да бъде приятел на Джил — за да бъде приятел на когото и да било! — трябваше да си възвърне поне малко от стария идеализъм, да повярва, че светът в крайна сметка не е чак толкова ужасен и че с малко усилие би могъл да стане по-добър.

— Да! — зарече се той над спящата жена. — Двамата заедно ще намерим правилния път!

На следващата сутрин се запасиха с някои необходими неща (между които къс меч, ботуши и наметало за Джил) и тръгнаха от Макомбър. Поеха на запад, без да обръщат внимание на любопитните погледи и шушукането на хората, които срещаха. Чувстваха се свързани от някаква тайна, от познанието, което останалите — какви глупци! — все още не можеха и не искаха да прозрат.

Именно тази мисъл свързваше Джил и Авелин през първите им няколко седмици. Те бяха като брат и сестра, настояваше монахът, две сродни души, сами срещу надигащия се мрак. Джил бе съгласна с повечето от думите, ала не можеше да каже, че се чувства като негова сестра. Та той пиеше почти непрекъснато и в който и град да попаднеха, все намираше начин да се забърка в някое сбиване. Така стана и в Дъсбери, поселище, разположено на брега на Масур Делавал, по средата между Амвой и Урсал. Както винаги, Авелин бе в пивницата и покачен на една от масите, сипеше предупреждения и проклятия. Джил влезе тъкмо когато избухна сбиването — две дузини мъже, нахвърлящи се върху всеки, до когото успееха да се доберат, без да се интересуват дали е враг или приятел. В подобни побоища (различни от случаите, когато всички в кръчмата се обединяваха срещу него) Авелин обикновено се справяше прекрасно. Огромен като мечок, той запращаше нападателите си през цялата стая, раздаваше юмруци и ритници, крещейки обичайното си „Ам’че да!“, всеки път щом повалеше някого.

Този път и на Джил й се наложи да се включи в битката — нямаше друг начин да се добере до приятеля си. Тя също се справяше с полупияните побойници без особено усилие — с лекота избегна удара на един от гостите и като мина покрай него, изрита го така, че той рухна на земята.

— Винаги ли трябва да правиш така? — възнегодува, когато най-сетне се озова до Авелин.

Той само кимна, широко усмихнат и като я избута встрани, нанесе два бързи удара на връхлитащия зад гърба й мъж.

— Ам’че да! После ще ми благодарят!

С тези думи Авелин се накани отново да се хвърли в боя, ала се закова на място, когато Джил с все сила го изрита отзад. Обърна се към нея, повече засегнат, отколкото сериозно наранен, но тя нямаше намерение да отстъпва и решително му посочи вратата.

Вече бяха излезли навън (боят вътре беше все така ожесточен), когато Авелин внезапно спря и се вгледа в красивата си спътница със странно изражение. Без дори да трепне, пъхна ръка под дрехите си и бързо я извади…

… почервеняла от кръв.

— Май са ме наръгали — отбеляза той и се олюля.

Джил го улови, преди да бе паднал, и го отведе встрани от главния път, до някаква порта в една странична уличка. Подпря го удобно и тъкмо се канеше да потърси лечителя на Дъсбери (дори най-малкото градче имаше свой лечител), когато Авелин я улови за ръката.

И тогава тя го видя — сивкавочерен камък, така съвършено шлифован, че приличаше на искряща течност. У него имаше нещо необичайно, нещо магическо, това младата жена усещаше с цялото си същество.

— Ще трябва да взема част от твоята сила, приятелко — рече Авелин. — Иначе съм обречен.

Джил, коленичила пред него, веднага кимна, готова да стори всичко, за да му помогне.

Монахът обаче не беше спокоен — боеше се, че младата жена не разбира добре за какво я моли, колко много иска от нея.

— Ще трябва да се слеем в едно — опита се да й обясни, а гласът му бързо отслабваше. — Ще познаем върховна близост, такава, каквато не си изживявала с никого досега. Готова ли си за подобно изпитание?

— Не мислиш ли, че не си в състояние да…

— О, не! — бързо я поправи Авелин и се разсмя, макар да бе очевидно, че изпитва ужасни болки. — Не физически, не, не. Имах предвид духовно сливане.

Джил неволно се отдръпна и го изгледа заинтригувано. Физическото единение за нея беше немислимо — нито с Авелин, нито с Конър, нито с когото и да било! Ала тези загадъчни приказки за духовно сливане като че ли не звучаха толкова страшно.

— Направи каквото трябва — съгласи се тя.

Авелин дълго я гледа, най-сетне кимна и като затвори очи, поде тих напев, отдавайки се на магията на хематита. Джил също затвори очи и се вслуша в заклинанието му.

Много скоро вече не го чуваше, а го усещаше, сякаш думите излизаха от собствената й уста. И тогава почувства нахлуването, усети как духът на Авелин се мъчи да проникне в тялото й.

Опита се да прекърши подсъзнателната си съпротива, повтаряйки си, че ако не го стори, монахът ще умре, напомняйки си, че му вярва, че той й е приятел, че мисли като нея и споделя ценностите й.

Впрегна цялата си воля, за да го допусне, да му позволи да се слее с нея.

После закрещя — безмълвно, а може би и на глас, вече и сама не знаеше. Авелин беше близо, толкова близо. Прекалено близо. Двамата бяха едно. В съзнанието й нахлуха безброй образи — видя сивите стени на внушителен манастир, видя остров, покрит с тучна растителност и листати дървета. Миг по-късно усети, че пропада, а заедно с нея пропадаше и слаб мъж с остри, ястребови черти.

Изведнъж почувства болка, острата, пареща болка от прободна рана. Не тя беше пронизана, в това бе сигурна, но той беше наблизо, съвсем наблизо и я въвличаше в глъбините на страданието си. Опита се да го отблъсне, ала твърде късно — бяха се слели в едно и като безмилостен вампир, той пиеше от жизнената й енергия.

Ужасена, Джил отвори очи и с изненада видя, че Авелин все още е там, немощно облегнат на портата.

Болката постепенно се промени, изгаряща и лична, ала в същото време споделена. Младата жена инстинктивно се отдръпна, ала нямаше къде да избяга. Беше допуснала монаха в себе си и сега трябваше да издържи докрай.

За Авелин сливането на духовете им се оказа нещо невероятно. Едва-що бе открил тази непозната досега употреба на хематита, а вече бе успял да предаде на Джил познанията си за камъните. И то с такава лекота! Почувства отговора й още на мига, енергията й преливаше в неговото тяло така, сякаш срещу себе си имаше не неопитната жена, а някой петокурсник от манастира. Колко погрешно им преподаваха в Сейнт Мер’Абел, помисли си той. Колко по-бързо биха напредвали всички, ако учеха по този начин, духовно, с помощта на хематита. Още отсега беше сигурен, че когато единението им свърши, Джил ще знае страшно много за камъните и тяхната магия. Освен това беше силна, невероятно силна. Малко упражнения и няколко сливания — и тя би могла да си съперничи дори с най-могъщите монаси от Сейнт Мер’Абел. И всичко това — благодарение на тази простичка техника!

Ала насред въодушевлението от това откритие, Авелин съвсем ясно си представи стотици развилнели се мъже, опиянени от силата, която им даваха камъните. Начаса се отказа от мисълта за посвещаване в изкуството на камъните по този начин — самоконтролът, необходим при боравенето с тях, не се научаваше така лесно. Изведнъж се почувства ужасно виновен, задето току-що бе дал на тази жена, която едва познаваше, такова знание, струваше му се, че е предал своя Бог, като не се бе допитал до него, нито му бе принесъл някаква жертва.

Всичко свърши за секунди и Авелин се завърна в почти изцеленото си тяло. Джил се извърна, неспособна да срещне погледа му.

— Съжалявам — рече той и макар в гласа му да се усещаше крайно изтощение, изчезнала бе всяка следа от физическо страдание. — Ти ми спаси живота.

Джил се мъчеше да отблъсне черните криле на миналото, онова, което вече толкова време я пазеше от всяка близост, бента, който Авелин не беше срутил, но някак си бе успял да заобиколи. С огромно усилие, тя най-сетне се обърна и го погледна.

Сянката на болка и смърт се бе вдигнала от лицето му и той й се усмихваше смутено.

— Съжа… — започна той, ала младата жена сложи пръст върху устните му, после протегна ръка и му помогна да се изправи на крака.

Без да кажат нищо повече, двамата си тръгнаха от Дъсбери, така, както си бяха тръгвали от всички градове и селца досега. Вървяха до късно през нощта, а Джил продължаваше да мълчи, изживявайки отново и отново ужасяващите мигове от сливането им. Не спираше да си повтаря, че изпитанието е било наложително и се мъчеше да разбере образите, запечатали се в съзнанието й, несъмнено дошли от миналото на Авелин. Ала имаше и още нещо, някакъв дар, който монахът бе оставил след себе си. Никога до този ден Джил не бе чувала за магически камъни, още по-малко пък бе използвала такъв, а сега усещаше, че е в състояние да си служи с тях, сякаш тайните им се бяха разкрили пред нея само за миг. Не каза обаче нищо, тъй като още не бе сигурна дали това познание бе дар или проклятие.

Авелин също мълчеше. И той имаше много храна за размисъл — чувствата на изстрадалата жена, които и сам бе изпитал; картините, които беше видял в съзнанието й, зловещи картини на жестока сеч в някакво малко селце, нейде по границите на Дивите земи. Всъщност, макар че Джил все още не можеше да си го спомни, Авелин бе успял да научи и името на селцето и още в следващия град, в който влязоха, тайничко поразпита за него, а след това незабележимо, но сигурно поведе младата жена на север.

Ето как след известно време двамата се озоваха в Палмарис. Разкъсвана от противоречащи си чувства, Джил не беше сигурна как да постъпи. От една страна, изгаряше от желание да потърси Гревис и Петибуа, да ги увери, че е добре, да ги прегърне и да потъне в успокояващите обятия на добрата жена. Знаеше обаче, че не може да го стори, не и докато целият свят гледаше на нея като на дезертьор. Една случайна среща с Конър би имала катастрофални последици, а ако Грейди я зърнеше или дори само научеше, че се е завърнала, сигурно щеше да изпрати Кралската войска по петите й — ако не за друго, то за да е сигурен, че няма да му се наложи да дели скъпоценното си наследство с никого.

Все пак, една вечер, докато Авелин редеше прокобите си в общата стая на странноприемницата, в която бяха отседнали, младата жена се престраши да се приближи до „Задругата“. Скри се в една уличка, откъдето можеше да вижда входа и дълго стоя там. Успокои се, когато видя, че пивницата си е все така посещавана — злополучната й женитба явно не бе успяла да навреди на осиновителите й. Трябва да бе стояла в тъмното около час, когато Петибуа се показа навън, потривайки ръце в престилката си и бършейки запотеното си чело, усмихната както винаги.

Джил отчаяно искаше да изтича при нея и да я прегърне, така, както би изтичала при родната си майка.

Нещо обаче я спря, може би страх за самата Петибуа.

Миг по-късно осиновителката й отново хлътна в шумотевицата на „Задругата“.

Джил си тръгна с намерението да се върне обратно в странноприемницата, където бе отседнала, ала вместо това се озова на покрива, в скришното си местенце, наслаждавайки се за последен път на отдавна забравеното чувство на покой и сигурност. Струваше й се, че отново е потънала в прегръдките на Петибуа. Тук горе, тя пак си беше Уличното коте, светът беше по-прост, а чувствата й — не така объркани.

Прекара там цялата нощ, съзерцавайки звездите, луната и ленивите облаци, които ги засенчваха от време на време.

Прибра се едва призори. Авелин хъркаше шумно, едното му око беше насинено, а в стаята миришеше на бира и на по-силен алкохол.

Останаха в Палмарис още няколко дни (градът беше достатъчно голям, за да изтърпи такива като лудия монах по-дълго, отколкото малките селца, през които бяха минавали досега), ала Джил повече не стъпи край „Пътя на Задругата“.

Глава 29

Една-едничка цел

Дадоха му само два камъка — гладък, жълтеникав слънчев камък и тъмночервен гранат, полиран до съвършенство. Първият (един от най-ценните в съкровищницата на манастира) беше в състояние да защити притежателя си от повечето камъни, да прочисти значителна площ от всяка магия и така да обезсили заклинанията, произнесени в нейните граници. Гранатът пък долавяше и най-слабата магия и именно той щеше да му показва пътя. Това бяха оръжията, с които брат Правда щеше да открие и унищожи Авелин.

Потегли от манастира една свъсена утрин, възседнал пепелявосива кобила, не особено бърза, но затова пък издръжлива. Послушното животно можеше да върви часове наред, а брат Правда, напълно посветен на жизненоважната си цел, я изцеждаше до краен предел.

Първо се отправи към Йоманеф, родното село на Авелин Десбрис, на около триста мили от Сейнт Мер’Абел. Когато стигна там, се изкачи на малкия хълм, на който беше разположено гробището, откри камъка, издигнат върху гроба на Аналиса Десбрис и със задоволство установи, че името на Джейсън Десбрис все още го няма там.

— Дошъл си да ми кажеш нещо за Авелин? — попита още от вратата възрастният мъж, който му отвори — кафявите одежди на брат Правда веднага издаваха откъде идва.

Простичкият въпрос, зададен така искрено, подразни монаха.

— Мъртъв ли е? — уплашено попита Джейсън.

— А трябва ли? — сопна се брат Правда.

Възрастният мъж примигна стреснато, после поклати глава.

— Къде ми е възпитанието! — извини се той и се отдръпна, за да пусне гостенина да влезе.

Монахът се възползва от поканата, свел глава, за да прикрие жестоката си усмивка.

— Просто реших, че посещение на човек от Ордена трябва да е свързано с него — обясни Джейсън. — И понеже не е лично Авелин…

— Къде е той? — грубо го прекъсна брат Правда и старецът усети как изтръпва от ледения му тон.

— Ти би трябвало да знаеш по-добре от мен. Не е ли в манастира?

— Знаеш ли за дългото му пътуване? — продължи да разпитва монахът все така рязко.

Джейсън поклати глава — объркването му беше явно и съвсем искрено:

— За последен път го видях през есента на лето Господне осемстотин и шестнайсето, когато го предадох на грижите на Абеликанската църква, в ръцете на Бог.

Брат Правда усети, че му вярва, но това само още повече го разлюти. Беше се надявал да изкопчи това-онова от Джейсън Десбрис, поне намек за пътя, по който можеше да е поел синът му, та да приключи с мръсната си задача бързо и лесно. Ала Авелин очевидно не се бе върнал вкъщи или поне не се бе свързал с баща си и сега монахът не знаеше как да постъпи. Дали трябваше да убие стареца, та върнеше ли се Авелин след време, да не разбере, че някой е по петите му? Или щеше да бъде по-добре да разсее подозренията на Джейсън, като измисли някаква благовидна причина за посещението си?

Не, това беше невъзможно, осъзна той още щом си го помисли — ако някога Авелин си дойдеше у дома и научеше, че някой от манастира е идвал у тях, веднага щеше да се досети, че са търсили информация за него. От друга страна, разправеше ли се със стареца сега, местните власти щяха да го бележат като убиец и навярно щяха да го преследват.

Оставаше му още един изход.

— Опасявам се, че нося лоши новини — рече той с цялата убедителност, на която беше способен (а тя съвсем не беше много). — Синът ти наистина е мъртъв.

Джейсън тежко се облегна на масата, състарен сякаш с двайсет години.

— Падна от стената — продължи брат Правда. — В залива Вси светии. Така и не открихме тялото му.

— Тогава защо идваш тук и разпитваш къде е? — остро попита някой и в стаята нахлу едър мъж, навярно с около десетина години по-голям от Авелин.

В тъмнокафявите му очи гореше ярост, ала брат Правда се престори, че не го забелязва. Цялото му внимание остана насочено към Джейсън — на всяка цена трябваше да прикрие истината за предишните си въпроси.

— Авелин се отправи на най-дългото пътуване — тихо рече той и духовният смисъл, който уж вложи в думите си, като че ли поуспокои разгневения Тенегрид, брата на Авелин.

— Той е вече при Бог — довърши умиротворително, ала Тенегрид се изпречи пред него и го изгледа заплашително:

— Нали каза, че така и не сте открили тялото му?

— Прекалено високо е — спокойно обясни монахът, скръстил ръце пред себе си.

Широките ръкави на одеждите ги скриваха, та Тенегрид не можеше да види стиснатите му юмруци.

— Махай се оттук! — заповяда братът на Авелин. — Махай се, вестителю на злото, който идва, за да ни измъчва с празните си въпроси, преди да каже истината!

Очевидно бе, че този гневен изблик е просто отдушник на много по-силно чувство и съвсем не е насочен към монаха. Тенегрид бе дълбоко наранен — както от гледката на страдащия си баща, така и от вестта за смъртта на брат си. Брат Правда добре разбираше това, ала в гърдите му нямаше и зрънце жал.

Въпреки това, злият монах може би щеше да остави нещата така, ако Тенегрид не бе допуснал фатална грешка.

— Върви си! — повтори братът на Авелин и като го сграбчи за рамото, побутна го към вратата.

По-бързо отколкото човешкото око бе в състояние да види, юмрукът на брат Правда се стрелна и се стовари върху гърлото на Тенегрид. Изненаданият мъж политна назад, опита да се подпре на някакъв стол, но не успя да се задържи и се строполи на земята.

Винаги готов да убива, жестокият монах трябваше да впрегне цялата си воля, за да се обърне и да си тръгне. Изгаряше от желание да излее едва сдържаната си ярост върху брата на омразния Авелин, да му откъсне главата пред очите на родния му баща, а после бавно и мъчително да умъртви и Джейсън. Това обаче би било неразумно и най-вероятно би затруднило неимоверно изпълнението на същинската му задача — да залови мерзкия предател.

— Аз и братята от Сейнт Мер’Абел искрено съжаляваме за загубата ви — увери той Джейсън.

Възрастният човек премести невярващ поглед от сина си, който все още лежеше на земята, попипвайки раненото си гърло, към монаха, който излезе от къщата, без да каже нищо повече.

Единствената му надежда да открие някаква следа, която да го отведе до Авелин, се бе стопила безвъзвратно, така че на брат Правда сега не му оставаше друго, освен да прибегне до магия. Дошло бе време да извади граната, наричан още Драконов взор, заради способността си да долавя и най-слабото магическо излъчване. Тръгна си от Йоманеф малко след това — никъде в това жалко село и околностите му нямаше и следа от магия. Онова, което откри в Йоманеф, бе по-лошо и от най-изстиналата диря — тук диря просто нямаше.

А светът беше толкова широк.

Първият му досег с магия дойде няколко дни по-късно, когато се натъкна на някакъв керван. Един от търговците притежаваше камък — призна си го, когато брат Правда го хвана натясно в една от покритите каруци. Всъщност ставаше въпрос за съвсем малко късче диамант, много полезно за дълги пътувания, тъй като спестяваше на притежателя си необходимостта от свещи и мазнина.

Не след дълго монахът отново бе на път, насочвайки се на север. Беше решил, че Урсал, най-големият град в Хонс-де-Беер, е добро място за начало на търсенията му. Естествено, добре разбираше и какви недостатъци крие подобен план. В Урсал със сигурност щеше да има не един и двама търговци, притежаващи магически камъни — в крайна сметка, манастирът ги продаваше в немалки количества. Гранатът щеше да го повежда ту в една, ту в друга посока, повечето от които — без изход. Все пак, като имаше предвид ограничените възможности на Драконовия взор (камъкът долавяше единствено магически излъчвания, чийто източник се намираше на не повече от стотина-двеста метра), брат Правда пак щеше да има много по-голям шанс да се натъкне на следа от Авелин, отколкото в необятните и пусти простори на централен и северен Хонс-де-Беер.

Не беше изминал и една трета от пътя до Урсал, когато плановете му неочаквано се промениха, а ледената диря, която уж следваше, изведнъж се нажежи до червено.

Всичко стана съвсем случайно, в някакво селце, прекалено малко, за да си има дори име. И точно през това селце преди време, на път за Дъсбери, беше минал някакъв „луд монах“. Реакцията на селяните при вида на кафявите му одежди, веднага подсказа на брат Правда, че не ще да е първият абеликански монах, отбил се в селото наскоро. Щом го зърнеха, хората се сепваха, после обаче, видели, че този монах не е същият, въздъхваха облекчено.

На въпросите му отговаряха с готовност, дори се надпреварваха да разказват за „лудия монах“, който дошъл при тях с приказки за надигащо се зло и предизвикал масово сбиване в кръчмата. Един мъж дори показа на брат Правда счупената си ръка.

— Не ще да е добре за църквата, тъй ми се чини — отбеляза пострадалият. — Туй дето се разхожда насам-натам и троши ръцете на хората, де.

— Ами да — намеси се и кръчмарят, — чувам, че не един и двама се отрекли от Сейнт Гуендолин след битката.

— А той от Сейнт Гуендолин ли беше? — поинтересува се брат Правда, разпознавайки името на един манастир, усамотена крепост, която се намираше на около два часа път на изток.

Мъжът със счупената ръка сви рамене и се обърна към съдържателя на пивницата, но той също не знаеше.

— Ама дрехите му бяха като твоите — бе единственото, което можа да каже.

Брат Правда изгаряше от желание да попита дали „лудият монах“ не е носел у себе си магически камъни, но добре разбираше, че двамата мъже пред него надали можеха да знаят подобно нещо, освен това не искаше да се разкрива пред никого — задачата му щеше да стане още по-трудна, ако Авелин разбереше, че някой е по петите му.

Затова брат Правда се задоволи само с описанието на непознатия монах и макар че то не се покриваше напълно със спомените му за Авелин, все пак в него имаше предостатъчно храна за размисъл. Ето как изведнъж се сдоби и с описание, и с име („лудия монах“), и с посока — всички селяни бяха категорични, че монахът е поел по западния път, придружаван от красива, около двайсетинагодишна жена.

Още топла, следата водеше брат Правда от град на град, чак до Дъсбери. Откъдето и да минеше, научаваше нови и нови неща — в едно от сбиванията, предизвикани от него, например, „лудият монах“ запратил двамина селяни чак в другия край на стаята, с помощта на някаква синя мълния.

Графитът!

Само месец след като бе тръгнал от малкото селце, уверен, че най-сетне е на прав път и бавно, но сигурно топи преднината на своя враг, брат Правда прекрачи укрепените порти на Палмарис.

Два дни по-късно, с помощта на Драконовия взор вече бе усетил силни магически вибрации, долитащи от североизточната част на града, там, където бяха разположени къщите на палмарските големци. Убеден, че жертвата му е близо, чувствайки се като ловуващ лъв, канещ се да скочи върху престаряла, изтощена зебра, той се втурна натам, като разбутваше тълпите по улиците и събаряше всеки, който не успееше да се отдръпне достатъчно бързо от пътя му. Забави крачка, едва когато стигна до къщата, иззад чиито порти долиташе магията. А сградата наистина беше внушителна, построена само от най-скъпи материали — гладък, снежнобял мрамор от юг, тъмни греди от Гористите земи и най-различни градински украшения, които можеха да идват единствено от галериите на най-изкусните урсалски скулптори. Първата мисъл на брат Правда бе, че Авелин е сключил някаква сделка с този очевидно заможен търговец, може би да му покаже някой и друг номер с камъните срещу добро заплащане, нещо като придворен шут. Помъчи се да убеди сам себе си, че наистина е станало така, макар и да разбираше, че подобно предположение е повече от нелепо. Нима действително вярваше, че Авелин, за когото нямаше нищо по-свято от камъните, е способен да ги принизи дотам, че да ги превърне в забавление за някакъв преситен търгаш? Само в най-краен случай, отговори си сам брат Правда, и тъй като Авелин надали бе стоял в Палмарис повече от две седмици, нямаше откъде да знае за тази къща.

Оставаше още една възможност… и тя никак не му се нравеше. Имаше само един начин да провери, затова той прескочи портата и се озова в предния двор, тих като котка. За щастие, там имаше високи храсти и гъст жив плет, така че можеше да се добере до вратата на къщата, без да рискува някой да го забележи.

Не бе направил и няколко крачки, когато до ушите му достигна свирепо ръмжене.

Миг по-късно видя и самото куче — едър, черно-кафяв звяр с масивна глава и огромна паст, пълна с остри, бели зъби. Животното се поколеба само за секунда, после яростно се хвърли срещу него, злобно оголило зъби.

Монахът приклекна и като подви крака под себе си, застина в готовност, без да сваля поглед от бързо приближаващия се звяр. Животното вече бе на сантиметри от него и тъкмо се канеше да го захапе за гърлото, когато брат Правда скочи във въздуха, с крака присвити до тялото.

Кучето рязко спря, ала устремът му беше прекалено голям, за да успее да смени посоката на нападението си, затова нямаше какво да стори, когато монахът се стовари върху него, ритайки с все сила.

Злощастното животно рухна на земята с жално скимтене, после замлъкна и остана да лежи напълно неподвижно, с прекършен гръбнак и пробити дробове.

Спокоен, че вече няма кой да издаде присъствието му, брат Правда се насочи към къщата. Реши да не се церемони много-много, затова отиде до вратата и потропа силно с месинговото чукало, поредната скъпа вещ, издялана във формата на подигравателно ухилено лице.

Вдигна крак още щом видя бравата да се завърта и в мига, в който вратата започна да се отваря, изрита я с все сила, запращайки нищо неподозиращия прислужник на земята.

— Господарят ти? — попита рязко, ала слугата, прекалено изплашен, за да отговори, само избъбри нещо неразбираемо.

— Господарят ти? — повтори монахът и като го сграбчи за яката, го вдигна във въздуха.

— Не се чувства добре — едва успя да смотолеви прислужникът.

Брат Правда го зашлеви през лицето, после го стисна за гърлото толкова силно, че ужасеният мъж веднага разбра — непознатият нямаше да се поколебае да му изтръгне гръкляна с голи ръце. Разтреперан, той посочи някаква врата в другия край на преддверието.

Брат Правда прекоси помещението, влачейки злощастния прислужник със себе си. Когато стигна до вратата обаче, му се наложи да го пусне, почувствал магическите вибрации, които долитаха от съседната стая… вибрации, разбра той веднага, насочени към него.

Бързо извади слънчевия камък и задейства защитните му сили. Атаката беше сравнително силна, макар да очакваше повече от могъщия Авелин. Все пак, слънчевият камък бе изключително мощен, а, защитата, която даваше бе по-пълна от тази на далеч по-често използвания хризоберил, простичък, ала непробиваем щит срещу всяка магия. Само след миг, брат Правда беше обгърнат от жълтеникаво сияние и вълните, прииждащи иззад вратата, вече не можеха да му навредят.

С разкривено от омраза лице, той стовари тежкия си ботуш върху вратата, тя обаче не се отвори. Рита я отново и отново, докато най-сетне дървото поддаде и разкри човека от другата страна — едър, пищно облечен мъж, застанал до солидно дъбово писалище и стиснал арбалет в ръце.

— Имаш само един изстрел — спокойно заяви монахът и влезе в стаята, впил поглед в лицето на търговеца. — Един-единствен изстрел, а не успееш ли да ме убиеш с него, обречен си на бавна и мъчителна смърт.

Ръцете на мъжа се разтрепериха, в това брат Правда беше сигурен и без да свежда поглед към тях. Търговецът пребледня и неволно задъвка долната си устна, по челото му изби ледена пот.

— Да не си посмял да се приближиш! — нареди той с цялата смелост, на която беше способен.

Монахът спря.

— Можеш ли да ме убиеш? — попита той, а устните му се изкривиха в жестока усмивка. — Това ли искаш?

— Искам само да защитя онова, което ми принадлежи — отвърна търговецът.

— Аз не съм ти враг.

Едрият мъж го изгледа невярващо.

— Помислих те за друг — спокойно обясни брат Правда и като му обърна гръб, затвори вратата толкова плътно, колкото разкривената й каса позволяваше.

Докато го правеше, забеляза скупчилите се в преддверието слуги и се усмихна насмешливо.

— Преследвам един опасен беглец — обясни той с обезоръжаваща усмивка, когато отново се обърна към търговеца. — Беглец, който използва магията на камъните. Не вярвах, че друг, освен него, я владее толкова добре.

— Винаги съм готов да помогна на братята от Сейнт Прешъс — заяви едрият мъж и най-сетне свали арбалета, при което монахът едва успя да прикрие ехидната си усмивка.

— Сейнт Мер’Абел — поправи го той. — Прекосих цял Хонс-де-Беер и този път наистина вярвах, че жизненоважната ми мисия е към своя край. Прости грубото ми нахлуване — абат Маркварт ще възстанови всички причинени от мен щети, разбира се.

Търговецът, чието лице се проясни при споменаването на абата, само махна с ръка.

— Как я кара старият Маркварт? — попита той дружески и брат Правда отново трябваше да стисне зъби, за да не избухне — как смееше този жалък окаяник да говори за абата на Сейнт Мер’Абел по този начин, сякаш му бе равен!

Очевидно си бе имал вземане-даване с него (откъде иначе можеше да се сдобие с толкова могъщ камък), ала брат Правда познаваше естеството на отношенията между монасите и външния свят много по-добре, отколкото търговците. Абат Маркварт никога не отказваше да приеме парите им, ала не и в замяна на своето уважение.

— Дали не мога да ти помогна в търсенето? — предложи едрият мъж, после се плесна през челото. — Ама къде са ми обноските! Казвам се Фоло Досиндиен, Доси за приятелите ми. И за стария Маркварт, разбира се! Сигурно си гладен и жаден след целия този път?

И като вдигна ръка, накани се да повика някой слуга; брат Правда обаче го спря.

— Нямам нужда от нищо.

— Нищо, освен малко помощ в издирването, нали? — пошегува се търговецът.

Монахът го изгледа заинтригувано. Човекът пред него имаше поне един могъщ камък, най-вероятно хематит. А с него, отлично знаеше той, можеха да се правят много неща.

— Търся един монах от Ордена — обясни той. — Известен като „лудия монах“.

Търговецът сви рамене — прякорът очевидно не му говореше нищо.

— В Палмарис ли е?

— Най-малкото е минал оттук. Преди не повече от две седмици.

Търговецът приседна зад писалището си и се замисли.

— Ако пътува из Хонс-де-Беер като изгнаник, сигурно е отседнал някъде из бедняшките квартали край пристанището — предположи той накрая и вдигна очи към гостенина си. — Палмарис е голям град.

Брат Правда го гледаше без да мигне.

— Аз ти казах името си — напомни му търговецът.

— Аз нямам име — студено заяви монахът и в стаята отново се възцари напрежение.

Доси се покашля:

— Е, да — рече. Ще ми се да можех да помогна повече на един от хората на Маркварт.

Брат Правда присви заплашително очи — никак не му харесваше как някакъв глупак се опитва да поеме контрола над случващото се и над него самия, като говори толкова фамилиарно за игумена на манастира.

— Обаче има едно място — прошепна едрият мъж изведнъж и затворнически се приведе към гостенина си, — където човек може да потърси отговори. Отговори на всички въпроси в целия свят!

— Ала не и преди да сме похапнали — добави той след малко и отново се облегна назад. — Ще те нагостя така, както никой в Палмарис не може, та като се върнеш в Сейнт Мер’Абел да кажеш на Маркварт някоя добра дума за стария му приятел.

Брат Правда остави търговеца да стори, каквото е намислил и много скоро установи, че хвалбите му изобщо не са били пресилени. Слугите — мъжът, когото монахът беше повалил в преддверието и три жени (едната от тях — безспорно много красива) — носеха ястие след ястие, всичките приготвени от най-крехко месо и най-сладки плодове. Сочно агнешко и дебели парчета вкусно еленско месо, залети с гъст, кафяв сос и с много гъби; портокали, чийто сладък сок потичаше по ръцете в мига, в който започнеха да ги белят, както и огромни, жълти пъпеши, каквито монахът не бе виждал досега и които бяха по-сладки от всичко, което беше вкусвал някога.

Яде и пи, без да прекалява с нищо, и когато около два часа по-късно най-сетне приключиха с обяда, облегна се в стола си и остави домакина да говори.

А той точно това и стори — приказваше ли, приказваше, разправяше му за отношенията си с различните манастири на Хонс-де-Беер, та дори със Сейнт Бругалнард в далечен Алпинадор. Брат Правда добре разбираше, че от него се очаква да се покаже впечатлен и той положи немалко усилия да си придаде заинтригуван вид, докато минутите бавно се точеха. Доси като че ли нямаше никакво намерение да спира и прекъсваше „вълнуващите“ си разкази, само за да се оригне звучно; толкова бе погълнат от чувството за собствената си значимост, че почти бе забравил за събеседника си. Сигурно, помисли си монахът, беше свикнал при него да идват хора в нужда, хора, които го молеха за помощ или услуга, и просто нямаха друг избор, освен да го слушат безропотно, преструвайки се, че наистина им е интересно. Ето как Доси дори не предполагаше колко досаден и смешен е в действителност.

Ала брат Правда също имаше нужда от него или поне предполагаше, че търговецът може и да успее да му помогне, затова остана да седи край масата и да го слуша търпеливо, дълго след като слънцето залезе.

Най-сетне, толкова внезапно, че монахът едва не подскочи на стола си, така неочаквано го извадиха от полусъненото му състояние, Доси заяви, че е време да получат някои отговори и че най-добре било да го сторят на тъмно.

Въпреки че наостри уши, в действителност брат Правда не очакваше да научи кой знае какво. Глупакът сигурно щеше да използва хематита, за да се всели в телата на неколцина кръчмари от бедняшките квартали и така преобразен, да поразпита за „лудия монах“.

Каквито и съмнения да имаше монахът, все пак последва домакина си в кабинета с дъбовото писалище. След като нареди на слугата си да донесе още един стол и да го сложи пред бюрото, Доси подкани гостенина си да седне и да се отпусне.

— Мога и аз да отида — предложи той, ала изражението му красноречиво говореше, че никак не му се ще да го прави.

Брат Правда продължи да седи безучастно, сякаш случващото се около него не го интересува особено.

— А защо сам не провериш? — предложи търговецът, сякаш току-що се бе сетил за тази възможност. — Какво ще кажеш да отидеш ти?

— Да отида?

— За да намериш отговорите, които търсиш.

— Не знам за какво място ми говориш — призна брат Правда. — Единственото, което знам, е, че притежаваш магически камък.

— О, тук става въпрос за нещо много повече! — подразни го Доси и като бръкна под ревера на скъпата си сива жилетка, извади голяма декоративна карфица и я поднесе към очите на госта си.

Сега вече на монаха му беше много по-трудно да се преструва на безразличен. Както и предполагаше, камъкът в средата беше хематит, овален, наситеносив и съвършено гладък. Около него обаче, впримчени в златната обковка, имаше десетина кръгли, прозрачни кристалчета. Брат Правда не можа да ги различи веднага (не на последно място, защото не бяха от един и същ вид), ала в едно беше сигурен — те всички бяха надарени с магия и по някакъв начин бяха свързани със свойствата на хематита.

— Мое творение — похвали се търговецът. — Най-забавното на камъните е да измислиш как точно да ги съчетаеш, нали?

„Най-забавното“, повтори си монахът наум и усети как с всяка изминала минута омразата му към наглия глупец и пренебрежението му към такива свети неща като камъните, нараства.

— Най-обикновен кварц — обясни Доси и поглади ръба на брошката. — За проницателен взор.

Гадателски камък, спомни си най-сетне брат Правда; постепенно започваше да разбира за какво става въпрос. С помощта на прозрачния кварц човек можеше да види много, много надалеч, а ако съчетаеше силите му с тези на хематита…

— Тази брошка ще те отведе там, където ще откриеш всички отговори, които ти трябват — увери го Доси. — Място, за което знам само аз. Домът на един приятел, един много могъщ приятел, от който дори старият Маркварт би се впечатлил.

Напълно погълнат от възможностите, които думите на търговеца разкриваха пред него, монахът почти не чу поредното пренебрежително споменаване на абата. Любопитството му отдавна бе отстъпило място на тревога — със самото си същество усещаше, че този път се е натъкнал на нещо наистина опасно. Припомни си уплахата, с която търговецът едва-едва бе предложил сам да отиде до това загадъчно място, а по лицето му се смесваха краен ужас и тръпно вълнение. Кое ли създание можеше да предизвика такава реакция? Какво ли имаше в края на това духовно пътешествие?

Внезапно монахът усети, че го побиват ледени тръпки. Орденът май трябваше сериозно да се замисли дали да продължи да продава камъни на глупци като Доси.

Тези въпроси отлетяха така бързо, както се бяха появили — освен всичко друго, брат Правда бе специално обучен да не поставя под съмнение решенията на своите господари.

— Върви — подкани го търговецът и му подаде брошката. — Остави камъкът да те води. Той знае пътя.

— Трябва ли да обсебя нечие тяло?

— Камъкът знае пътя — повтори Доси спокойно и някак лукаво.

Част от брат Правда, онези полумъртви, дълбоко заровени късчета, останали от предишното му аз, осъзна, че изражението на търговеца е досущ като на пакостлив хлапак, който подтиква някой малчуган да извърши беля.

Въпреки това взе брошката и я поглади, без да сваля очи от Доси. Добре разбираше колко уязвимо ще бъде физическото му тяло, докато духът му броди незнайно къде, ала силно се съмняваше, че търговецът ще се осмели да нападне един от пратениците на абат Маркварт. А дори и да го стореше, той винаги можеше да проникне в тялото му с помощта на хематита. Доси също го знаеше, така че, каза си монахът, май наистина нямаше за какво да се тревожи.

И така, брат Правда се облегна в стола си, затвори очи и се остави на магията да го погълне. Представи си хематита като тъмно езеро, в което бавно нагазваше, а светът край него се размиваше, докато не се стопи напълно. После духът му се отдели от тялото и се огледа наоколо. Прозрачните кристали около хематита неустоимо го привличаха със сила, каквато монахът никога досега не бе усещал и на която не можеше да устои. Заля го вълна от съмнения — дали постъпва правилно, като се впуска в това пътуване към неизвестното, дали Орденът не трябва веднъж завинаги да престане да продава камъни на всякакви идиоти; струваше му се, че край него плющят черни крила и разбиват решителността му на безброй късчета.

И ето че вече потъваше в кристалното сияние, далеч от стаята, от тялото си, от глупавия търговец.

След това полетя, по-бързо от мисълта. Време и пространство се изкривиха. Онова, което преди секунда му се бе струвало като дълъг час, сега бе просто кратък миг; онова, което изглеждаше като безкрайна равнина, той прекосяваше с една-единствена крачка. Все напред летеше брат Правда, на север към Дивите земи, над огромни езера и вековни гори, над върхове и чукари. Неведнъж беше сигурен, че ще се блъсне в някой особено остър зъбер, само за да го избегне в последната възможна секунда. Никога не си бе представял, че е възможно магия да бъде настроена до такова съвършенство, че цялата мощ на кристалите може да бъде съсредоточена с такава сила върху една точка. Това беше нещо опасно и неразбираемо за него, а той знаеше за камъните повече от когото и да било на този свят, с изключение единствено на абат Маркварт и Авелин Десбрис!

Най-сетне остави високите планини зад гърба си и се озова над просторна и дълбока долина, обградена от всички страни от остри върхове. Далеч под него се чернееха многочислени войски. Искаше му се да се спусне надолу, за да види какви създания се сбират в такива огромни количества, ала волята на кристалите беше прекалено силна и все така го тласкаше напред, към планината, която се издигаше отвъд. Висока и самотна, с гъст дим, виещ се над върха й и покрит с дървета южен склон, от нея тръгваха два черни ръкава и обграждаха гъмжилото в долината.

Брат Правда едва не припадна, напълно зашеметен от скоростта, с която започна да профучава през изникналата на пътя му плетеница от тунели. Всеки остър завой го разтърсваше от глава до пети, макар физическото му тяло да бе на стотици мили оттам; при всяко внезапно хлътване и рязко изкачване светът наоколо се замъгляваше, а мислите му се разпиляваха.

Най-сетне стигна до тежки бронзови двери, върху които бяха вдълбани хиляди сложни символи. Вратата се открехна едва-едва и духът се промъкна вътре. Озова се в огромна зала, покрай чиито стени бяха наредени каменни колони във формата на гигантски войни, и вниманието му начаса бе привлечено от пиедестала, който се издигаше насреща му. Там, това брат Правда почувства още с влизането си, седеше най-могъщото създание, което някога бе виждал, създание, чиито мощ и първична злина сякаш се надсмиваха над самия живот.

Кристалите най-сетне го освободиха от примката си и той се изправи пред пиедестала. Обикновено отделилите се от телата си духове бяха невидими, ала не и тук. Брат Правда сякаш си бе възвърнал физическата обвивка, с тази разлика, че сега беше сив и така прозрачен, че виждаше каменния под, върху който беше стъпил.

Не за това обаче мислеше монахът, не и докато страховитото чудовище го гледаше подигравателно само на метър-два от него. Какъв ли звяр беше това, трескаво се питаше брат Правда, докато погледът му обхождаше червеникавата кожа, черните очи, прилеповите крила, рогата, хищните нокти. Какво изчадие на преизподнята се бе пръкнало в материалния свят? Какъв демон?

За негов ужас, отговорът беше очевиден и осъзнаването му заплашваше да изпепели мозъка му, да го раздроби на хиляди безпомощни късчета. Той знаеше! Знаеше истината от уроците, от годините, през които наставниците му ден след ден бяха насаждали у него страх от него, най-голямото зло, врага на техния Бог.

Той знаеше!

— Значи уби глупака Доси и му открадна съкровището? — попита го телепатично чудовището и в този миг монахът почувства как някой нахлува в съзнанието му, страховита атака, която не можеше да отблъсне.

Внезапно усети как му отнемат всяка мисъл, всяко намерение, самата му същност. Спаси го единствено обзелото го отвращение, което запрати духа му обратно, като камъче, изстреляно от прашка — навън от залата и главоломните тунели, обратно към многохилядните армии (армии на злото, сега вече знаеше това!), над планини и гори, над езера и равнини, обратно в Палмарис и кабинета на Фоло Досиндиен. Духът му се завърна в обвивката си толкова устремно, че тялото му едва не падна на пода.

— Е, научи ли онова, което търсеше? — попита го Доси в мига, в който го видя да отваря очи.

Брат Правда се взря в безумното му изражение и там съвсем ясно откри докъде срещите с онова създание бяха довели безразсъдния търговец. Искаше му се да разтърси човека пред себе си, да го попита знае ли какво е сторил, осъзнава ли какво зло е пробудил, ала още щом си го помисли, разбра, че е твърде късно. За този мъж отдавна нямаше спасение, а посещенията му сигурно бяха разпалили опасното любопитство на демона.

Преди Доси да успее да каже каквото и да било, ръцете на монаха се сключиха около гърлото му. Изненаданият мъж се опита да се откопчи, да изкрещи за помощ, да си поеме дъх, ала брат Правда беше прекалено силен. Много скоро търговецът рухна на колене, но монахът не отпусна хватката си, дълго след като ръцете на жалкия безразсъдник бяха увиснали безжизнено покрай тялото му.

Полуобезумял от ярост и страх, той излезе от стаята и пое из къщата, търсейки слугите и семейството на търговеца.

Тръгна си късно след полунощ и единствено гневът му помагаше да се пребори с обзелия го сковаващ смут. Брошката беше в джоба му, домът на Фоло Досиндиен — мъртъв.

Глава 30

Симфония

— Най-сетне намерих покой, открих място, където наистина принадлежа повече, отколкото съм принадлежал където и да било през живота си — проговори пазителят, след като беше прекарал почти половин час в безмълвно взиране в едва различимото огледало. — И все пак, чичо Мейдър — засмя се той, — все пак имам само двама приятели, единият от които — далечен образ, призрак, който дори не говори!

И той отново се засмя на привидната нелепост на думите си.

— Да, аз наистина принадлежа тук — повтори уверено. — Тези селца — Дъндалис, Тревясал лъг и Края на света — са моят дом, а хората — моето семейство, макар че те самите едва ме търпят край себе си. Защо тогава се чувствам приет, защо ми се струва, че именно тук е моето място, повече, отколкото сред Туел’алфарите, които бяха мои приятели, които държаха на мен хиляди пъти повече, отколкото който и да е по тези земи, с изключение на теб и Брадуордън?

И като се загледа в образа в огледалото, младият мъж отново замълча, търсейки отговор на въпросите, които си задаваше.

— Дългът — заяви най-сетне. — Убеждението, че онова, което върша, ще направи света (или поне моето късче от него) по-добро място за живеене. При елфите чувствах как се развивам, как израствам, как научавам нови неща и се превръщам в по-добър човек. А тук имам възможност да използвам наученото във вълшебната долина, да го използвам за добро, за да помагам на онези, които имат нужда от помощта ми, макар и те самите да не вярват, че тя им е необходима. Ето защо мястото ми е тук. Тук съм полезен и знам, че усилията ми, бдителността ми, връзката ми с гората — с нейните обитатели и растения — е ценна, дори и да си остава неоценена.

Елбраян затвори очи и дълго остана така, мислейки си за онова, което имаше да свърши този ден. Много скоро разбра, че когато отново отвори очи, образът в огледалото ще е изчезнал. Винаги ставаше така, ежедневните му задължения отпращаха духа на стария пазител рано призори и от философски, мислите на Елбраян се превръщаха в съвсем прагматични. Сега използваше Оракула редовно, понякога по два, дори три пъти седмично и нямаше случай, в който да не успее да призове образа на своя предшественик. Често се чудеше дали би могъл да открие в огледалото и Олван, своя баща, майка си, а защо не и Пони.

Да, наистина му се искаше да си поговори с Пони, да я види отново, да си припомни онези невинни дни, когато да охраняват селото беше забавна игра, а кошмарите — просто кошмари.

Излезе от малката пещера, изпълзявайки покрай дебелите корени, които запречваха входа, искрено усмихнат и готов за поредния изпълнен с работа ден. Надяваше се да открие Брадуордън, който най-сетне, след като бе търпял заяжданията на младия мъж седмици наред, се бе съгласил да си устроят състезание по стрелба с лък. И кой знае, ако спечелеше (а той нямаше никакви причини да се съмнява в победата си), може би щеше да го накара да дойде с него на обичайната му обиколка из гората край най-западното от трите села, Края на света.

Всяко нещо с времето си, каза си младият мъж и като взе Ястребокрилия, махна украсения с пера връх, откачи тетивата и се запъти към невисокия гол хълм, който от заселването си тук чувстваше като свой. Той много приличаше на онова възвишение в долината на елфите, където често прекарваше нощите си в съзерцание на звездното небе.

И този път свали дрехите си и усети приятния допир на остра трева под краката си. След това, използвайки тоягата вместо меч, поздрави зората с елфическия танц, фигура след фигура, изпълнени безпогрешно, без дори да се замисля — толкова дълбоко се бяха запечатали те в съществото му. Отдавна беше усвоил Би’нел дасада до съвършенство, нямаше какво повече да научи, ала упражнението му даваше все по-пълен контрол над собственото му тяло, превръщаше сложните движения в инстинкт.

Красива гледка беше младият пазител, с движения, изящни като у дива котка, ала овладени така, както само човек с желязна воля може да се владее. Съчетание от сила и пъргавина, могъщ както физически, така и душевно. Най-големият дар, който бе получил от Туел’алфарите, беше името, Нощна птица, както и всичко, на което го бяха научили. Най-скъпото, което елфите му бяха дали, бе другият поглед към света, сливането на две различни философии, на два различни начина за водене на битки.

Тялото му заблестя от пот под лъчите на утринното слънце — може и да не се движеше бързо, ала усилието, което се изискваше, за да изпълнява фигурите със съвършенството, с което го правеше, беше огромно. Понякога един от мускулите му се бореше срещу друг, или пък той напрягаше една-единствена част от тялото си до такава степен, че му се струваше, че няма да издържи нито миг повече.

Когато свърши, младият мъж взе дрехите си и без колебание се хвърли в хладните води на близкото езерце. Освежен от плуването, той се облече, закуси и тръгна да търси кентавъра.

За негово облекчение Брадуордън наистина беше в местността, която бяха определили за състезанието, макар и не на точното място, където то щеше да се проведе. Сякаш за да го улесни още повече, днес кентавърът бе решил да посвири — нежна мелодия, която също като утринното слънце постепенно се надигаше, докато най-сетне изригна във взрив от звуци, точно когато слънцето се показа иззад хълма, разпръсквайки над света пожар от лъчи. Следвайки музиката почти несъзнателно, Елбраян много скоро откри приятеля си насред купчина големи скални късове.

Още щом го зърна, кентавърът спря да свири и на лицето му грейна широка усмивка.

— Вече бях започнал да си мисля, че те е хванало шубето и не смееш да си покажеш физиономията! — ревна той.

— Е, тук сме — заяви Елбраян и вдигна Ястребокрилия. — И аз, и моят лък.

— Тази елфическа тояга ли? — подсмихна се Брадуордън и показа собственото си оръжие.

Елбраян, който го виждаше за пръв път, беше наистина впечатлен. Закрепено върху подходяща платформа, то щеше да се превърне в доста големичка балиста!

— Да не искаш да ми кажеш, че мяташ стрели с това дърво? — не му остана длъжен пазителят.

Брадуордън продължи да се усмихва все така широко.

— Наречи ги стрели — равнодушно заяви той и като остави гайдата си настрани, извади един колчан, който спокойно можеше да служи като спален чувал за Елбраян, а изправени, стрелите в него бяха високи поне колкото едрия пазител. — Наречи ги копия, ако щеш. Ама удари ли те една от тях, да знаеш, че си мъртъв.

Младият мъж изобщо не се усъмни в думите му.

Кентавърът го поведе към една открита поляна, насред която беше подредил шест мишени, всяка на различно разстояние от мястото, откъдето щяха да стрелят.

— Започваме от най-близката и продължаваме, докато не стигнем ей оназ’ там — обясни правилата Брадуордън. — Първият, който пропусне, губи.

Типично за безцеремонния кентавър, помисли си Елбраян. Обикновено в подобни състезания всеки от участниците имаше право на определен брой изстрели и онзи, който улучеше мишената най-много пъти, печелеше. При Брадуордън обаче, всичко щеше да се реши много по-просто и по-бързо.

Младият мъж пристъпи напред и стреля, уверен, че първата мишена, на по-малко от трийсет крачки, изобщо няма да го затрудни. И разбира се, стрелата му се заби на милиметри от центъра й.

Без нито една одобрителна дума, кентавърът вдигна страховитото си оръжие и опъна тетивата.

— Ти само ужили великана — рече и чак тогава пусна огромната стрела, която се заби съвсем близо до тази на Елбраян и прекатури трикраката мишена. — А сега — доволно заяви той, — гнусното създание е довършено, както трябва.

— Май и занапред трябва да стрелям пръв — сухо отбеляза младият мъж.

— Тъй си е — разсмя се кентавърът от все сърце. — Иначе ще трябва да се целиш в облаците и да се надяваш стрелите ти да паднат връз мишената!

Още преди Брадуордън да довърши, втората стрела на Елбраян се заби право в центъра на следващата мишена, на около десет стъпки по-далеч от първата.

Брадуордън също уцели и пак я прекатури.

Стигнаха до петата само за няколко минути — първите три лежаха на земята, безпогрешно улучени, а четвъртата, макар и двете стрели да бяха потънали в средата й, се бе задържала изправена. Петата мишена се намираше на няколкостотин метра и за първи път от началото на състезанието, Елбраян се видя принуден да се прицели малко по-високо. Все пак, ъгълът, под който пусна стрелата, съвсем не беше голям и описаната дъга почти не се забелязваше. Както и преди, тя отново потъна дълбоко в центъра на мишената.

За първи път Брадуордън изглеждаше искрено впечатлен.

— Бива си го тоз’ лък — промърмори той и вдигна своя.

Елбраян неволно сви юмрук, повярвал, докато следеше полета на тежката стрела, че победата е негова. За негова изненада, тя все пак уцели мишената, макар и в самия й край, възможно най-вляво от центъра.

Младият мъж хвърли кисел поглед на приятеля си:

— Чист късмет!

Брадуордън обаче тропна с копито и поклати глава:

— Не съм съгласен — най-сериозно заяви той. — Целех се тъкмо там — в ръката с оръжието.

— Ами ако чудовището си служеше с лявата ръка? — насмешливото подхвърляне на Елбраян изтри усмивката от лицето на кентавъра.

— Последен изстрел — обяви той. — После продължаваме с възможно най-далечните дървета.

— Или листа — отвърна пазителят и вдигна Ястребокрилия.

— Повечко, отколкото трябва — неочакваната забележка на Брадуордън сепна Елбраян и го накара да отпусне лъка си надолу.

— Повече, отколкото трябва?

— Повече самонадеяност, отколкото е полезно — уточни кентавърът. — Още малко и ще поискаш да се обзаложим.

Елбраян се замисли над тези думи, после отмести поглед към предишната мишена, която Брадуордън едва бе улучил. А дали не го бе направил нарочно, запита се изведнъж. Дали пък лукавият Брадуордън не се опитваше да го подлъже? Вярно, че бе добър стрелец, но възможно ли бе да е дори по-добър, отколкото той предполагаше?

— Гайдата ми има нужда от нов мях — проточи Брадуордън, уж на себе си. — Не е трудно, ама-а-а… мръсничка работа си пада туй, набавянето на кожата, де.

— Ами ако аз спечеля? — попита Елбраян, а преценяващият поглед, с който измери широкия гръб на кентавъра, красноречиво говореше какво се върти в главата му.

Брадуордън се разсмя, сякаш дори самата мисъл, че младият мъж може да победи, бе нелепа. Смехът му обаче бързо секна и той изпитателно изгледа другаря си.

— Знам какво си си наумил, ама само се опитай да ме яхнеш и току-виж съм решил да проверя дали вкусът на човешкото месо не е станал по-добър, откак го опитах за последен път.

— Само до Края на света — уточни Елбраян. — Трябва да отида дотам и да се върна обратно възможно най-бързо.

— Никога! — отсече Брадуордън. — Само девица може да ме язди. И то единствено, ако получа същото в замяна — добави той с многозначително намигване.

Елбраян не искаше дори да си представи тази картина.

— Тогава какво? — попита Елбраян. — Ще се обзаложа с теб, но и ти трябва да предложиш нещо.

— Мога да ти направя истински лък — подкачи го кентавърът.

— А аз мога да ти пронижа задницата от сто стъпки разстояние! — не му остана длъжен пазителят.

— Големичка мишена си е — призна Брадуордън. — Добре де, от какво имаш нужда? Не че имаш някакви шансове да спечелиш, разбира се.

— Вече ти казах — настоя Елбраян. — Обичам да се разхождам, но наистина трябва да измисля по-бърз начин да правя обиколките си.

— Никога няма да се качиш на гърба ми и туйто!

— Ти ли предвождаш дивите коне?

— Не — отвърна Брадуордън, изненадан от неочаквания въпрос. — Друг се грижи за т’ва.

Изведнъж по устните му се разля странна усмивка, сякаш току-що бе открил отдавна търсен отговор.

— Точно така! — рече той най-сетне. — Ако победиш (с други думи, ако някоя мълния порази стрелата ми, докат’ лети към мишената, защото друг начин да ме надвиеш няма), ще те заведа при онзи, който предвожда дивите коне. Ще те заведа, ама оттам — нататък се оправяй, както знаеш.

Елбраян добре разбираше, че Брадуордън се опитва да го направи на глупак и че наградата, която му обещава, според него е по-скоро наказание. Младият мъж усети как космите по врата му настръхват, обзе го безпокойство. Кое ли бе това създание, което будеше такова уважение дори у дръзкия Брадуордън? Ала наред с тревогата, го глождеше и силно любопитство и затова прие облога на кентавъра без много колебания.

Тетивата на Ястребокрилия пропя и стрелата му се заби право в средата на далечната мишена.

Брадуордън изсумтя одобрително и също улучи центъра.

— Три — заяви Елбраян и стреля три пъти подред, всеки път — безпогрешно.

Брадуордън вдигна тежкия си лък и с лекота стори същото.

— Пет, шест, седем! — извика пазителят и отново стреля три пъти.

Първата стрела се заби в четвъртата мишена, следващата — в петата, разцепвайки на две елбраяновата стрела, останала от предишния изстрел, последната — право в средата на шестата мишена.

Кентавърът въздъхна — май най-после си бе намерил майстора и то в лицето на един човек. Четвъртата и петата мишена уцели с лекота, ала последната му стрела се удари в горния ръб на шестата мишена и се изгуби между дърветата в другия край на поляната.

Елбраян се усмихна победоносно и тържествуващо сви юмрук, а когато срещна погледа на Брадуордън, за първи път откри там истинско уважение.

— Бива си го тоз’ лък, приятелю — призна кентавърът. — Истински драконоубиец. А по-сигурна ръка от твоята не съм виждал.

— Направи ми го най-изкусният майстор — отвърна Елбраян. — Освен това имах най-добрите учители. Туел’алфарите нямат равни на себе си в стрелбата с лък.

— Ами да — изсумтя Брадуордън, — ’щото кльощавите създания не смеят да се приближат до врага на по-малко от един изстрел разстояние. Да вървим тогаз’, имам да ти показвам нещо чудесно. Ама първо да си съберем стрелите.

Когато бяха готови, кентавърът поведе младия мъж навътре в гората. Минаха покрай боровете и еленовия мъх, прекосиха една дълбока долина и излязоха от другата й страна. Времето минаваше, а те вървяха ли, вървяха и единственият звук, който нарушаваше мълчанието, бяха веселите звуци на гайдата. Най-сетне, когато слънцето вече бе започнало да преваля, достигнаха усамотена борова горичка, засадена под формата на диамант. Издигаше се на върха на един хълм, заобиколен от всички страни от тучни морави, осеяни с ярки диви цветя. Елбраян не можеше да повярва, че никога досега не бе идвал тук. Нима бе възможно инстинктите му на пазител да не го отведат до едно място толкова съвършено и в такава абсолютна хармония с духа на гората? Тук във всяко цвете, във всеки храст, във всяко дърво и камък, в потока, който ромолеше весело, имаше нещо възвишено, нещо свещено, подхождащо много повече на Андур’Блау Иннинес, а не на покварения свят на човеците.

Тук във въздуха се носеше магия и Елбраян я долавяше така ясно, както я бе усещал и в долината на елфите. Почтително, почти като в транс, той премина външния кръг от високи борове и заедно с Брадуордън навлязоха в сърцето на горичката, където чисти, очевидно поддържани пътеки, кръстосваха гъстата растителност. Вървеше бавно, без да говори, сякаш се боеше да не наруши покоя, който цареше наоколо, така дълбок, че не се долавяше дори най-слаб повей на вятъра.

Пътеката зави и се сля с друга, само за да се разклони в три посоки малко след това. Горичката не беше особено голяма — надали беше по-широка от двестатина метра, на дължина трябва да бе наполовина, ала Елбраян беше сигурен, че ако някой изправи лъкатушещите пътеки и ги наложи една до друга, те непременно ще покрият поне няколко мили. Неведнъж се обръщаше към Брадуордън с надеждата той да му каже накъде да поеме, ала кентавърът мълчеше и го следваше.

Най-сетне достигнаха тъмно, сенчесто място, където пътечката се разклоняваше, заобикаляйки голяма купчина камъни, покрита със ситни, ала гъсти, жълти цветя. Елбраян забеляза, че двете разклонения се сливат от другата й страна и пое надясно. Тъкмо се канеше да продължи напред, оставил скалата зад гърба си, когато плътният глас на кентавъра наруши тишината:

— Не си особено наблюдателен за възпитаник на елфите — отбеляза той и Елбраян рязко се обърна.

Възнамеряваше да го помоли да замълчи, ала гледката, която се разкри пред очите му, прогони всяка друга мисъл от главата му. Как така не бе обърнал внимание на камъните, зачуди се той и изтича обратно, за да ги разгледа отпред. Подредени бяха във формата на диамант, чиято по-дълга страна беше около осем, а по-късата — шест крачки и по всичко личеше, че са разположени точно в центъра на горичката. Елбраян съвсем ясно почувства, че именно оттук извира цялата магия и че дърветата са засадени така, че да повтарят формата на могилата.

Бавно и почтително, той застана на едно коляно, дивейки се на грижата, с която бяха положени камъните. Докосна един от тях и усети едва доловимите вибрации на стаената вътре магия.

— Кой лежи тук? — прошепна младият мъж.

— Не мога да ти кажа — засмя се Брадуордън и Елбраян остана да се пита дали кентавърът наистина не знае кой лежи там или просто смята, че не той трябва да му отговори. — Не ще да съм бил по-голям от теб, когато елфите го погребаха.

Пазителят го изгледа заинтригувано.

— И кога е било това? — попита той. — Премерено в човешки години, имам предвид.

Брадуордън сви рамене и започна да рие пръстта с копито.

— Половин човешки живот — рече най-после.

Досещайки се, че няма да получи по-точен отговор, Елбраян не настоя. Бездруго нямаше особено значение кой точно лежи в могилата. Достатъчно му бе да знае, че непознатият, бил той човек, елф, или нещо друго, е означавал много за Туел’алфарите, толкова много, че след смъртта му те бяха благословили лобното му място и му бяха вдъхнали немалко от своята магия. Брадуордън му беше обещал да види нещо чудесно и ето че бе удържал на думата си.

Оставаше обаче въпросът с наградата за победата в състезанието.

— Ако идваш тук достатъчно често — заяви кентавърът, сякаш бе прочел мислите му, — ще откриеш онзи, който предвожда дивите коне.

Младият мъж усети как го обземат едновременно приятно вълнение и страх. Тръгнаха си малко след това, ала Елбраян се върна по-късно същата нощ, както и на следващия ден. Едва четвъртия път обаче, около две седмици след първото му посещение, най-сетне се случи нещо.

Беше свеж есенен ден и макар че въздухът между боровете бе все така неподвижен, навън хладният вятър брулеше листата на дърветата и гонеше пухкави бели облаци по тъмносиньото небе. Елбраян отиде първо до могилата, за да изкаже почитта си на онзи, който бе погребан там, после се върна до началото на горичката, защото искаше да почувства вятъра върху лицето си.

И тогава чу музиката.

За миг помисли, че Брадуордън пак е надул гайдата си, после обаче осъзна, че тази мелодия е прекалено нежна, едва доловимо потрепване на земята под краката му и въздуха около него, сякаш самата природа пееше. Музиката не ставаше нито по-силна, нито по-бърза, просто се лееше ли, лееше, докато Елбраян не почувства, извън всякакво съмнение, че това е приветствие, тропот на конски копита и шепот на вятър. Без сам да знае защо, се затича към южната част на горичката.

Там, отвъд тучната ливада, по която пъстрееха безброй диви цветя, стоеше най-прекрасното създание, което младият мъж беше виждал някога — огромен жребец, полускрит в сенките на дърветата.

Елбраян затаи дъх, когато красивото животно (чисто черно, с изключение на белите „ботуши“ на предните крака и бялото петно на челото) излезе на открито. То го преценяваше, помисли си пазителят, преценяваше го, въпреки че вятърът не духаше откъм мястото, където беше застанал, а един обикновен кон не би могъл да го види от толкова далече.

Жребецът започна да рие пръстта с копито, после се изправи на задните си крака и изцвили пронизително. След това препусна напред, сякаш за да покаже на какво е способен, ала не бе изминал повече от десетина метра, когато се обърна и потъна между дърветата.

Елбраян най-сетне си пое дъх. Сигурен бе, че великолепното животно нямаше да се върне този ден, затова си тръгна — не натам, където то бе изчезнало, а обратно към Дъндалис. Откри Брадуордън да си дялка стрели.

— Добре дошъл — подсмихна се кентавърът. — Виждам, че пак си бил в горичката, а?

Елбраян се изчерви, позасрамен, че чувствата му са толкова очевидни.

— Нали ти казах — доволно заяви Брадуордън. — Прекрасно създание е…

— Ама той има ли си име?

— Винаги е различно. Трябва да го откриеш, ако искаш да се приближиш до него.

— И откъде мога да го науча?

— Хлапе, хлапе — поклати глава Брадуордън. — Такова име не се научава, то просто се знае.

И си тръгна, оставяйки Елбраян сам с мислите му.

На следващата сутрин пазителят отново отиде в горичката, на по-следващата — също и така всеки ден, докато най-сетне, повече от седмица по-късно, отново чу (или по-скоро, почувства) музиката. Този път обаче звуците долитаха от запад.

— Хитро — одобрително прошепна той, когато видя жребецът да се показва от сенките — от мястото, което си беше избрало, животното можеше да долови миризмата на нашественика, без той да е в състояние да усети неговата собствена.

След няколко минути то излезе на открито и Елбраян отново затаи дъх, поразен от великолепието му, от мускулестите хълбоци и широките гърди, от красивата глава и черните, невероятно мъдри очи.

В този миг в съзнанието на пазителя изникна една дума, ала той поклати неразбиращо глава. Направи крачка напред и конят избяга, разваляйки магията на мига.

Срещнаха се отново още на следващия ден, по съвсем същия начин — жребецът дойде откъм запад, измервайки го с поглед и нервно риейки пръстта с копито.

И ето че думата от предишния ден пак изпълни мислите на пазителя, дума, която съвършено точно описваше появата на величественото животно.

— Симфония! — изрече я той на висок глас и смело пристъпи напред.

За негова изненада, ужас и възторг, жребецът се изправи на задните си крака и гръмко изцвили, после отново започна да рие пръстта.

— Симфония — не спираше да повтаря Елбраян и бавно се приближаваше.

И наистина, нима имаше друго име, което да подхожда повече на великолепното създание? Нима имаше дума, която по-добре да описва красотата и съвършената хармония на движенията му, мускулите, които сякаш се преливаха един в друг, подобното на песен трептене, което се разнасяше, откъдето и да минеше то, сякаш самата природа го приветстваше!

Само след няколко мига, Елбраян вече се намираше на пет крачки от жребеца.

— Симфония.

Животното присви уши и отметна глава назад.

Младият мъж дойде още по-близо, разперил широко ръце, за да покаже, че не му мисли злото. Много почтително, той се протегна и потупа жребеца по силния врат. Бавно, съвсем бавно, ушите на животното се изправиха.

После, с един гигантски скок, то потъна обратно между дърветата.

Двамата се срещнаха отново на следващия ден, както и на последващия и всеки път все повече свикваха един с друг. Много скоро Елбраян почувства, че конят е предопределен за него, така сигурно, както ако елфите го бяха изпратили тук. Всъщност, като се замислеше, това съвсем не изглеждаше невъзможно.

— Те ли бяха? — попита той духа на Мейдър една вечер. — Наистина ли Симфония (а аз вече знам, че това е името му) е подарък от елфите, може би лично от Джуравиел?

Отговор, разбира се, не дойде, ала изричайки мислите си на глас, Елбраян откри грешката, която допускаше:

— Не, не подарък — рече той. — Подобно създание не може да бъде „подарено“. Но елфите със сигурност имат пръст във всичко това — появата му не може да е случайна, а и държанието му не е като на животно, препускало на свобода цял живот.

— Могилата! — прошепна младият мъж след малко, открил най-сетне отговора на загадката.

Ами да, нямаше как да бъде другояче! Магията на погребалната могила бе довела Симфония при него — не!, беше събрала него и Симфония — пазител и жребец — заедно. Сега, повече отвсякога, Елбраян искаше да узнае кой е погребан в горичката, кой ли герой — човек, елф, а може би дори кентавър — Туел’алфарите са положили в земята с почит и с магия толкова могъща, че да призове кон като Симфония и да го надари с такъв разум. Защото в едно младият мъж беше сигурен — всичко това се дължеше именно на могилата.

На следващия ден яхна Симфония за първи път, без седло, уловил се с две ръце за гъстата му грива. Вятърът свиреше в ушите му, земята летеше под краката му и все пак жребецът се движеше толкова леко, сякаш се носеше във въздуха.

В мига, в който младият мъж скочи от гърба му, великолепното животно се обърна и потъна между боровете. Елбраян не се опита да го спре — отдавна бе разбрал, че отношенията между тях двамата не бяха като между ездач и неговия кон, не бяха като между господар и неговия слуга. Между тях имаше дружба, приятелство, основано върху доверие и взаимно уважение.

Симфония щеше да се върне при него, отново щеше да му позволи да го язди, ала само при своите условия.

Елбраян докосна ръба на шапката си, знак на уважение към величествения жребец. Всеки от тях си имаше свой отделен живот, ала двамата вече бяха свързани.

Глава 31

У дома

През следващите няколко седмици, докато кръстосваха пътищата на кралството, Авелин недвусмислено показа на Джил колко голямо доверие й има — започна да я посвещава в познанието за камъните. В началото използваше традиционни методи, същите, по които беше обучаван той самият, ала бързо установи, че Джил е далеч над нивото на начинаещ ученик. Всъщност, тя показваше заложби почти толкова големи, колкото онези, които отец Йойона бе открил у него самия при първото му съприкосновение с хематита. Авелин знаеше и причината за това. Джил беше силна по природа, ала със сигурност не бе по-силна от него. Само че тя съвсем не беше начинаеща. По време на онова сливане в Дъсбери, се бе сдобила с познание, чието овладяване отнемаше месеци, дори години, на повечето монаси. Затова, колкото по-силно ставаше приятелството между тях, колкото по-голямо доверие си имаха, толкова по-ясно Авелин разбираше, че най-доброто, което може да направи, е отново да използва хематита. От уроците с него полза имаше не само младата жена, но и той самият — при всяко ново сливане научаваше по още нещичко от мрачното й минало.

— Дъндалис — думата се отрони от устните й тежко, като звънливия екот на църковна камбана, който можеше да приканва към ликуване, да вдъхва надежда за по-добър живот и за справедливост в отвъдното, ала можеше и да вещае смърт.

Младата жена прокара пръсти през косата си (която бе пораснала и отново й стигаше до раменете) и подозрително изгледа Авелин.

— Знаел си! — обвинително рече тя.

Монахът само сви рамене.

— Разкрил си миналото ми — продължи Джил, използвайки вълнението, усещането, че е била предадена, за да потисне чувствата, отключени от споменаването на това отдавна забравено име.

Името на родното й село… както и на новото поселище, издигащо се сега на негово място.

— В Палмарис — досети се тя. — Говорил си с Гревис.

— Всъщност — спокойно я поправи монахът, — беше Петибуа.

— Как си посмял?

— Нямах друг избор. Аз съм ти приятел.

За миг Джил не знаеше какво да каже, прекалено объркана от прямите думи на Авелин. След Палмарис двамата бяха поели на север, първо по крайбрежието на Масур Делавал, а после и навътре в сушата. Бяха се движили доста заобиколно и, противно на очакванията на Джил, така и не бяха минали през земи, които да са й дори най-бегло познати. Спомените й започнаха да се пробуждат, едва когато пристигнаха в някакво селце, наречено Края на света, и чуха някой да споменава името „Дъндалис“. Затова сега й се искаше да се разкрещи на Авелин, ала в същото време осъзнаваше, че в последните му думи има голяма доза истина. Наистина, той й беше приятел, един от най-добрите, които бе имала някога. Та нали трябваше само да се сети за безценния дар, който й даваше — умението да борави с магическите камъни, — за да се увери, колко му е скъпа.

— Бягаш от духове, мила Джил — търпеливо обясни Авелин. — Да не би да мислиш, че не виждам болката ти, че не я усещам, като да е моя? Тя се долавя във всяко твое движение, във всяка твоя престорена усмивка. Да, престорена, защото, да си го признаем, кога за последен път си се усмихвала истински?

Сълзи изпълниха очите на младата жена и тя извърна поглед.

— Защото си го правила, убеден съм в това! — продължи Авелин. — Усмихвала си се широко и искрено. Ала то е било преди трагедията, преди призраците, от които упорито бягаш, да започнат да те преследват.

— Защо ме доведе тук?

— Защото тук тези призраци няма къде да се скрият — твърдо заяви монахът. — Тук, в селото, което се издига на мястото на стария ти дом, най-сетне ще се изправиш лице в лице с демоните на своето минало и ще ги прогониш веднъж завинаги, за да познаят и те, и ти покоя, който заслужавате.

Всичко това беше изречено така решително, че Джил не можеше повече да се сърди на Авелин. Той наистина й бе приятел, желаеше й само доброто и несъмнено би дал живота си за нея. И все пак, тя продължаваше да мисли, че постъпката му е погрешна и че той не разбира болката й. Авелин просто не бе в състояние да проумее колко дълбоко е страданието й; Джил също не бе сигурна, ала знаеше, че то е там, спотаило се е и само чака да бъде освободено, за да я погълне.

Младата жена кимна, ала не каза нищо — не й бяха останали повече думи, само страхове, бездънни и обсебващи. Затова влезе в странноприемницата и се качи в малката стаичка, която двамата с Авелин бяха наели. Не знаеше какви спомени ще отключи познатото име, ала знаеше, че иска да е сама, когато това стане.

Беше освирепял от гняв. Задавян от безсилна ярост, беше изкъртил вратата на стаята си и дори бе строшил челюстта на една уличница, осмелила се да му предложи услугите си. Палмарис го бе измамил така, както срещата с Доси го бе смутила. Не само че не се бе доближил до жертвата си, ами бе изгубил и малкото следи, с които разполагаше, докато кръстосваше безцелно големия град. Единствено късметът го бе срещнал с някакъв си Билдебург и един женкар на име Грейди Чиличънк, и двамата — отвратителни пияници.

Въпреки това историите им, издрънкани в замяна на няколко халби евтино пиво, се бяха оказали доста интересни. Особено Грейди наистина имаше какво да сподели — само преди месец бил видял майка си, някоя си Петибуа, съдържателка на „Пътя на задругата“, да говори с друг абеликански монах.

— Доста необичайно е да видиш двама от ваш’те по широкия свят — грубовато отбеляза Грейди. — Обикновено си стоите скрити зад манастирските стени, та човек се пита как ли се забавлявате там?

На фона на мръснишкото му държание, намекът беше повече от ясен, и двамата с Конър избухнаха в смях.

Брат Правда трябваше да си представи как му извива врата, за да извика усмивка на устните си — налагаше се да се покаже достатъчно любезен, за да изкопчи всичко, което тези двамата знаеха. В края на вечерта вече бе научил, че монахът (за когото бе почти сигурен, че е Авелин) се е насочил на север, към Дивите земи и едно далечно селце, наричано Тревясал лъг.

По това време на годината нямаше кервани, които да отиват на север от Палмарис — есента беше в разгара си, не след дълго над тези земи щеше да се спусне люта зима, ала за брат Правда това нямаше значение. Без да губи и ден повече, той пое на път, тичайки през по-голямата част от времето, твърдо решен да стопи преднината на Авелин и веднъж завинаги да приключи с всичко това.

* * *

Спомни си едно отдавнашно утро — стоеше на един покрит с дървета склон и съзерцаваше небето и Ореола, засиял с нежните си багри. Спомни си и музиката, която изпълваше хладния въздух, загадъчна и красива. Спомни си още нещо, още някого, който беше заедно с нея тогава — беше му казала нещо за далечната мелодия.

— Момче — прошепна младата жена, макар че нямаше кой да я чуе.

Някакво име, може би „Елбраян“, се опита да строши оковите на забравата, ала заедно с него се надигна и всепоглъщащо чувство на болка и непоправима загуба, отново заплющяха черните криле, накарали я да се затвори в себе си и тласнали я да запрати пламтящия въглен в лицето на Конър Билдебург.

Джил си пое дъх и прогони всички спомени, заключи ги обратно в тъмницата им. Тази нощ младата жена не можа да заспи, ала въпреки това бе готова за път още в ранни зори и, водейки замаяния от умора и махмурлук Авелин, напусна странноприемницата и пое на изток, към селото, наречено Дъндалис.

Пристигнаха късно следобед, когато слънцето вече преваляше, а къщите хвърляха дълги сенки. Къщи, които Джил никога не беше виждала. Беше затаила дъх много преди да стигнат в селото, очаквайки спомените да я връхлетят всеки миг. Нищо такова обаче не се случи. Това беше един Дъндалис, построен върху останките от предишния Дъндалис, и приличаше колкото на предшественика си, толкова и на Тревясал лъг, Края на света и всяко друго гранично поселище… поне на пръв поглед.

Двамата прекосиха цялото село, чак до старата, изпотрошена ограда в северния му край, в самото подножие на възвишението, което се издигаше отвъд.

Възвишението!

— Оттук видях Ореола — наруши мълчанието Джил.

Авелин се усмихна, ала усмивката му бързо помръкна — припомнил си бе кога той бе видял Ореола по-ясно от всеки друг път. Беше насред морето, по време на най-важното пътуване в живота му.

— Беше толкова истинско — прошепна младата жена, повече на себе си, отколкото на Авелин, успокоена, че поне тази мъничка частица от предишния й живот е действителна, а не плод на въображението й.

Защото в този миг, докато гледаше възвишението, което разделяше селото от долината с вечнозелените дървета и белия еленов мъх, възвишението, играло толкова важна роля в отминалия й живот, Джил почувства, извън всякакво съмнение, че споменът й за онова магическо утро, обагрено от сиянието на Ореола, е съвсем истински. Нещо повече, в този миг тя отново се почувства както тогава, свободна от оковите на физическото си тяло, частица от безкрайната вселена.

— Момчето — промълви тя и Авелин я изгледа заинтригувано.

— Имало е и още някой?

— Някой скъп за мен — кимна младата жена.

После всичко свърши, споменът отлетя и тя отмести поглед към селото, само за да се обърне към оградата миг по-късно:

— Тук си играехме. Изкатервахме се до най-горната греда и тръгвахме по нея, за да видим кой ще издържи най-много.

— Ние?

— Аз и приятелите ми — отвърна Джил, без да се замисли.

Авелин се надяваше, че с въпроса си ще я накара да си спомни името на някой от тези изгубени приятели, ала не бе особено разочарован, когато това не стана. Решението му да дойдат на север се оказа правилно — едва-що бяха пристигнали в Дъндалис и ето че тя си бе припомнила повече неща, отколкото през всичките години след трагедията.

— Бънкър Кройър — неочаквано каза тя, а по лицето й се изписа любопитство.

— Приятел?

— Не — поклати глава Джил и посочи старата ограда. — Това беше неговият корал. Коралът на Бънкър Кройър.

Широка усмивка огря лицето на Авелин, но той побърза да я изтрие, когато младата жена се обърна към него, без да се мъчи да прикрие раздразнението си. Всичко се завръщаше, ала бавно, мъчително бавно, а тя започваше да става нетърпелива.

— Да вървим да намерим място за нощуване — предложи монахът. — На идване май минахме покрай една странноприемница.

Още щом наближиха вратата на „Виещата Шийла“, голямата пивница, издигаща се насред Дъндалис, Авелин разбра, че още един спомен — и то невероятно силен — трябва да бе връхлетял Джил при вида й. Младата жена беше като вцепенена и не можеше да откъсне поглед от основите на сградата, а изражението й бързо се менеше — от любопитство към страх и от страх — към всепоглъщащ ужас.

Обърна се, цялата разтреперана, и ако Авелин не я беше хванал, щеше да побегне. Всъщност монахът подозираше, че оставили я, Джил ще избяга чак в Тревясал лъг, чак в Края на света, чак в Палмарис!

— Това място ти е познато — рече той, без да я пуска.

Младата жена с мъка си поемаше дъх, ноздрите й бяха пълни с миризмата на пушек, гъст, черен дим. Въпреки че бе на открито, струваше й се, че се задушава, сякаш е затворена натясно и не може да излезе.

— Виждала си го и преди! — настоя Авелин и я разтърси.

Джил изръмжа и се отскубна от ръцете му, после впери поглед в каменните основи на сградата.

— Тук се скрих — с мъка успя да изрече. — Криех се, докато селото наоколо гореше. Криех се, докато писъците…

Силен хлип я задави и тя не можа да продължи. Олюля се и ако Авелин не я беше уловил, сигурно щеше да падне.

Но в Дъндалис нямаше друга странноприемница, освен това не я беше довел чак дотук, само за да й позволи отново да избяга от миналото си. Нае една стая (единствената свободна в момента), като изрично обясни на добродушния ханджия, че между него и младата жена няма абсолютно нищо и че са просто добри приятели, тръгнали заедно на път. За първи път си даваше труда да обяснява някому какви са отношенията му с Джил, помисли си Авелин, докато я водеше нагоре по стълбите. Тук навярно щяха да останат по-дълго от обикновено и понеже селото беше малко, искаше му се да защити доброто й име. В Дъндалис я очакваха достатъчно изпитания и без да й се налага да понася злостни подхвърляния от местните сплетници.

Джил заспа още щом си легна, надвита от умора и вълнение. Авелин дълго стоя край нея, боейки се да не я споходят кошмари.

Тя обаче спеше дълбоко, прекалено изтощена, за да сънува. Най-сетне монахът почувства, че повече не може да устоява на шума, носещ се от общата стая на приземния етаж. Сигурен бе, че почти цялото село се е събрало там долу и при всичката си любов към Джил (а той наистина я обичаше като родна дъщеря), той също си имаше свои нужди.

Не след дълго вече беше слязъл, пиеше и приказваше пред многолюдната тълпа (повече от обикновено, тъй като мнозина трапери бяха слезли в селото, за да се запасят с провизии за идващата зима). Корави бяха жителите на Дъндалис, упорити и затворени, мъже и няколко жени, които оцеляваха благодарение на верните си оръжия и на находчивостта си. Много скоро Авелин вече спореше разгорещено с някакъв пияница, настоявайки, че място с мрачна история, като тази на Дъндалис, би трябвало да е по-подготвено да се справи с опасността.

И когато траперът подигравателно заяви, че най-опасното нещо по тези земи били срещащите се от време на време прегладнели ракуни, брат Авелин без колебание му заби един юмрук право в лицето.

Когато се свести, Авелин установи, че е останал сам с ханджията, а върху едното му око има голямо парче сурово месо.

— Ам’че да! — заяви той. — От години не съм виждал хора да се бият толкова добре.

Белстър се разсмя. Жителите на Дъндалис наистина бяха корави и едно сбиване не само че не можеше да ги уплаши, ами дори им се струваше приятно разнообразие. И, колкото и да бе странно, Авелин, който се беше бил наистина добре (макар и да не го помнеше), си бе спечелил искреното им уважение, въпреки че повечето от посетителите в кръчмата го смятаха за напълно луд.

Най-сетне Белстър спря да се смее и му подаде къс хартия. Сметка.

— Решиха, че последните питиета трябва да са от теб — осведоми го той.

— Ам’че да! — провикна се Авелин и, широко усмихнат, бръкна в кесията си.

Усмивката му стана много по-топла и мека, когато, малко по-късно, се качи в стаята и видя спящата Джил, свита на кълбо под завивките, досущ като изгубено малко момиченце. Той коленичи край леглото й и я помилва по косата, после се наведе и я целуна по бузата.

Глава 32

Мракът се надига

Елкенбрук беше селце като много други — почти не се различаваше от Дъндалис и Тревясал лъг, само дето климатът беше по-студен (все пак, намираше се доста по на север, на западната граница на Алпинадор) и затова наоколо му имаше повече вечнозелени и по-малко широколистни дървета. Зимата тук започваше още в осмия месец, Октенбург, само няколко седмици след есенното равноденствие и не си тръгваше преди края на Туманей. След нея следваха кратка пролет и още по-кратко лято. Жителите на Елкенбрук, както и повечето алпинадорци, бяха руси, със светла кожа и светли очи. Освен това бяха забележително издръжливи, високи и плещести, свикнали да понасят трудностите на живота из Дивите земи. Дори децата на алпинадорската граница (а по-голямата част от тези Диви земи все още се смятаха за гранични) можеха да си служат с оръжие — гоблини и фоморийски великани тук се срещаха много по-често, отколкото в доста по-цивилизованите южни кралства. Самото поселище също говореше за това — за разлика от селата по северните граници на Хонс-де-Беер, около него се издигаше близо триметрова стена от заострени колове.

Ето защо, когато елкенбрукските съгледвачи съобщиха, че са забелязали гоблини, коравите им съселяни не се разтревожиха особено. Дори когато стана ясно, че с дребните създания има и великани, старейшините на селото стоически свиха рамене и се заеха да точат сабите и тежките си брадви.

И само миг преди същинското нападение, когато слънцето вече докосваше западния хоризонт, чак тогава елкенбрукци разбраха колко сериозна е заплахата този път, чак тогава осъзнаха, че са обречени. Обикновено гоблините идваха накуп, минаваха покрай дърветата и храсталаците и се хвърляха срещу коловете и барикадите. Този път обаче злите създания обградиха цялото село, застанали по десет един зад друг, а на всеки двадесет крачки имаше по един фоморийски великан, загърнат в пластове кожуси.

Жителите на Елкенбрук никога досега не бяха виждали толкова много гоблини на едно място, а и им се струваше странно, че злите, себични същества могат да се обединят в такива големи орди. И все пак, те бяха тук, скупчени зад стените на градчето, а върховете на копията им блестяха под последните слънчеви лъчи, блестяха и щитовете им, украсени с гербовете на най-различни племена.

Жителите на селото затаиха дъх като един, прекалено смаяни, за да говорят или да измислят какво да правят. Нерядко преди нападение безчинстващите гоблинови нашественици изпращаха свой говорител, мъчейки се да изкопчат някакво споразумение с противника, да го накарат да им плати, за да се откажат от нападението. Обичайният отговор на подобно предложение бе селяните да набият главата на нахалника върху някой кол от крепостната стена.

Този път обаче, мнозина се чудеха дали наистина не биха могли да се договорят с придошлата орда.

След като се подредиха, скверните създания известно време не направиха нищо, после, по дадена команда, се разделиха, пристъпвайки вляво или вдясно.

В зейналите сред редиците им пролуки се появи поредната изненада — кавалерия, още гоблини, възседнали рошави понита. Всъщност гоблини не за първи път се качваха на коне, но по принцип това се случваше рядко, а да се съберат толкова много ездачи на едно място — това жителите на Елкенбрук не бяха и предполагали, че е възможно.

— Четиристотин — отбеляза един мъж — дори само кавалерията на врага беше двойно по-многочислена от цялото село.

Не по-малко изумени бяха хората и от начина, по който гоблините се бяха разделили, за да пропуснат конниците.

— Обучена войска — промърмори друг от мъжете.

— И дисциплинирана — съгласи се трети, а невярващото и отчаяно изражение, изписало се по лицето му, бе повече от красноречиво.

Единствено това, че отделните гоблинови племена трудно се сработваха едно с друго, им бе попречило да опустошат цял Алпинадор. Въпреки че бяха далеч повече от хората в северното царство, злите създания се биеха помежду си много по-често, отколкото с която и да било друга раса.

В този миг четирима от нашествениците излязоха напред, досами главната порта на стената. Единият — огромен великан, висок почти колкото трима едри мъже, увит с дебели кожуси и наметнат с цяла меча кожа — държеше най-грамадното копие, което селяните бяха виждали някога. Заедно с него напред пристъпи и един невероятно грозен гоблин, с обезобразено от белези лице и ръка, отрязана до лакътя. Въпреки че не бяха по-високи от гоблините, останалите две създания очевидно бяха от друга раса — имаха масивни, подобни на бурета туловища и дълги, клечести крайници, които изглеждаха някак недоразвити в сравнение с останалата част от тялото им. Ала най-забележителното у тези дребни същества бяха кепетата им — толкова наситеночервени, че се виждаха отдалеч дори на угасващите слънчеви лъчи.

— Аленокапци! — ахна един от мъжете и останалите закимаха в знак на съгласие, макар никой от Елкенбрук да не бе виждал истински паури досега.

Вражеските редици продължаваха да стоят напълно неподвижни, смълчани и затова — още по-ужасяващи. Най-сетне едно от джуджетата даде знак на великана и той, зловещо ухилен, го вдигна високо във въздуха, където злото създание свали червената си шапка и я размаха.

Това беше сигнал, досетиха се жителите на Елкенбрук и се приготвиха да посрещнат врага, твърдо решени да му дадат героичен отпор, дори това да им струваше живота. Онова, което чуха обаче, не беше тропот на конски копита, нито викове на хвърлящите се в нападение гоблини — тишината на умиращия ден бе прорязана от свистенето на десетки катапулти. Паурите бяха донесли своите оръжия. Тежки камъни, четириметрови копия и късове горящ катран се издигнаха във въздуха, превръщайки застиналия от ужас градец в океан от трески и огромни огнени езици, над който заехтяха отчаяни писъци и предсмъртни стонове.

Малцина бяха останали на стената при втория залп — почти всички бяха заети с грижи по ранените, с потушаване на многобройните пожарища и с укрепване на защитните барикади — затова малцина видяха щурма на нашествениците, но пък всички усетиха тътена на земята под краката им.

Третият залп, повече от двеста тежки копия, хвърлени от прииждащата пехота, влетя в града малко преди конниците, а когато понитата нахлуха през многобройните дупки в крепостната стена, ездачите им завариха повече трупове, отколкото живи защитници. Онези, които бяха оцелели след трите залпа, много скоро отчаяно закопняха да са на мястото на мъртвите си другари.

Когато слънцето потъна зад хоризонта, Елкенбрук бе вече сравнен със земята, а Майер Дек, Готра, Уба Банрок и Улг Тик’нарн стояха насред осеяното с трупове селце и, издигнали ръце и погледи към небето, зовяха своя господар, своя бог.

Далеч оттам, седнал на обсидиановия си трон в недрата на Айда, дактилът чу виковете им и се наслади на смъртта и разрухата, останали след първото организирано нападение на неговите войски. Демонът усещаше мириса на кръв, болка и погибел толкова остро, сякаш беше там заедно със своите генерали.

А това беше само началото, напомни си дактилът — армиите му продължаваха да растат, пъклени пълчища, сбиращи се в прегръдката на черните ръкави на Айда, а откъснатите от света алпинадорски селца бяха просто изпитателните им площадки. Същинското предизвикателство лежеше на юг — Хонс-де-Беер, най-богатото и многолюдно кралство на Корона.

Когато зимата започнеше да отпуска желязната си хватка около света, когато снеговете се стопяха достатъчно, за да станат планинските проходи преодолими, те щяха да са готови.

Те щяха да са готови.

Изкачваше се по склона на север от Дъндалис и се опитваше да си спомни. По-рано беше валяло и сега тънка, бяла покривка застилаше замръзналата земя. Снегът обаче беше спрял и небето синееше над нея, кристално ясно в ледения въздух. Дори въздухът, изпълнен със свежест, каквато младата жена не бе усещала нито в Палмарис, нито в Пирет Тюлм, където влажната мъгла като че ли никога не се вдигаше, дори той й беше познат. Да, тя помнеше този въздух, така хладен и невероятно чист, вдишвала го бе и преди, в ранната си младост. И сега десетки образи от тази отминала младост се опитваха да разбият тъмницата на забвението, в която тя ги бе заключила.

В едно младата жена беше сигурна — животът й тогава бе щастлив, изпълнен със свобода и весели игри. Бе имала много приятели, всички те — съучастници във веселите планове, които постоянно измисляха. Всичко беше по-просто и по-чисто, бяха се трудили здраво, но и здравата се бяха забавлявали, радвали се бяха на вкусна храна, приготвена със собствените им ръце, и на искрен смях, който извираше чак от корема, а не се дължеше на желанието им да се покажат учтиви.

Въпреки това подробностите продължаваха да й убягват, имена също не можеше да си спомни, макар доста лица да се бяха завърнали в съзнанието й. Ето какво не й даваше мира и я караше да обикаля наоколо, да се катери по склона, чак до върха му, от който се виждаше ширналата се в подножието му долина с гъстия еленов мъх и вечнозелени дървета, побелели от първия сняг.

На самия връх се издигаха два високи бора и в мига, в който приседна между тях, младата жена усети как я залива вълна от спомени. Пред очите й изникна образът на група ловци, проправящи си път между дърветата в долината с мъха, понесли убитите от тях животни на раменете си; отново я обзе тогавашната радостна възбуда от успешния лов.

Беше се втурнала в долината, ала не сама, а с един от приятелите си. Беше се запровирала между дърветата, докато най-сетне се промуши под клоните на онзи последен бор (още усещаше допира на острите иглички върху ръцете си) и се изправи лице в лице със завръщащите се ловци, сред които, изведнъж осъзна тя, беше и нейният баща!

Споменът беше толкова жив! Виждаше ги съвсем ясно — мъже, прибиращи се у дома, натоварени с богата плячка — кошути, зайци и… и още нещо.

Джил рязко отвори очи — внезапно образът беше станал прекалено истински, сякаш онова отвратително, разкривено в смъртта създание наистина беше пред нея и й нашепваше да се маха оттам, колкото се може по-надалеч.

Тя обаче стисна зъби и не побягна, нито прогони спомена. Върна се назад, към ясното утро, така прилично на днешното. Утрото, в което бе занемяла пред красотата на Ореола, утрото, в което бе посрещнала ловците и за първи път бе видяла истински гоблин.

— Гоблинът — прошепна тя на глас, осъзнавайки внезапно, че тази на пръв поглед незначителна случка, всъщност е била предвестник на гибелта, сполетяла Дъндалис, дома й, семейството и приятелите й.

Усети, че не й достига дъх, ръцете й се разтрепериха.

— Добре ли си?

Неочакваният въпрос я накара да подскочи и тя рязко се обърна, озовавайки се лице в лице с онзи, който го беше задал — абеликански монах, облечен в същите кафяви одежди, които носеше и Авелин. Непознатият беше доста по-нисък от Авелин, ала имаше широки рамене и несъмнено бе много силен. Качулката му бе отметната назад, откривайки бръснатата му глава.

— Добре ли си?

Въпросът бе зададен внимателно, почти нежно, ала Джил усети някаква твърда нотка в гласа на монаха — загрижеността му, почувства тя извън всякакво съмнение, беше престорена. Съвсем неподправен обаче беше интересът, с който той я оглеждаше — очите му дълго се задържаха върху косата, после се спуснаха към лицето й, мъчейки се сякаш да попият всяка частица от него.

А те точно това и правеха. Брат Правда бе чул много описания на спътницата на „лудия монах“ и сега, докато оглеждаше плътните й устни, поразяващо сините очи, гъстата, руса коса, усещаше как се изпълва с все по-голяма сигурност. Това бе тя.

— Не трябва да идваш тук съвсем сама — изрече той на глас.

Джил се изсмя презрително и докосна дръжката на късия си меч, не заплашително, а за да му покаже, че далеч не е беззащитна.

— Някога служех в кралската войска — увери го тя. — В Бреговата стража, по-точно.

При тези думи непознатият присви очи и младата жена внезапно почувства, че може би не е трябвало да е толкова откровена с него.

— Как се казваш? — попита монахът.

— А ти? — отвърна на въпроса с въпрос Джил, която с всяка изминала минута ставаше все по-подозрителна.

Пък и наистина, странно си бе да срещнеш абеликански монах толкова на север и то съвсем сам, на някакъв безлюден хълм. Замисли се над историята на Авелин и решението му да се самоотлъчи от ордена си и се зачуди какви ли бяха последствията от една такава постъпка. Ако мълвата за „лудия монах“ бе достигнала до ушите на останалите духовници, това със сигурност не би им се понравило.

— Моето име не е важно за никого — спокойно заяви непознатият. — Освен за едного. За един монах от моя орден, който избяга като страхливец, ограбвайки своето братство.

По лицето на Джил се изписа тревога, ала непознатият продължи безмилостно:

— Да! За Авелин Десбрис аз съм брат Правда. За твоя спътник, момичето ми, аз съм ръката на възмездието, протегнала се чак от Сейнт Мер’Абел, за да си отмъсти и да си възвърне онова, което ни принадлежи.

Още преди той да довърши, Джил вече бе скочила, с гол меч в ръка.

— Нима ще нападнеш един пратеник на църквата? Пратеник, чието име е истинно и справедливо? Пратеник, който идва, за да донесе заслужено наказание на беззаконника, когото наричаш свой спътник?

— Да! — твърдо заяви младата жена. — Ще защитавам Авелин, каквото и да ми струва това. Той не е беззаконник!

Брат Правда се изсмя презрително и се изправи. После, бърз като котка, приклекна и се хвърли напред, описвайки пълен кръг, протегнал крак към меча на противничката си.

С едно ловко движение Джил успя да отдръпне оръжието и ритникът на монаха само го закачи, принуждавайки я да направи крачка назад.

Изпълнен с новопоявило се уважение към младата жена, монахът се приготви за втори скок. Явно наистина я биваше в битките.

— Говори се, че ти също бягаш от закона — подразни я той. — Била си дезертирала от Пирет Тюлм.

Джил дори не трепна.

— Кой знае, може пък Бреговата стража да предложи награда за главата ти — подметна монахът, след което започна нова атака.

Три бързи ритника, всеки — на различна височина, се посипаха върху младата жена. Тя обаче ги избегна с лекота и сама се хвърли в нападение.

Спря я единствено съвестта, осъзнаването на факта, че се кани да убие човешко същество.

Всъщност, нямаше защо да се тревожи — мечът й бездруго нямаше да успее да прониже изкусния монах. Той изчака до последния момент, после се отдръпна съвсем леко встрани и като провря ръка под острието, блъсна го нагоре, като с другата ръка й нанесе силен удар.

Джил незабавно отстъпи назад, ала въпреки това не можа да избегне напълно удара в ребрата и за момент остана без дъх. Олюля се и направи още няколко крачки назад, готвейки се да посрещне следващото нападение.

Когато се съвзе обаче, установи, че той не я бе последвал. Вместо да се възползва от временното си преимущество, монахът стоеше на около четири метра от нея, пъхнал ръка в джоба на кафявите си одежди. После, за нейно огромно изумление, затвори очи.

Миг по-късно всички въпроси излетяха от съзнанието й, прогонени от една-едничка цел — да спре атаката на брат Правда. Макар да не се бе помръднал от мястото си, той се бе впуснал в най-страховитото си нападение и сега Джил трябваше да впрегне цялата си воля, за да се пребори с него, да не му позволи да завземе тялото й!

Нечовешка болка прониза тялото и душата й, същото изпитваше и монахът. Тази мисъл обаче не я утешаваше особено. Усещаше скверното му нахлуване като стена от мрачна сянка, напираща в нея, опитваща се да я прогони от собственото й тяло. За миг й се стори, че е победена, безсилна да се съпротивлява, после осъзна, че това е бойно поле, където предимството е на нейна страна. Та това беше нейното тяло! Впрегна цялата си воля и почувства как силата на мисловната атака отслабва. Представи си се като източник на светлина, като огромно, ярко слънце, което прогонва пъплещата мрачна сянка; тази смъртна обвивка й принадлежеше и с едно последно усилие, тя успя да прогони натрапника.

Мракът се вдигна и тя отвори очи.

Само за да види подигравателно ухиленото лице на монаха на сантиметри от своето. Едва тогава разбра истината, едва тогава проумя, че мисловният двубой е бил просто уловка, от която той бе в състояние да се съвземе много по-бързо от нея.

Разбра го в частицата от секунда, преди всичко да свърши. Разбра, ала това познание й донесе единствено отчаяние, защото врагът вече беше прекалено близо. Надежда нямаше.

Юмрукът му се стовари върху гърлото й и тя се свлече в разкаляния сняг. Един-единствен удар, точен и премерен така, че да не я убие. Не, брат Правда не я искаше мъртва. Задържеше ли я за заложник не само че щеше да я принуди да му каже къде да открие Авелин, но и можеше да я използва като примамка за предателя.

Не, брат Правда я искаше жива, засега. Разбира се, щом се разправеше с изменника, щеше да му се наложи да убие и нея.

И това ни най-малко не го притесняваше.

Глава 33

Издайнически удар

Седеше край една маса в ъгъла на пивницата, избутал стола си така, че да има защитата на стената и от двете си страни. Не че очакваше неприятности (жителите на Дъндалис не го харесваха особено, но никога не бяха проявявали открита враждебност), просто елфическото обучение си казваше думата — винаги трябваше да заема най-лесно защитимото положение.

Тази вечер кръчмата беше особено пълна — навън валеше сняг и хората се тревожеха, че може да се засили. Извиеше ли се снежна буря, като нищо щеше да ги затвори в къщите им за цяла седмица.

Пивото се лееше, приказката (най-вече за времето) също вървеше. Само в единия край на бара неколцина селяни и един едър, облечен в кафяво мъж, спореха за опасността от гоблиново нашествие по тези земи.

— И преди се е случвало — сухо заяви Авелин. — Селото било изравнено със земята, и само един, къде ти, никой не успял да се спаси.

Монахът изсумтя, надявайки се, че никой не е забелязал неволната му грешка. Тайната на Джил си беше нейна и единствено тя можеше да реши кога и дали изобщо да я разкрие.

— Но само защото група ловци убили някакъв гоблин в гората — възрази едър мъж на име Тол Юганик, същинска мечка, макар дори той да не можеше да се мери с над стокилограмовия Авелин. — А и това е било преди почти десет години. Гоблините няма да се върнат. Нямат причина да го правят.

— Особено пък сега, когато Прашльо дебне наоколо — изсмя се друг от мъжете и хвърли поглед към масата на пазителя в отсрещния ъгъл.

Тримата му другари, винаги готови да се подиграят на Елбраян, побързаха да се присъединят към неговия смях.

— Кой е той? — полюбопитства Авелин.

— Някой, който доста ще се заинтересува от мрачните ти прокоби — отвърна Юганик и изпразни халбата си, при което целият се изцапа с пяна.

— А не беше ли именно Елбраян онзи, който се погрижи за развилнялата се черна мечка? — обади се Белстър О’Комли и се приближи, бършейки една чаша толкова енергично, че двамина от другарите на Юганик трябваше да се отдръпнат встрани, за да му направят място. — Същата мечка, дето опустоши къщата ти, Бърджис Гоусън!

Дребничкият Бърджис сякаш още повече се сви при тези думи.

— Ха! — изсумтя Юганик и лицето му се разкриви от гняв — той така и не бе успял да свикне със зародилото се приятелство между кръчмаря и странника, наричащ себе си Нощната птица.

Белстър обаче дори не трепна. Доста дълго бе гледал да не разтръбява наляво-надясно за дружбата си с пазителя, боейки се, че репутацията му може да пострада. Напоследък обаче в отношението му се забелязваше очевидна промяна. Съвсем наскоро бе поръчал на местния майстор да му изработи много специално седло и ясно бе дал да се разбере, че не е за него, а за Нощната птица, отплата за някаква услуга, която младият мъж му бил направил.

— Мечката бездруго си беше болна — изфуча Тол Юганик. — Съмнявам се, че негово величество Елбраян, нашият височайши покровител, изобщо я е видял, преди животното да предаде Богу дух.

Мнозина от мъжете наоколо закимаха в знак на съгласие, разнесоха се доста одобрителни възгласи. Белстър, който добре разбираше, че няма да постигне нищо, ако се опълчи срещу избухливите си гости, само поклати глава и отново се зае за работа. Прекрасно знаеше, че Юганик, който се бе заклел лично да се разправи с мечката (за което би получил нелошо възнаграждение), побеснява при всяко споменаване на животното.

Пропускайки покрай ушите си ехидните подмятания на Юганик и другарите му, Авелин загледа с нов интерес младия мъж, седнал в другия ъгъл. Същия, когото Юганик подигравателно бе нарекъл „нашия височайши покровител“. Кой знае, може пък непознатият да бе прозрял истината за света?

— Бих казал, че трябва да сте малко по-благодарни — подхвърли монахът, разсеяна забележка, насочена по-скоро към него самия, отколкото към някой друг.

Миг по-късно някой с все сила го сръга в гърдите.

— Нямаме нужда от закрила! — заяви Юганик и навря разкривеното си от гняв, ала въпреки това някак детинско лице, под носа на Авелин.

Монахът изпитателно се вгледа в злобно присвитите очи, в които гореше почти дивашка ярост, после хвърли поглед през рамо и видя Белстър да клати примирено глава, досетил се какво следва.

Авелин направи крачка назад и извади плоско шише изпод наметалото си:

— Отвара за кураж — смигна той на Бърджис Гоусън и си сръбна порядъчно, после въздъхна доволно, потърка лице със свободната си ръка и прибра бутилката обратно в джоба си.

След това се изпъчи и срещна злия поглед на Юганик, предвкусвайки забавлението. Едрият мъжага изръмжа и се нахвърли върху него, ала Авелин беше готов.

— Ам’че да! — изрева той, когато Юганик понечи да го сръга в гърдите за втори път.

Бърз замах с лявата ръка и противникът му се сгромоляса на земята.

Начаса, двамина от другарите на Юганик скочиха срещу монаха, ала той ги отблъсна и ето че побоят вече бе в разгара си.

Застанал зад бара, Белстър отново поклати глава и въздъхна дълбоко, питайки се колцина ли щяха да се държат на краката си, когато всичко свърши, за да му помогнат да оправи бъркотията.

Зла усмивка разкриви лицето на брат Правда, когато шумът от сбиването долетя до ушите му. „Лудият монах“ наистина беше тук. Междувременно, той беше сменил издайническите си кафяви одежди с далеч по-незабележимите дрехи на обикновен селянин. Позачуди се дали старият му приятел Авелин ще го разпознае без монашеското одеяние и тази мисъл го накара да спусне качулката още по-ниско над очите си.

Защо пък да не го изненада?

Съотношението на силите беше петима към един в полза на Юганик и другарите му и то, само защото трима от посетителите на кръчмата се биеха на страната на Авелин или по-скоро — против тълпата, която все повече стесняваше обръча около него.

Елбраян също се бе изправил, ала засега само гледаше, без да е съвсем сигурен какво да мисли за странния монах, който се биеше наистина добре, наричаше лютия пердах „полезно упражнение“ и крещеше нещо за „постоянна бдителност“. Пък и, ако трябваше да бъде честен, стига нещата да не излезеха извън контрол, нямаше нищо против да види как Тол Юганик и другарчетата му си получават заслуженото.

Младият мъж не можа да сдържи усмивката си, когато видя Юганик да се надига от земята и да се нахвърля върху Авелин с нечовешки рев, само за да се препъне в крака на отскочилия в последния миг монах и отново да се сгромоляса на пода, подпомогнат и от силен удар в тила.

— Ам’че да! — възторжено се провикна Авелин.

Това бе една от онези ситуации, с които жителите на Дъндалис сами трябваше да се справят. Елбраян продължи да стои настрани, макар че бе свалил тетивата на Ястребокрилия и бе готов да се намеси веднага щом сметнеше за необходимо — още отсега бе решил, че няма да допусне селяните да накажат със смърт монаха, щом го надвият.

Ако го надвият, поправи се пазителят малко по-късно, впечатлен от пъргавината на едрия мъж — личеше си, че е опитен войн. Хвърляше се ту насам, ту натам, за да избегне юмруците на противниците си, сипеше удар след удар върху нападателите си, а когато не успееше да се измъкне от пестниците им, разсмиваше се още по-силно. В един момент, без да спира да се смее нито за миг, преметна двама едри мъже през раменете си, после обаче някой строши тежък стол в гърба му. Белстър О’Комли неволно простена, монахът обаче избухна в още по-гръмогласен смях и отново нададе обичайния си вик:

— Ам’че да!

Елбраян се облегна на тоягата си, наслаждавайки се на представлението. В мига, в който изглеждаше, че се е отпуснал, един разгорещен от битката селянин реши да си опита късмета с омразния на всички пазител.

Без да полага никакво усилие, Елбраян вдигна Ястребокрилия пред себе си и юмрукът на нападателя му срещна коравото дърво. Селянинът изохка и стисна ръката си, а Елбраян така изви тоягата, че дългият й край се вряза между краката на стенещия мъж.

Все така бързо Ястребокрилия се стрелна към гърдите на селянина и го изтласка назад. Докато противникът му се превиваше от болка на пода, стиснал ръката и слабините си, Елбраян отново се облегна на тоягата си и се загледа в боя. Не след дълго монахът щеше да се умори, а още при първата му грешка разлютената тълпа щеше да се нахвърли отгоре му.

И тогава той щеше да се намеси.

За трети път тази вечер Тол Юганик връхлетя върху Авелин и за трети път бе запратен на пода. И сега Елбраян не можа да скрие усмивката си, която обаче бързо се стопи при вида на непознатия, проправящ си път през биещата се тълпа. Заинтригуван, той не сваляше поглед от него и затова не пропусна да забележи лекотата, с която новодошлият избегна юмрука на един от побойниците и на свой ред му нанесе три толкова мълниеносни удара, че още преди да успее да вдигне ръка, за да се защити, противникът му рухна на пода.

Ала дори и без тази проява на забележителна ловкост, Елбраян вече се бе досетил, че човекът пред него не е обикновен селянин. Непознатият имаше походката на опитен войн и целеустремеността на професионален убиец. И също като на убиец, лицето му бе наполовина закрито от плътен шал и ниско спусната качулка.

А коя беше целта, към която новодошлият така упорито си проправяше път, съвсем не бе трудно да разбере.

Какви ли врагове си бе създал необузданият монах, зачуди се пазителят, докато на свой ред си запробива път през тълпата.

Смъртоносният удар бе насочен към гърлото на Авелин, той обаче, прекалено погълнат от двамата си противници, така и не го видя. Тоягата на Елбраян спря нападението на непознатия и отби юмрука му, но той дори не го забеляза и светкавично замахна с другата си ръка.

Ястребокрилия се стрелна надолу и го перна през пръстите.

Сега вече брат Правда насочи вниманието си към Елбраян — само за част от секундата бе осъзнал, че той не ще да е обикновен селянин. Един от побойниците нападна злия монах изотзад, той обаче го удари с лакът — в гърдите, в гърлото, в лицето — и злощастникът рухна, останал без дъх от болка. Никой от онези, които видяха впечатляващата проява на непознатия, не искаха да си имат вземане-даване с него, а никой в цялата кръчма (освен може би Юганик, който все още лежеше на пода) нямаше желание да се изправи срещу Елбраян. И така, двамата застанаха един срещу друг, двама леденоспокойни войни, странно сами насред разбуненото човешко море.

Монахът се хвърли напред, давайки си вид, че се кани да го удари в лицето, ала в същото време вдигна крак, за да го изрита в коляното. Ястребокрилия се стрелна нагоре, за да посрещне мнимия пестник, Елбраян обаче не можеше да бъде измамен толкова лесно и в последния миг се завъртя, избягвайки на косъм ритника на противника си.

Брат Правда удвои устрема си с надеждата да се възползва от маневрата на неприятеля си и да го нападне в гръб.

Елбраян обаче не описа пълен кръг, вместо това рязко спря и с все сила замахна назад, после се провря под вдигнатото оръжие и с мощен тласък принуди монаха да отстъпи, след което се впусна в яростна атака — Ястребокрилия отскачаше ту в едната, ту в другата посока, свистеше във въздуха и ту се стрелваше нагоре, ту рязко се спускаше надолу.

Брат Правда отбиваше ударите с голи ръце със завидна сила и бързина, мъчейки се да открие пролука в защитата на пазителя, та сам да се впусне в атака. Само че Елбраян беше прекалено добър, за да позволи подобно нещо, ударите му следваха твърде бързо и противникът му едвам намираше време да ги отклонява.

Ала защитата на брат Правда бе също толкова безпогрешна — той не само отбиваше всички удари на пазителя, но и много бързо се съвзе от яростта на неочакваното нападение и дори престана да отстъпва назад.

Най-сетне Елбраян спря и приклекна, вдигнал Ястребокрилия пред себе си. Ред беше на монаха да нападне и той, стори именно това, нахвърляйки се върху врага си така ожесточено, сякаш искаше да счупи тоягата му с голи ръце.

Точно както Елбраян очакваше. Бърз като котка, той придърпа оръжието до гърдите си и когато противникът му пропусна целта си, с все сила го стовари върху ръката му, после пристъпи напред и както държеше Ястребокрилия водоравно пред себе си, заби го в брадичката на монаха.

Брат Правда политна назад, въпреки това съумя да овладее движението си и замахна, нанасяйки удар на противника си.

Двамата се отдръпнаха един от друг, Елбраян — борейки се за въздух, монахът — мъчейки се да прогони обзелото го замайване. Развилнялата се тълпа начаса ги заля — вече всички в пивницата се налагаха здравата, било с юмруци, било със столове и халби.

— Ам’че да! — възторженият възглас надвика врявата — у Елбраян нямаше никакво съмнение, че дебелият монах искрено се наслаждава на ожесточеното сбиване.

В този миг младият мъж долови шум зад гърба си и рязко се обърна. Ястребокрилия спря юмрука на Тол Юганик, после се стрелна нагоре, оставяйки кървава диря по лицето на едрия побойник. Още преди новият му нападател да се бе съвзел, Елбраян пусна оръжието си с една ръка и заби разтворена длан под брадичката му. Когато Юганик се свлече на земята, погледът на пазителя обходи тълпата, търсейки новодошлия монах. Без да губи нито миг, той си запроправя път между биещите се селяни, като раздаваше юмруци, когато се наложеше, а едного, осмелил се да се нахвърли отгоре му, повали на земята с три бързи удара на тоягата си.

В това време брат Правда, отдалечил се на безопасно разстояние от силния си противник, извади малка брошка от колана си и я притисна о слънчевия камък. Обикновено слънчевият камък се използваше като щит — най-често срещу други магии, но нерядко и като противоотрова. Ала освен това силите му можеха да бъдат обърнати наопаки.

Така въоръжен, брат Правда се огледа и, както очакваше, откри пазителя близо до Авелин, готов отново да го защитава. Използвайки телата на побойниците като прикритие, той се запрокрадва натам; Елбраян обаче го забеляза и се приготви да го посрещне.

Монахът се престори, че се кани да го нападне, ала в последния миг смени посоката на атаката си и се хвърли към Авелин, който в този момент въртеше безпомощния Бърджис Гоусън над главата си с намерението да го хвърли в другия край на стаята.

Елбраян, виждайки сребристо сияние да се процежда през пръстите на убиеца, разбра, че трябва да действа незабавно.

Пръстите му се сключиха около китката на монаха и макар ръката на противника му да го улучи, Ястребокрилия също намери целта си. Този път обаче брат Правда беше в по-изгодна позиция и Елбраян, лошо ударен, падна на едно коляно, в обречен опит да се защити от юмруците на неприятеля си.

Само че те така и не се посипаха отгоре му. Над главата му прелетя сянка — Бърджис Гоусън, запратен надалеч от Авелин — и когато всичко свърши, от непознатия убиец нямаше и следа.

Едва тогава младият мъж осъзна, че ръката му, онази, с която беше сграбчил китката на злия монах, кърви. Раната не беше сериозна, ала туптеше болезнено, сякаш някой бе посипал в нея сол. Елбраян обаче нямаше време да се занимава с това — на всяка цена трябваше да се добере до дебелия монах.

Виждайки го да приближава, Авелин се приготви да го посрещне.

— Не съм ти враг! — опита се да му обясни пазителят, ала нямаше кой да го чуе.

Монахът замахна и Елбраян бе принуден да приклекне, за да се защити, после промуши Ястребокрилия зад краката му и го събори на земята.

Миг по-късно младият мъж се хвърли отгоре му, повече за да го предпази от развилнялата се тълпа, отколкото защото се боеше от ново нападение.

— Не съм ти враг! — изкрещя отново и като улови монаха за китката, дръпна го да се изправи и го изблъска навън от пивницата.

Побоят продължи и без тях — Авелин просто бе дал на селяните и траперите повод здравата да се повеселят.

Възмутен и недоумяващ, монахът искаше да зададе десетки въпроси; Елбраян обаче не му позволи и продължи да го влачи след себе си, а очите му напрегнато се взираха в сенките между къщите — смъртоносният непознат можеше да е навсякъде. Най-сетне се спря до задната стена на последната колиба, досами подножието на гористия склон, издигащ се на север от селото.

— Тренировки за бдителност — обясни Авелин, а изражението му красноречиво говореше, че се кани да продължи битката тук и сега, с най-новия си „ученик“.

Когато обаче го огледа по-добре, бързо се отказа от това си намерение — струйки пот се стичаха по лицето на младия мъж, накъсан и хриптящ, дъхът му с мъка излизаше от гърдите.

Виждайки любопитството на едрия монах, Елбраян му протегна пронизаната си ръка и той внимателно я разгледа на лунната светлина. Раната не беше сериозна, просто едва забележима драскотина, твърде малка, за да е причинена от кама. И именно това бе за Авелин сигурен знак, че човекът пред него е в голяма опасност. Защото такава малка раничка можеше да причини толкова силна болка, единствено ако…

Монахът извади хематита. Подозираше, че става въпрос за отрова и знаеше, че колкото повече се забави, толкова по-дълбоко ще трябва да проникне духът му и толкова по-голяма ще бъде агонията и на двамата.

Едва бе задействал силите на камъка, когато направи неприятно откритие. Да, младият мъж наистина беше отровен, в това нямаше съмнение, само че не с материална отрова, извлечена от растение, билка или животно. Тази отрова бе почерпена от магически източник. За могъщия хематит не бе никакво предизвикателство да надвие действието на неизвестната магия — много скоро болката изчезна и Елбраян отново задиша леко.

— Не си ми враг, така ли? — попита монахът, когато видя, че пазителят е добре.

— Не съм. Но бързо ще си създадеш неприятели с такива приказки и такива…

— Тренировки за бдителност — довърши Авелин и му смигна.

— Именно — сухо рече Елбраян. — Е, ако продължаваш да си търсиш белята с местните негодници, не след дълго можеш да си извоюваш и малко земя в гробището.

Авелин кимна и безпомощно сви рамене.

— Раната ти ще оздравее — увери го той и потъна в нощта, обратно към „Виещата Шийла“, където побоят вече бе започнал да стихва.

Елбраян го проследи с поглед и въздъхна облекчено, виждайки го да влиза през страничната врата на хана — очевидно имаше намерение да се качи право в стаята си. Дебелият монах беше в сериозна опасност, в това той беше убеден — мъжът с отровната игла съвсем не бе обикновен нехранимайко, разпален от опиянението на битката. И макар да не знаеше къде е неговото място в нещо толкова лично като отношенията между двамата непознати, в едно Елбраян беше сигурен — това не бе последният път, в който вижда дебелия монах, а най-вероятно и неговия преследвач.

Глава 34

Правда

Авелин не се разтревожи особено, когато се качи в стаята и я завари празна. Джил му беше споменала, че възнамерява да се разходи из долината отвъд възвишението на север, а той знаеше, че приятелката му прекрасно може да се грижи за себе си.

Изтощен от сбиването и от усилието да излекува магическото отравяне на непознатия, с мозък замаян от изпитото пиво, той се строполи в леглото и много скоро вече хъркаше. Сънят му обаче не беше спокоен, а и нямаше как да бъде, не и когато наоколо се навърташе убиец, владеещ магия. Той може и да не бе свързан с него, ала въпреки това присъствието му тревожеше монаха — беглец.

Когато се събуди късно на другата сутрин, стаята бе все така празна. И този път Авелин не се притесни — Джил сигурно се бе прибрала, без той да я чуе и бе станала преди него. Нищо чудно вече да закусваше в общата стая.

— А може и да обядва — позасмя се той на себе си и също слезе на приземния етаж.

Ала Джил не беше там. Нещо повече, Белстър О’Комли беше сигурен, че не я е виждал да се прибира.

— Кой знае, може пък да си е намерила по-приятна компания — подхвърли ханджията и се подпря на метлата, с която почистваше следите, останали от предишната вечер.

— Прав си — отвърна Авелин, сгърчил лице в болезнена гримаса, тъй като главата здравата го цепеше след снощните подвизи (за свое огромно неудоволствие отдавна бе установил, че колкото и да бе могъщ, хематитът е безсилен срещу мъченията на махмурлука). — За Джил наистина ще е по-добре, ако се държи по-надалеч от стар безумец като мен.

Хапна малко, но дори то се оказа прекалено — едва бе свършил със закуската и вече бе навън и повръщаше неудържимо. Веднага след това се почувства значително по-добре и се огледа. Денят беше хладен и навъсен, а смръщеното сиво небе непрестанно ръсеше ситен снежец.

— Къде се дяна пък сега, момиче? — рече монахът на висок глас, по-скоро ядосан, отколкото уплашен.

Отговорът на този въпрос обаче трябваше да почака — замаян и изтощен, Авелин се качи в стаята си и отново си легна.

Събуди се чак на другата сутрин, само за да открие, че Джил така и не се е прибрала. Сега вече наистина започна да се притеснява — никак не бе обичайно за младата жена да изчезне за толкова дълго, без да го предупреди или поне да намери някакъв начин да се свърже с него. Това, както и появата на владеещия магия убиец, доста го разтревожи. Дали нямаше да се окаже, че случилото се в пивницата изобщо не е било случайност? Дали пък отец Маркварт не бе изпратил някого по следите му? Дали най-сетне не се бяха добрали до него, тук, в най-затънтеното кътче на Хонс-де-Беер? И дали невинната Джил не бе платила цената за неговите прегрешения?

Отиде да си поговори с Белстър и когато ханджията го увери, че младата жена все още не се е мяркала насам, попита го къде може да открие мъжа, който го бе извел от кръчмата по време на последното сбиване.

— Пазителя? — не повярва на ушите си Белстър и от тона му Авелин лесно се досети, че надали някой друг му е задавал този въпрос преди.

— Ако се нарича така, значи да — потвърди монахът.

— Името му е Елбраян — поясни Белстър. — Поне аз го наричам така. Други обаче го знаят с друго име. Иначе наистина е пазител, хич и не се съмнявай.

И като видя, че това не говори абсолютно нищо на монаха, поясни:

— Някои твърдят, че е просто претекст и че тия, дето наричат себе си пазители, са най-обикновени несретници, които се утешават с мисълта, че са нещо повече от останалите, кръстосват земите, които са си избрали, вечно нащрек, и ги пазят… не че имаме нужда някой да ни пази, разбира се.

— Разбира се — съгласи се Авелин от учтивост, а в действителност си мислеше, че с всяка дума непознатият на име Елбраян все повече му допада. — Е, къде мога да го открия?

Белстър сви рамене — очевидно наистина не знаеше:

— Тук и там. Доколкото съм чувал, кръстосвал горите оттук чак до Края на света.

Монахът се смръщи и сведе поглед към бара.

— Ами онзи другия? — продължи да разпитва. — Непознатият, дето се би толкова добре оная вечер?

Ханджията сбърчи лице в опит да си припомни:

— Тази година в Дъндалис се навъртат доста странници — отвърна накрая. И всички до един се бият превъзходно. И как иначе — нали в противен случай гората отдавна да им е видяла сметката.

— Беше един такъв нисък и извънредно пъргав — помъчи се да го подсети Авелин. — Би се с Елбраян.

— О, да! — спомни си най-сетне Белстър. — Снощи пак беше тук. Само че не се би.

Авелин шумно си пое дъх и мислено се прокле, задето бе проспал целия ден, както и нощта, когато само на няколко метра под него се е намирал човекът, който вероятно можеше да му каже къде се намира Джил сега.

— Дай ми съвет тогава — рече той най-после. — Кажи ми къде е най-вероятно да открия Елбраян.

Ханджията и този път безпомощно сви рамене, после обаче се сети, че винаги, когато се отбиваше в Дъндалис, пазителят като че ли идваше по северния път.

— Натам — заяви и махна на север. — Отвъд хълма, през долината и след туй на запад.

Авелин инстинктивно проследи протегнатата ръка, макар че, разбира се, не можеше да види пътя, а само стената на кръчмата. Да, тази идея му допадаше — тръгнеше ли на север, не само че щеше да открие пазителя, а и можеше да поогледа за следи от Джил.

Хапна надве-натри в кръчмата и не след дълго вече се катереше нагоре по възвишението, пръхтейки като кон. Когато достигна върха, спря да си почине и доста време седя там, взирайки се в тъмнозелените борове и снежнобелия мъх в краката си. После продължи напред — спусна се в долината и пое на северозапад.

Следи така и не откри (брат Правда се бе погрижил да ги заличи), ето как, без дори да подозира, едрият монах мина само на десетина метра от скришния вход на пещерата, превърнала се в затвор за приятелката му.

Не се държеше зле с нея… поне допреди две вечери, когато се върна в пещерата ранен и в отвратително настроение. Й сякаш това не му стигаше, ами я хвана малко преди да разкъса въжетата, с които я беше вързал. Преби я жестоко, а след това стегна ремъците й толкова здраво, че за броени минути ръцете и краката й станаха напълно безчувствени.

Когато не поиска — не!, не можа! — да му каже нищо за непознатия, попречил му да се разправи с Авелин в кръчмата, отново я наби, така че сега едното й око бе толкова подуто, че не можеше да се отваря.

Прекара целия следващ ден с нея, разсъждавайки на глас как да съобщи на дебелия монах, че приятелката му е негова пленница, после отново излезе. Джил се досещаше, че планът му още не е довършен и че мъчителят й е отишъл да проучи положението в селото и да си набави още информация. Ала ето че нощта бе отминала, отиваше си сивото утро, а от брат Правда нямаше и следа.

Може пък Авелин да го беше убил, прокрадна се надежда в душата й. Дано само приятелят й да бе успял да изкопчи от злия си преследвач къде се намира тя — да се освободи от жестоко стегнатите въжета и от парцала, натикан в устата й, беше просто невъзможно!

Въпреки че бе прекарал целия си досегашен живот в далеч по-гъсто населените и цивилизовани централни райони на Хонс-де-Беер и макар да бе дошъл дотук по широките, добре обозначени пътища на кралството, Авелин не смяташе, че ще му е особено трудно да открие пазителя. Едва когато навлезе дълбоко в гората, толкова дълбоко, че накъдето и да се обърнеше, виждаше единствено море от дървета, а знаците, по които можеше да се ориентира, изобщо не приличаха на ясните пътни знаци, с които беше свикнал, едва тогава монахът осъзна с какво се е нагърбил. Разстоянието между Йоманеф и Сейнт Мер’Абел беше повече от двеста мили, това между Края на света и Дъндалис — не повече от четиридесет, ала Авелин много скоро разбра, че с тези криволичещи пътечки (там, където такива изобщо имаше!) много по-лесно би догонил пазителя по пътя между Йоманеф и манастира, отколкото да го открие тук.

Описваше широки кръгове (като гледаше да се води по слънцето, полускрито от гъстите корони на дърветата) и се озърташе за някаква диря. Само че обученият от елфите Елбраян не оставяше почти никакви следи след себе си и постепенно Авелин започна да се изнервя. Та той дори не бе сигурен, че пазителят изобщо е поел насам, след като си е тръгнал от Дъндалис!

По пладне монахът вече бе готов да се откаже. Точно така, щеше да се върне в селото (пък кой знае, междувременно Джил може и да се бе прибрала) и да тръгне към Края на света по обичайния начин — по пътя през Тревясал лъг. Да намери опитния пазител в тази гора беше просто невъзможно.

За разлика от него на Елбраян изобщо не му бе трудно да забележи неочаквания си гост.

Запъхтян и изпотен, едрият мъж тъкмо обикаляше подножието на едно възвишение, когато чу тропот на копита. Огледа се за някой храсталак, където да се скрие и като не видя такъв, посегна към камъните, чудейки се каква магия да използва.

След миг един катраненочерен жребец профуча покрай него и той си отдъхна.

— Само някакъв си жребец! — рече на глас, присмивайки се на собствените си неоснователни тревоги. — Ам’че да!

— И все пак е красиво животно, нали? — долетя глас иззад него, някъде отвисоко.

Авелин замръзна на мястото си, на гърлото му внезапно заседна голяма буца. Обърна се съвсем бавно и видя младия мъж, приклекнал зад един храст на хълма, само на няколко метра от него.

— К-к-как… — заекна той. — Искам да кажа, през цялото време ли беше тук?

Елбраян поклати глава и се усмихна.

— Но как…

— Ти беше прекалено зает да слушаш стъпките на коня — обясни пазителят.

Авелин се обърна на другата страна и видя, че животното е спряло, рие земята с копито и ги наблюдава с поглед, умен като на човек.

— Нарича се Симфония — обади се Елбраян.

— Не разбирам кой знае колко от коне — призна монахът, — но това е най-великолепният жребец, който съм виждал някога.

Елбраян тихо изцъка с език, в отговор на което Симфония наостри уши и изцвили, после отново препусна и бързо се изгуби от погледите на двамата мъже.

— Трудничко ще ти е пак да го заловиш! — подметна Авелин, мъчейки се да разсее обзелото го напрежение. — Ам’че да!

Елбраян дори не мигна и очевидната му липса на интерес изтри усмивката от пълното лице на монаха.

— Точно така — неловко поде той. — Сигурно се питаш защо съм тук? Естествено, естествено.

Все така приклекнал, положил сключени ръце върху колената си, Елбраян не сваляше поглед от него.

— Така де… теб търсех, разбира си — обясни най-сетне монахът, комуто беше извънредно трудно да запази присъствие на духа под смущаващия поглед на младия мъж. — Точно така — дойдох в гората, за да открия онзи, когото наричат пазител.

Елбраян му кимна да продължи.

— Заради побоя, де. По-точно — заради онзи, непознатия. Дето се опита да ме довърши, ала вместо това отрови теб.

Елбраян отново кимна — не можеше да каже, че не е очаквал подобно посещение. В крайна сметка, загадъчният непознат все още бе някъде наоколо, тъй като и дебелият монах, когото очевидно преследваше, също бе тук. Едрият мъж сигурно имаше нужда от помощ, а такава надали щеше да получи от жителите на Дъндалис.

— Пак ли те нападна?

— Н-не — заекна Авелин. — Всъщност не знам, може и да е, не съм сигурен.

Елбраян въздъхна уморено.

— Спътницата ми, де, за нея ти говоря. Красива млада жена, а и страшно я бива в боя. Само че изчезна, никъде не мога да я открия и се боя да не би…

— И с право се боиш — отвърна Елбраян. — Онова изобщо не бе обикновено кръчмарско сбиване.

— Магическата отрова — съгласи се Авелин.

— Начинът, по който онзи се движеше — поправи го пазителят. — Беше войн и то, съвършено обучен.

Авелин кимна, ала думите на Елбраян още повече засилиха страховете му. Място за съмнение нямаше — опитните бойци на Абеликанската църква бяха по петите му.

— Разкажи ми за този мъж — рече Елбраян. — Всичко, което знаеш.

— Не знам нищо — отчаяно възкликна Авелин.

— Тогава ми кажи какво подозираш. Ако приятелката ти е в негов плен, ще имаш нужда от помощта ми. На драго сърце ще ти я дам, ала само ако си откровен с мен.

Монахът отново кимна, изпълнен с искрена благодарност. Младият мъж се надигна и тръгна по пътеката, давайки му знак да го последва.

— А аз дори не знам как се казваш — обади се по едно време Авелин, макар отлично да помнеше името, което Белстър бе споменал.

— Наричат ме Ел… — по навик започна пазителят, но изведнъж спря и изпитателно се вгледа в непознатия монах, първия човек, потърсил съдействието му, откакто си бе тръгнал от Андур’Блау Иннинес, първия, който открито признаваше, че има нужда от помощ. — Аз съм Нощната птица — заяви той най-сетне.

Авелин леко повдигна вежди при този неочакван отговор, ала си замълча — Елбраян със сигурност имаше причина да скрие истинското си име и той нямаше никакво намерение да се бърка там, където не му е работа. Вместо това двамата се отправиха към Дъндалис, като по пътя Авелин сподели подозренията си, че манастирът може да е изпратил палачите си по следите му. Естествено, разговорът бързо се насочи към причината, накарала някогашните му духовни братя да се обърнат срещу един от своите. Авелин обаче нямаше нито време, нито желание да разказва всички събития, довели до съдбоносното му решение. Пък и как се оправдаваха кражба и убийство? Елбраян не настоя — в момента единственото, което имаше значение, бе изчезването на младата жена, отвлечена навярно от човек, който (той лично знаеше) беше повече от опасен.

Пък и описанието, което Авелин бе дал на приятелката си, както и намекът му, че бяха дошли тук именно заради нея, даваше храна за доста интригуващи предположения.

Не след дълго двамата се заеха за работа — Елбраян търсеше следи, които да извеждат от Дъндалис, докато Авелин отиде във „Виещата Шийла“, за да разпита Белстър и неколцината гости дали непознатият се е появявал и този ден.

Получиха отговор чак привечер, когато монахът се качи в стаята си и върху възглавницата си откри кратка бележка, потвърждаваща най-големите му страхове. Ако искаше да спаси приятелката си, той трябваше да се изкачи на възвишението, издигащо се над долината с боровете, и да чака на посоченото от похитителя място.

Авелин побърза да покаже бележката на Елбраян, който го очакваше в общата стая на долния етаж.

— Трябва да отидеш — рече пазителят, без да обръща внимание на подигравателните подмятания на неколцината селяни, дошли рано-рано в кръчмата.

— Ти също ще бъдеш там, нали? — попита Авелин.

Младият мъж кимна.

— Но тук пише да отида сам — изтъкна монахът.

— В очите на врага ни наистина ще бъдеш сам — увери го Елбраян и Авелин, припомняйки си как преди няколко часа същият този мъж се бе прокраднал само на метър-два зад него, без той да заподозре каквото и да било, кимна в знак на съгласие, пъхна бележката в джоба си и пое към хълма.

Докато вървеше и инстинктивно си играеше с магическите камъни, изведнъж му хрумна нещо. Ако подозренията му бяха верни, значи преследвачът търсеше не само него, но и камъните. Затова той отдели три от тях (къс графит, хематит и малахит за защита), а останалите скри в една хралупа. Ако ги вземеше със себе си и непознатият монах успееше да му ги отнеме, нямаше да има с какво да откупи живота си и — най-вече — живота на скъпата си Джил.

Най-сетне достигна и уреченото място — голо късче земя, недалеч от един внушителен, тъмнозелен бор, на около седем-осем метра от подножието на хълма. За щастие не му се наложи да чака дълго.

— Виждам, че си решил да последваш инструкциите ми, братко Авелин — разнесе се нечий добре познат глас. — Отлично!

Куинтал! Самият Куинтал, позна го Авелин на секундата и внезапно му се стори, че земята се надига и се кани да го погълне. Всъщност, като се замислеше, би се радвал, ако тя наистина го погълнеше. Орденът бе тръгнал по петите му — нямаше достатъчно затънтено място, в което той да избяга, нито сенки — достатъчно непрогледни, за да го скрият.

— Да ти призная, съмнявах се, че крадец и убиец като теб все още притежава доблестта да се притече на помощ на приятеля си — продължи все още невидимият Куинтал.

Авелин неспокойно се огледа, чудейки се дали Елбраян е достатъчно близо, за да чуе тези думи и какво ли мисли сега за човека, комуто се бе съгласил да помогне.

— Тя е при мен — подразни го Куинтал. — Защо не дойдеш и ти?

При мисълта за опасността, в която се намираше Джил, Авелин усети как смелостта му се завръща. Абеликанските братя може и да се доберяха до него, твърдо реши той, но Джил за нищо на света не биваше да пострада. Сключил пръсти около графита, той се отправи по посока на гласа и много скоро забеляза неясен силует, застанал на входа на една пещера. Силуетът потъна във вътрешността й и Авелин предпазливо го последва. Озова се в просторна зала, която, подозираше той, далеч не бе единствената и която беше по-голяма от стаята му във „Виещата Шийла“.

Небрежно облегнат на стената, Куинтал стоеше в дъното на сумрачното помещение, и тъкмо палеше закачената там факла.

Когато пламъкът се разгоря и освети познатото лице на мъжа, с когото Авелин бе преживял толкова много, с когото бе пребродил моретата, за да достигне Пиманиникуит и който знаеше за свещените камъни почти колкото него, едрият монах усети как сърцето му се свива от болка. Споменът за всичко, което бе изгубил — дома, приятелите и, най-вече, вярата си — го заля като вълна; струваше му се, че се е върнал назад във времето, към приятните, макар и изпълнени с труд дни в манастира, към уроците с отец Йойона, към познанието за свещените камъни, изучаването на звездните карти, овладяването на магията и нейните тайни — всичко това се завърна със страшна сила, заплашвайки да го прекърши.

После обаче го връхлетяха и други, по-мрачни спомени — смъртта на Тагрейн, както и на хлапето, което в наивната си дързост се бе осмелило да стъпи на Пиманиникуит, гибелта на целия екипаж на „Бягащия с вятъра“ и на Дансали, убийството на Сихертън.

— Куинтал — промълви Авелин.

— Вече не!

— Защо си тук? — попита Авелин с отчаяната надежда, че някогашният му другар също като него е напуснал Ордена и се е превърнал в беглец.

Леденият смях на Куинтал му подейства като плесница.

— Аз съм брат Правда — заяви безмилостният монах. — Тук съм, за да си върна онова, което ни открадна.

И като изсумтя презрително, добави:

— Едва те познах, Авелин. Изгубил си всичко, ала на размери си станал двойно по-голям. Не че се учудвам — винаги си гледал с пренебрежение на физическата подготовка!

Авелин се опита да не обръща внимание на обидите. Вярно, че беше придобил немалко вредни навици — пиеше прекалено, ядеше твърде много, а единствените упражнения или бойни тренировки, които правеше, бяха кръчмарските сбивания, които сам започваше.

— Нима смяташе, че няма да открием предателството ти? — продължи брат Правда. — Нима вярваше, че можеш да убиеш един висш монах от Ордена, да откраднеш такова огромно богатство и след това да си живееш необезпокояван до края на дните си?

— Не е точно така…

— Напротив! — изкрещя Куинтал. — Ти съгреши, някогашни мой братко, съгреши необратимо и сега единственото, което те очаква, е преизподнята. Тук съм, за да си взема камъните.

— Заедно с моя живот.

— Заедно с твоя живот — съгласи се Куинтал с леден глас. — Ти сам подписа смъртната си присъда, когато отец Сихертън полетя от покрива.

— Присъдата ми бе подписана, когато отказах да приема злодеянията на Ордена! — отвърна Авелин, черпейки нови сили от спомена за причините, накарали го да избяга от манастира. — Също както брат Пелимар…

— Млъкни! — нареди Куинтал. — Обречен си и дори не заслужаваш обяснение. Ще си върна и камъните, но ако ми ги дадеш без съпротива и покорно приемеш заслужената си съдба, ще оставя жената да си върви. Имаш думата ми.

Авелин изсумтя с горчива насмешка.

— И тя ли е толкова твърда, колкото думата на господарите ти? И твоето ли злато е само илюзия, целяща да подмами кораба в морето и там да го потопи под бурните вълни?

Изражението на Куинтал красноречиво говореше, че той нито разбира, нито пък се интересува какво се опитва да му каже Авелин. Брат Правда имаше една-едничка цел и нищо не можеше да го отклони от нея. Което означаваше, че Авелин трябваше да избира — да се предаде, с надеждата, че Куинтал ще удържи на думата си, или да се бие.

Ала доверие на някогашния си другар той нямаше — веднъж получил камъните, Куинтал щеше да го убие, а след това щеше да стори същото и с Джил, за да не оставя никакви свидетели след себе си. В това Авелин беше съвсем сигурен, затова изобщо не се колеба и като извади графита от джоба си, насочи го срещу противника си.

— Нима ще пожертваш приятелката си? — изсмя се Куинтал злобно.

— Ще ти пощадя живота в замяна на момичето.

Брат Правда обаче продължи да се смее и едрият монах внезапно осъзна, че нещо не е наред. Куинтал по-добре от всеки друг познаваше умението на Авелин с магическите камъни и несъмнено разбираше, че графитът може да призове мълния, която да го изпепели на място. Въпреки това, тази маша на покварената абеликанска църква, човекът, нарекъл себе си брат Правда, изобщо не се боеше.

Мислите на Авелин се насочиха към пещерата, избрана за място на тази съдбоносна среща. Съвсем ясно усещаше магическите вибрации наоколо, ала те не идваха от графита. Тъкмо напротив, той сякаш напълно бе изгубил силата си. И тогава едрият монах разбра.

— Слънчев камък — потвърди Куинтал, разчитайки правилно изражението му. — Тук магията няма да ти помогне особено, братко Авелин.

Авелин задъвка долната си устна, мъчейки се да намери някакъв изход. Прекрасно помнеше как веднъж отец Сихертън беше създал подобна мъртва зона, за да може той заедно с още неколцина послушници да се опита да открие свойствата на огромния аметист. Само най-мощните магии действаха в тази зона и дори техните сили значително отслабваха.

Е, да, сигурно щеше да успее да призове някоя мълния в пещерата, ала тя щеше да бъде толкова немощна, че вместо да нарани Куинтал, само още повече щеше да го разлюти.

Брат Правда протегна ръка.

— Камъните — заяви той. — Камъните срещу живота на жената.

— Тя няма нищо общо с всичко това — неочаквано се намеси Елбраян и като пристъпи навътре в пещерата, застана до пълния монах. — Не знам какви престъпления е извършил брат Авелин, ала жената не можеш да обвиниш в нищо.

Мрачна сянка легна върху лицето на Куинтал при вида на внушителния мъж.

— Още едно предателство! — ревна той. — Но какво, ли друго можех да очаквам от вероотстъпник като Авелин Десбрис!

— Не предателство — поправи го Елбраян. — Справедливост.

— Какво знаеш пък ти за всичко това? — избухна Куинтал. — Какво знаеш за този непознат? И когато дойде да те моли за помощ, каза ли ти, че е убиец?

— И жената ли е убийца? — спокойно попита Елбраян.

— Не — отвърна Авелин, когато брат Правда се поколеба.

— Откраднала ли е нещо? — продължи да разпитва Елбраян.

— Не! — категорично заяви Авелин. — Тя не е извършила никакво престъпление. Що се отнася до моите, нямам намерение да ги крия — готов съм да си ги призная честно и открито. А когато свърша с разказа си, нека бъда съден, ала не и от един абеликански монах.

Брат Правда присви очи и го изгледа заплашително. Не бе и помислял да позволи Авелин да бъде съден — той беше и обвинител, и съдия, и палач и то с благословията на самия абат Маркварт.

— Безумецо! — рече Куинтал на пазителя. — Сам подписа смъртната си присъда, като последва Авелин тук. Сега си обречен, също както него и жената.

— Още справедливост? — подигравателно попита Елбраян, ала не можа да каже нищо повече, защото злият монах рязко се обърна и отметна увивното растение, което закриваше входа зад него. Сребристо сияние проблесна във въздуха, после от вътрешността на пещерата долетя задавен стон.

— Върви при нея! — извика младият мъж на Авелин, а сам той вдигна Ястребокрилия и се хвърли напред, за да посрещне Куинтал.

— Този път няма да се оставя да ме изненадаш — изсъска брат Правда, твърдо решен да не допусне Авелин да се притече на помощ на приятелката си.

Само че нападението на Елбраян беше прекалено яростно, прекалено неудържимо. Без да обръща внимание на удара, който получи в гърдите, пазителят го блъсна с рамо, принуждавайки го да направи крачка встрани. Куинтал заби пети в земята, опитвайки се да устои на натиска, ала в този миг Авелин връхлетя върху двамата противници, изблъска ги и влетя във втората пещера.

Елбраян получи три бързи удара — два в гърдите и един през лицето — преди най-сетне да успее да се откопчи от хватката на злия монах и да отскочи назад.

Докато пазителят го гледаше изпитателно, чудейки се какво да мисли за него, брат Правда се извъртя настрани и бавно вдигна първо крак, а после и двете си ръце, досущ като змия, готвеща се за нападение.

Беше кама — малка, ала остра като бръснач и хвърлена съвършено точно — забила се бе във врата на вързаната жена, като бе разкъсала главната й артерия.

— Джил, Джил! О, Джил! — отчаяно извика Авелин, когато видя шуртящата кръв, която вече бе образувала малка локвичка на пода.

Без да губи нито миг, той издърпа оръжието и притисна раната с ръце, в обречен опит да спре бликналата кръв.

Оставаше й съвсем малко, в това нямаше никакво съмнение; изгубила бе свяст, а тялото й беше леденостудено.

Авелин извади хематита, после обаче си спомни за антимагическия щит около цялото място. За миг се поколеба дали да не изнесе Джил навън, ала бързо се отказа — щеше да е мъртва, още преди да стигнат изхода на пещерата.

Сключил ръце около хематита, той ги опря до грозната рана и като долепи устни до тях, започна да се моли с цялото си сърце, с цялата си воля, с цялото си същество. Ако имаше Бог, ако камъните наистина бяха свещени, значи хематитът трябваше да подейства!

Монахът наистина се биеше забележително добре, движенията му бяха мълниеносни, плавни и съвършено премерени. Прекалено бърз за повечето хора, той ги замайваше с няколко лъжливи, ала светкавични замаха, после, преди да са се съвзели, ги довършваше с един-единствен удар.

Ала дори след дългогодишните тренировки в манастира, Куинтал не можеше да се мери по бързина с Тунтун, Джуравиел или когото и да било от елфите, които бяха обучили Елбраян. Затова, когато посегна към гърлото на младия мъж с намерението да му изтръгне гръкляна, а после да се втурне в другата стая и да довърши Авелин, брат Правда остана изумен, че срещна само въздух, а тоягата на Елбраян се стовари върху лакътя му. Съвзе се само за миг и като отмести оръжието на пазителя с едната си ръка, удари го с другата, като в същото време го изрита в коляното толкова силно, че кракът на Елбраян едва не се огъна. Младият мъж свали едната си ръка от Ястребокрилия и като го измъкна от хватката на Куинтал, замахна към крака, на който се опираше.

Монахът подскочи навреме, за да избегне удара, ала бе принуден да отстъпи назад.

Все така уверен в успеха си, той заобиколи противника си и скочи към него, канейки се да го изрита. Елбраян застопори тоягата си в земята и описа широка дъга отляво надясно, спирайки нападението на Куинтал, после пристъпи напред с левия крак и се завъртя на едната страна, докато брат Правда, току-що приземил се, се обърна на другата. Ястребокрилия политна назад и се стовари върху кръста на Куинтал, в същото време лакътят на монаха се заби в тила на Елбраян.

Младият мъж светкавично се приведе напред, скочи над оръжието си и щом се приземи, обърна се към неприятеля си, който вече го очакваше.

— Давам ти последна възможност да си тръгнеш оттук жив — подхвърли Куинтал, предизвиквайки насмешлива усмивка у пазителя.

Самоувереното изражение на Елбраян още повече разяри монаха и той се хвърли напред с утроено настървение. Закова се на място на сантиметри от противника си и вдигна ръце над главата си, за да му нанесе силен удар.

Ястребокрилия политна нагоре и го спря, после, безпогрешно предвиждайки намеренията на неприятеля си, Елбраян отби косия му замах отдясно, след което пристъпи напред и с левия си крак попречи на Куинтал да го изрита. Злият монах провря едната си ръка покрай тоягата в опит да достигне лицето на Елбраян, той обаче отмести оръжието си встрани и като се доближи до Куинтал, нанесе му жесток удар с чело.

Брат Правда с все сила сграбчи Ястребокрилия, не само за да се предпази от нова атака, но и за да не падне. Елбраян свали лявата си ръка от тоягата и му нанесе поредица от бързи удари в лицето.

Възползвайки се от безпомощното състояние на противника си, младият мъж отново улови оръжието си с две ръце и го придърпа към гърдите си, после го оттласна от себе си и пак го придърпа. Куинтал трябваше да го пусне още в началото, ала беше прекалено замаян, за да разсъждава и когато Елбраян за втори път дръпна оръжието към себе си, монахът го последва, само за да получи още един удар с чело.

Все така зашеметен и вкопчен в Ястребокрилия, Куинтал почувства рязката промяна в ъгъла, под който пазителят държеше оръжието си, ала не можа да направи нищо и когато Елбраян се смъкна на земята, той се строполи отгоре му. Запирайки двата си крака в корема на противника си, младият мъж се напрегна и го запрати в каменната стена.

Единствено сляпата ярост помогна на Куинтал да преодолее болката и да се изправи. Ала не достатъчно бързо — още преди да се бе приготвил да го посрещне, Елбраян се озова до него и с все сила стовари оръжието си в лицето му. Монахът политна настрани, но вместо да се обърне и да се бие, изскочи от пещерата и побягна.

Елбраян го последва незабавно, ала докато излезе навън, Куинтал вече бе далеч оттам. Инстинктивно, мислейки единствено за това, че за нищо на света не бива да изпуска преимуществото, което бе успял да спечели над невъобразимо опасния си противник, пазителят постави тетивата на лъка си и направи още няколко крачки напред в търсене на място, откъдето най-добре да вижда възвишението, по което той се отдалечаваше.

Монахът се показа само за миг между две дървета, ала и това бе предостатъчно за опитния Елбраян — стрелата му се заби в крака на Куинтал, който не успя да запази равновесие и се затъркаля все по-бързо и по-бързо по стръмния склон.

Елбраян се хвърли натам, ала преди да се добере до него, видя го да се приземява върху една стърчаща скала, а след това да полита от нея, сгромолясвайки се след около петметрово падане върху купчина корави, остри камъни.

Младият мъж неволно простена и изтича, за да погледне монаха за последен път. Видя го да лежи там долу, с крак извит под причудлив ъгъл и ръка върху гърдите, докато другата бе протегната настрани, прегъната странно и очевидно счупена. Борейки се да си поеме дъх, Куинтал бръкна в гънките на кафявата си роба и извади нещо, което Елбраян не можа да различи.

Внезапно тялото на монаха засия, обрамчено от черни пламъци. Елбраян с ужас видя как чертите му се разкривяват и започват да се изличават, лицето стана двойно и това второ лице, гротескно разтеглено, се отдели от първото; станал изведнъж видим, духът на злия монах се отдели от оковите на окървавеното и прекършено тяло и издърпа от пръстите му извадения малко преди това предмет.

После изригна ярка светкавица и безжизненото тяло остана да лежи неподвижно, обгърнато от постепенно гаснещите черни пламъци.

— Нощна птицо! — долетя вик откъм пещерата и Елбраян, потресен до дъното на душата си, изтича да види какво става.

Носеше се с шеметна скорост, летеше над гори, езера и земи, вече затрупани от сняг, толкова бързо, че сетивата отказваха да му служат. Едно обаче усещаше — болката си беше отишла. Много скоро вече минаваше над планините, провираше се между тесни проходи и високи върхове, докато не достигна познатото плато и тълпящите се между черните ръкави войски. Отново се понесе из лъкатушещите тунели, все по-навътре и по-надълбоко в планинските недра, докато пред него се изправи дебела каменна стена, върху която зееше едва забележима пукнатина. Мина през нея (толкова стремително, че едва не закрещя от ужас) и се озова в просторната зала с колоните и обсидиановия трон.

И ето че Куинтал, полупрозрачен, уловен между света на смъртните и отвъдното, пак стоеше пред демона-дактил.

Това беше краят на надеждата, всичко бе свършено, маската на набожност бе смъкната и строшена на парчета. Повече не можеше да се крие от черната истина, от съзнанието за онова, в което се бе превърнал, единственият възможен завършек на пътя, по който духовните му наставници го бяха изпратили. Там го очакваше демонът-дактил, Бестесбулзибар (той знаеше дори името му!), в цялото си страховито величие и ужасяваща красота.

Куинтал, брат Правда, рухна на колене — коленете не на човек, а на призрак! — сведе глава и проговори:

— Господарю мой!

Елбраян свали фенера от стената, отмести пълзящите растения от входа и влезе във второто помещение. Завари Авелин коленичил на пода, стиснал младата жена в обятията си. Раната й се бе затворила, а тя самата бе изцелена, макар и все още крайно изтощена, също както и Авелин, който бе преодолял бариерата на слънчевия камък единствено благодарение на желязната си воля и огромната си любов към своята приятелка, и я бе измъкнал от лапите на смъртта.

Макар и останал без сили, той попита Елбраян какво е станало с Куинтал, пазителят обаче дори не го чу. Авелин се опита да стане, при което едва не падна, толкова смазан бе от нечовешкото усилие да се пребори с антимагическия щит и да спаси Джил, ала Елбраян не забеляза. Единственото, което виждаше в този миг, бе младата жена, единственото, което чуваше — нейното дишане. Очите му обходиха лицето й, гъстата, руса коса, ясносините очи, искрящи на слабия светлик, въпреки тежкото й състояние, пълните устни, така меки и подканящи…

Не можеше да си поеме дъх, силите изведнъж го напуснаха, всичките му мисли, цялата му енергия бяха съсредоточени в една-единствена дума, едно име, което не бе изричал от толкова отдавна:

— Пони.

Глава 35

Бягство

Пони.

При звука на това име, произнесено с толкова познат глас, младата жена потръпна, като да бе поразена от гръм. Като хипнотизирана, тя гледаше как силният млад мъж се приближава към нея, с внезапно насълзени очи.

— Пони — повтори Елбраян, този път напълно сигурен. — Пони, аз мислех, че…

Не можа да каже нищо повече и като коленичи край нея, затвори очи и опита да се успокои. Когато най-сетне вдигна поглед и се взря в този образ от миналото, върху лицето й видя най-вече объркване.

— Не ме ли помниш? — попита той и дори този простичък въпрос, необходимостта изобщо да го задава, го жегна право в сърцето.

Джил не знаеше какво да отговори. Помнеше го, със сигурност го помнеше — той бе някъде там, в съзнанието й и отчаяно се мъчеше да излезе от забравата, в която тя го беше потопила. Начинът, по който бе изрекъл името й — умалителното й име, внезапно осъзна тя, спомнила си, че не се казва нито Пони, нито Джил, а Джилсепони! — й бе така познат, че несъмнено го бе чувала и преди.

— Дай й малко време, Елбраян — помоли го Авелин.

Точно така, Елбраян! Звукът на това име й подейства по-силно и от най-жестоките плесници на брат Правда, разтърси я, върна я назад във времето.

— Когато избяга от мен там, на хълма, когато се втурна в горящия Дъндалис, сметнах, че съм те изгубил завинаги — продължи Елбраян, подтикван от неочаквано припламналия в очите й спомен. — О, Пони! Как те търсих след това! Открих майка ти и баща ти, открих и моите родители, открих и приятелите ни. Карли дан Обри издъхна в ръцете ми. Аз също щях да умра, погубен от един фоморийски великан и група гоблини, ако…

Младият мъж внезапно млъкна — прекалено много бързаше, всичката тази информация още повече объркваше бездруго зашеметената Джил.

Ала това наистина беше тя, неговата Пони, сигурен беше Елбраян. Приближи се още малко и се наведе над нея, така че вече ги деляха само няколко сантиметра.

— Елбраян — меко прошепна тя и като повдигна с мъка ръка, докосна лицето му.

Всички спомени, които досега бе държала заключени, нахлуха наведнъж в съзнанието й, като огромна мозайка, чиито разбъркани парченца от само себе си се подредиха по своите места. Спомни си го така, сякаш никога не го бе забравяла, спомни си разговорите и разходките, приятелството им и онова, което бе започнало да се заражда между тях. После го видя как се приближава към нея и я целува.

Изведнъж образът му беше заменен от този на Конър, горкия Конър, а тя, борейки се да си поеме дъх, посягаше към горящото огнище.

Когато Джил най-сетне успя да пропъди тази картина, Елбраян се бе отдръпнал и гледаше към Авелин, търсейки отговор.

— Доста неща имаме да обсъдим — рече монахът.

Пазителят кимна и отново се обърна към Пони, все така красива… не, още по-красива, отколкото я помнеше.

— А Куинтал? — попита Авелин и когато видя недоумяващия поглед на Елбраян, поясни: — Брат Правда. Палачът, изпратен от моя Орден да ме открие и да унищожи мен и моите приятели.

— Мъртъв е — отвърна младият мъж.

— Заведи ме при него.

Елбраян кимна и зададе въпроса, който Авелин отдавна очакваше и на който щеше да му се наложи да отговори съвсем честно:

— Защо са го изпратили?

Монахът погледна първо него, после и Джил:

— Не всичко, което брат Правда каза, беше лъжа — призна той. — Когато се махнем оттук, ще ви обясня всичко и ще ви оставя сами да решите каква е вината ми. И двамата. Вие преценете дали мисията на брат Куинтал наистина заслужава новото име, което са му дали и дали брат Авелин, лудият монах, наистина е престъпник.

— Аз не съм съдия — заяви Елбраян.

— Значи съм обречен — отвърна Авелин. — Защото единствените, които се наемат да ме съдят, отдавна са взели решението си и то се основава на алчност и страх, а не на повелите на справедливостта.

Елбраян дълго се взира в лицето му, докато най-сетне кимна, после помогна на Джил и на Авелин да се изправят на крака и ги поведе към мястото, където беше паднал Куинтал.

Тялото на мъртвия монах беше почти неразпознаваемо — овъглена, все още тлееща купчинка.

— Какво е станало? — учуди се Елбраян и се наведе, за да потърси някакви следи, които да обяснят защо тялото на Куинтал бе изригнало в пламъци.

Не откри нищо, докато Авелин не му посочи брошката, която лежеше недалеч от трупа. Стопеният хематит се бе разкривил, а повечето кристали, почернели от мощния взрив, бяха изпопадали от златната обковка и се бяха разпилели наоколо.

— Силата й си е отишла — заяви монахът, след като внимателно разгледа брошката. — Поради някаква причина при падането на Куинтал магията на хематита и кристалите е изригнала.

Дали пък, замисли се той, магическият предмет не беше надарен с някаква особена защита? Дали не бе предвиден да предупреди монасите от Сейнт Мер’Абел, в случай че Куинтал умре, или пък мисията му се провали? А дали магията на брошката не бе още по-силна? Възможно ли бе могъщият хематит да бе пренесъл някъде душата на Куинтал?

Авелин, чийто дух неведнъж се бе отделял от физическата си обвивка и дори веднъж бе покорил чуждо тяло, неволно потрепери, представяйки си какво би могло да означава това.

В това време Елбраян продължаваше да побутва трупа, търсейки някакви следи. Вместо това откри два непокътнати камъка — слънчев камък (както Авелин бе очаквал) и гранат.

— Ето как ме е проследил чак дотук — отбеляза монахът, докато разглеждаше находката. — Може да открие всяка магия.

— А ти имаш такава у себе си — досети се Елбраян.

— И то доста — призна Авелин. — Навярно най-големият запас, притежаван от един-единствен човек.

— И си я откраднал от манастира.

— Взех я от онези, които не я заслужаваха, онези, които я поругаваха и използваха Божия дар, за да носят нещастие на хората — твърдо заяви Авелин. — Намери ни място за лагеруване, приятелю, и ще ти разкажа историята си, без да скрия абсолютно нищо. И тогава реши кой от нас, аз или Куинтал, заслужава името, което той носеше.

Когато пристигнаха в лагера на Елбраян и се разположиха край топлия огън, Авелин удържа на обещанието си и им разказа всичко — за пътешествието до Пиманиникуит и злощастния му завършек, за потопяването на „Бягащия с вятъра“ и смъртта на Дансали, за бягството му от Сейнт Мер’Абел и за убийството на Сихертън. Въпреки че по време на странстванията им, монахът бе споменавал някои неща на Джил, никога досега не бе споделял цялата си история с когото и да било, никога досега не бе разголвал душата си пред някого, никога досега не бе признавал престъпленията си, ако те наистина можеха да се нарекат така. Когато най-сетне свърши, представляваше окаяна гледка — едрото му тяло сякаш се бе смалило, очите му бяха пълни със сълзи.

Пони скочи на крака и отиде при него — сега го усещаше хилядократно по-близък и го обичаше повече и отпреди. Освен това й беше жал, болеше я, че един толкова нежен мъж (защото, въпреки кръчмарските свади, в душата си Авелин беше нежен и любящ) е бил поставен пред подобен избор.

Когато вдигнаха поглед към Елбраян, боейки се от неговата присъда, двамата видяха единствено съчувствие и разбиране върху красивото му лице.

— Не ти завиждам за онова, което си бил принуден да сториш — решително заяви той. — Нито смятам, че си извършил престъпление. Действал си в самозащита, а това винаги е оправдано. Да откраднеш камъните също е било правилно — след като със собствените си очи си се убедил за какви долни цели ги използват в манастира.

Авелин кимна, искрено благодарен за тези думи.

— Ами да си тръгвам тогава — неочаквано рече той. — Сега, когато Джил — не!, Пони — най-сетне откри своя дом.

И като докосна лицето на младата жена, добави, сам той грейнал от щастие:

— Ам’че да! Тя вече няма нужда от мен.

— Но дали брат Авелин няма нужда от нея? — попита Елбраян.

Монахът сви рамене:

— Орденът няма да се откаже толкова лесно, значи трябва да продължа да бягам. Сега, когато знам каква опасност е надвиснала над главата ми, не искам да излагам и приятелите си на нея.

Елбраян се взря в очите на Пони, после и двамата избухнаха във весел смях, сякаш думите на Авелин бяха чисто и просто нелепи.

— Оставаш с нас — отсече младият мъж. — Това е домът на Пони, така е, но това е и домът на Авелин, освен ако не съм се излъгал.

— Нейният дом е и домът на Авелин — твърдо заяви Джил.

Лек снежец се сипеше над гората, ала сякаш бягаше от лагера на пазителя, от веселия пламък на неговия огън, от топлината на новия дом на брат Авелин.

Част четвърта

Пазителят

Как копнея да отида при нея, да бъда с нея, отново да позная покоя, който цареше в нас преди онзи ужасен ден. Как жадувам да я прегърна, да я целуна, да й споделя тайните си, да й разкажа за чувствата си, за своите надежди и страхове. Когато я гледам, неизменно се връщам назад във времето и се питам какво ли би станало, ако гоблините не бяха дошли Дъндалис.

Дали щях да обработвам земята и да ходя на лов, както правеше моят баща? Дали щях да се оженя за Пони, да имаме деца, да остареем заедно?

Какъв ли щеше да изглежда светът в очите на Елбраян Уиндон, ако не прекарал всички тези години в Андур’Блау Иннинес?

Ала именно там е проблемът, чичо Мейдър. Защото няма как да знам, мога само да предполагам, а всяка догадка неизбежно ще бъде повлияна от действителността на сегашния ми живот. Навярно щях да съм по-щастлив, ако Бог ми отредил друг път, съществувание като това на Олван. Бих дал всичко, за да може жителите на Дъндалис — майка ми и баща ми, родителите на Пони, всички останали — да бяха избегнали жестоката си съдба; бих дал всичко гоблините никога да не бяха идвали при нас!

Ала какво би означавало тока за мен? Душевен покои, предполагам, душевен покои и живот с Пони — съдба, която всеки би пожелал.

Въпреки тока, не мога току-така да забравя или да омаловажа годините, прекарани с Туел’алфарите, елфическите приятели, които превърнаха момчето Елбраян в мъжа Елбраян. Елфическите приятели, които създадоха Нощната птица, за да стане светът (или поне така се надявам) както и аз (в тока съм сигурен) по-добър. Погледна ли през техните очи, разбирам, че съм се научил да оценявам нещата около мен по друг, различен и ведър начин, които никога не бих познал, ако гоблините не бяха дошли в Дъндалис, ако елфите не ме бяха спасили и отвели в своята долина. Благодарение на трагедията се научих да разбирам живота и да го обичам повече отпреди. Благодарение на трагедията се превърнах в мъжа, който съм, мъжът, които гледа на света не само като човек, но и като елф.

Тока е вината ми, чичо Мейдър, защото каква е причината да бъда избран точно аз, а не някои друг — Олван или Шеин Макмайкъл, Пони или Карли дан Обри? Това е вината ми и когато гледам Пони, така красива, така прекрасна и непокорима, изпитвам още по-силна болка, отново си спомням за онези, които умряха и си задавам въпроса какво ли би могло да бъде и дали наистина предпочитам онзи изгубен път.

За Пони е дори по-тежко. Аз, Дъндалис, познатите места извадиха на повърхността спомените, от които тя е бягала досега. Почти не съм я виждал, откакто двамата с Авелин я спасихме от Куинтал.

Избяга ме, знам тока и не и се сърдя. Трябва и време — всичко се завърна прекалено бързо, а тя трябва да се пребори с много спомени за страдание и болка.

Всички в Дъндалис са мъртви, с изключение на нас двамата. Ние обаче оцеляхме, продължихме да живеем и след онзи ужасен ден, имахме тежки мигове, но и много радости, а сега, когато отново сме заедно, бъдещето изглежда още по-примамливо. И въпреки това, щастието ни…

Щастието ни, чичо Мейдър, е примесено с чувство за вина. Аз не мога да спася Пони от агонията на нейните спомени, тя не може да ме избави от моята.

Единственото, на което се надявам, е тя да успее да приеме съдбата си и да поиска да продължи напред.

Знам го от мига, в който я видях отново. Обичам я, чичо Мейдър, обичам я така, както я обичах и там, на хълма, в онзи съдбоносен ден. Обичам я и светът би бил безкрайно по-прекрасен, ако можех да я взема в обятията си и отново да усетя нежния й дъх.

Елбраян Уиндон

Глава 36

Сблъсък

— Сега ме мислят за още по-луд! — щастливо се провикна Авелин. — Ам’че да!

Елбраян погледна към Брадуордън, който сви рамене — очевидно нямаше никакво намерение да противоречи на едрия монах.

— Да се мъкна с такива като вас — продължи Авелин. — Само като си помисля какво биха казали, ако ме видеха да вечерям заедно с един кентавър!

— Щяха да се отнасят към теб с уважение, ако познаваха Брадуордън така, както го познавам аз — обади се Елбраян. — В противен случай той, боя се, би ги стъпкал, без да се церемони много-много, Брадуордън преглътна една огромна хапка и звучно се оригна.

— Ам’че да! — отново се провикна Авелин, който искрено се забавляваше от всичко това.

Чувстваше се прекрасно, така добре, както не се бе чувствал от най-ранните си години в Сейнт Мер’Абел, от онези невинни дни, преди да научи грозната истина за Абеликанския орден. В лицето на Елбраян бе открил човек, комуто искрено се възхищаваше, човек, който добре познаваше опасностите на света и бе твърдо решен да се бори със злото и неправдата. Когато Авелин му разказа историята си, пазителят прецени постъпките му не според писаните закони, а според повеленията на истинската справедливост.

Сега Авелин прекарваше нощите в Дъндалис, Тревясал лъг или Края на света, а дните — в гората заедно с Елбраян и Пони, а понякога и с другите, по-необичайни приятели на пазителя — Брадуордън и великолепния жребец Симфония. В този живот имаше нещо изначално добро, една праведност, каквато монахът не бе срещал от много години. Единственото, за което съжаляваше, бе въздействието, което завръщането по тези земи бе оказало върху Джил. От случката с Куинтал тя рядко беше с тях, а предпочиташе да се разхожда сама, най-често — в околностите на Дъндалис. Изправяше се срещу призраците от миналото си, досещаше се Авелин, и това го радваше, макар да страдаше, че не може да й помогне.

След като се нахраниха, Брадуордън взе гайдата си и засвири тъжна мелодия, която извика в съзнанието на монаха образи на хълмисти земи и житни поля, на овощни градини и лозя, натежали от плод. Образа на родния му Йоманеф. Мислите му се насочиха към родителите му, към покойната Аналиса и към Джейсън Десбрис, за когото Авелин се молеше да е добре. Макар да не го знаеше, баща му можеше да е спокоен — най-младият му син най-сетне бе щастлив.

На един хълм недалеч оттам, Пони също чу нежните звуци на гайдата и се пренесе назад през годините, към безгрижните дни на своето детство, към времето, прекарано с Елбраян. Ужасните картини от деня, когато Дъндалис бе изгорен до основи си бяха там, ала сега й беше някак по-лесно да живее с тях. Сега вече бе в състояние да погледне на всичко случило се тогава рационално, а с Елбраян до себе си започваше да свиква с онова, което съдбата й беше отредила.

Защото сега Пони разбираше, че не само ужасът и болката я бяха принудили да заключи спомените си толкова надълбоко. Не, онова, което я бе подтикнало да избяга от миналото си, бе чувството за вина. Тя бе оцеляла, докато всички (или поне така вярваше тогава) бяха загинали. Защо точно тя бе пожалена?

Ала когато видя, че още някой — скъпият й Елбраян! — също се е спасил, младата жена усети как част от усещането за вина си отива. Вече знаеше цялата истина и бе достатъчно силна, за да я приеме. А ако някога се почувстваше слаба, Елбраян щеше да бъде до нея, така, както и тя щеше винаги да бъде до него. За първи път от толкова много години Пони не беше сама.

— Няма ли да ходиш в селото тази нощ? — учуди се Елбраян, виждайки, че Авелин не бърза да си тръгва.

— Джил… Пони отиде там — обясни монахът, — аз обаче смятам да прекарам нощта в гората.

— Мразовит вятър и твърда постеля — предупреди го Елбраян, все пак, зимата вече тропаше на вратата.

— Ам’че да! — разсмя се Авелин. — Дори не можеш да си представиш трудностите, които съм понесъл, приятелю. Това закръглено туловище доста заблуждава.

Елбраян се усмихна — отдавна бе разбрал, че под привидно отпуснатата фигура монахът е истински кален.

— Така че тази нощ оставам тук — продължи Авелин. — Време е да си платя поне част от дълга.

— Дълг? — недоумяващо повтори пазителят.

— И аз, и Пони ти дължим живота си.

— Просто направих единственото възможно в случая.

— За което съм повече от благодарен! — възкликна Авелин. — Ам’че да!

Елбраян отново се усмихна и развеселено поклати глава.

— Значи смяташ да ми се отблагодариш, като ми правиш компания? — предположи той.

— О, много повече от това — отвърна Авелин. — Пък и се боя, че ако ти предложа прекалено много от своята компания, накрая ще имам да изплащам още по-голям дълг!

И отново последва гръмогласен смях, който бързо затихна:

— Разкажи ми за онзи твой кон — вече сериозен рече Авелин.

— Аз нямам кон.

— Симфония.

— Той не е мой — обясни Елбраян. — Той е свободен и не принадлежи никому.

— Още по-добре! — заяви монахът и бръкна в кесията си.

Докато Авелин ровеше в нея, младият мъж успя да зърне част от съдържанието й и неволно ахна при вида на пъстроцветните отблясъци, които се гонеха в нея и струяха навън, ослепителни дори на слабия светлик, хвърлян от догарящия огън. Ето значи защо Абеликанският орден толкова държеше да се добере до брат Авелин!

Най-сетне монахът намери онова, което търсеше и го извади — тюркоаз.

— Дали Симфония е някъде наблизо? — поинтересува се той.

Елбраян кимна колебливо и подозрително попита:

— Каква магия мислиш да използваш върху него?

— Нищо, което той не би искал — уверено отвърна монахът.

Откриха Симфония да пасе недалеч оттам, облян от лунна светлина. Авелин помоли пазителя да го изчака в края на поляната и бавно тръгна към жребеца, протегнал камъка напред и с тих напев на уста.

Елбраян затаи дъх, питайки се как ли ще реагира животното. Наистина, него самия то бе приело, ала това не беше нещо обичайно за гордия жребец. Затова пазителят изобщо нямаше да се изненада, ако сега го видеше да се хвърля напред, премазвайки монаха под тежките си копита.

Ала Симфония не направи нищо такова, само изцвили тихичко, когато Авелин застана до него. Нежният напев не спираше да се лее и Елбраян изведнъж осъзна, че монахът разговаря с животното! Нещо повече, сигурен беше той — жребецът слушаше много внимателно! Най-сетне Авелин му даде знак да се приближи.

Когато Елбраян стигна при тях, монахът все още шептеше нещо съвсем тихичко, а Симфония бе застинал съвършено неподвижен, вдигнал красивата си глава.

— Довърши! — нареди Авелин на пазителя и му тикна тюркоаза в ръката.

Елбраян взе камъка, без да има ни най-малка представа какво да прави с него. Преди обаче да успее да попита каквото и да било, почувства силен порив, сякаш нещо извън него неудържимо го зовеше. Погледът му бе привлечен от дълбоките, тъмни очи на жребеца и изведнъж разбра, че именно той се опитва да му каже нещо! Младият мъж примига изумено, после сведе поглед към тюркоаза в ръката си и осъзна, че светлината не идва от луната, а извира от сърцевината му, от магията, пулсираща в дълбините му, едва тогава усети и колко топъл бе станал камъкът изведнъж.

— Опри го в гърдите на Симфония — нареди му Авелин и Елбраян бавно протегна ръка към жребеца.

Симфония затвори очи и изпадна в дълбок унес. Младият мъж постави камъка на гърдите му, точно там, където се сливаха мускулите на мощните му рамене, и го задържа, докато Авелин поде нов, по-силен и по-настоятелен напев.

Елбраян не усещаше абсолютно нищо, а и животното стоеше съвършено спокойно, докато магическият предмет бавно потъваше в плътта му.

Внезапно Елбраян отдръпна ръка, ужасен при вида на камъка, превърнал се изведнъж в част от Симфония. Авелин спря своя напев и успокоително положи ръка върху рамото на приятеля си. Жребецът отвори очи, все така спокойни и ясни — очевидно не изпитваше никаква болка.

— Какво направих? — възкликна Елбраян. — Какво направихме?

Монахът сви рамене.

— И аз не съм съвсем сигурен — призна той. — Ала магията на този камък е за животно, това поне знам.

— Изцелява ли го? Или го прави по-силно?

— Навярно и двете — отвърна Авелин и се смръщи, опитвайки се да намери подходящ отговор. — Виж сега, невинаги знам какво би сторил един камък, когато призова магията му. Те просто ми говорят, сами ми казват какво да направя.

— Значи нямаш никаква представа какво причинихме на Симфония току-що? — от тона на Елбраян ясно личеше, че тази мисъл въобще не му се нрави, та жребецът не беше опитно зайче! — Изобщо не знаеш дали то ще му е от полза или ще му пречи?

— Със сигурност ще му бъде от полза — уверено заяви Авелин. — Ам’че да! Нали ти казах, че искам да ти се отплатя.

— Но ти дори не знаеш какво си сторил!

— Но знам каква е природата на камъка, който използвах — обясни Авелин. — Тюркоазът е камъкът на животните, за тях той е истинска благословия. Убеден съм, че от днес нататък връзката ти със Симфония ще стане още по-дълбока; чувствам, че вече сте неразривно свързани.

— Като господар и слуга? — недоволно попита Елбраян.

— Като двама приятели — поправи го Авелин. — Ти сам ми каза, че Симфония не принадлежи никому, а аз не бих и помислил да прекърша духа на подобно прекрасно животно! Ам’че да! Никога не бих сторил подобно нещо! Имай вяра в камъните, приятелю, те са най-скъпоценният дар от Бога. Много скоро ще разбереш с каква магия се е сдобил Симфония и ще се зарадваш… и ти, както и той.

Сякаш за да потвърди думите му, Симфония изведнъж се изправи на задни крака, изцвили и запрепуска около двамата мъже, а изпод копитата му хвърчаха искри. Нищо в поведението му не показваше, че изпитва болка или каквото и да било неудобство, само неочакван прилив на енергия и въодушевление.

Въодушевление, което Елбраян усещаше така добре като да бе негово, сякаш можеше да надникне в съзнанието на Симфония и да разбере какво става там.

Можеше да чете мислите на жребеца!

Младият мъж вдигна поглед към Авелин и видя, че той се усмихва.

— И ти ли ги чуваш? — попита той — не знаеше каква друга дума да използва за онова, което му се случваше. — Усещаш ли какво изпитва?

— Аз бях само посредник — обясни Авелин. — Само отключих магията, ала ти я използва, приятелю. Сега двамата със Симфония сте свързани по-силно отпреди. Но иначе, да, и аз мога да почувствам мислите му — дяволито се усмихна монахът. — Нали ги виждам на лицето ти!

В този миг животното се закова на място и отново се изправи на задни крака, после изцвили гръмко и се отдалечи в галоп, потъвайки в лунната нощ.

Ала макар да го бе изгубил от поглед, Елбраян прекрасно знаеше къде се намира то сега; стига да поискаше, можеше да почувства земята под копитата му. Без никакво усилие чу свистенето на вятъра и видя прелитащите дървета, докато Симфония препускаше в нощната гора. Ала не беше само това. Сега Елбраян беше в състояние да види света, който заобикаляше Симфония през неговите собствени очи! Едва тогава пазителят оцени докрай интелигентността на прекрасното животно, наистина, оформена от една друга перспектива, ала не по-малко забележителна от неговата собствена. Неговото познание беше просто, без намесата на разума, през чиято призма пречупваха света хората, елфите и останалите висши раси. За Симфония нещата нямаха нужда от тълкуване, те просто бяха ефективен и съвършен начин на възприятие, не замъглявано от чувства и спомени; възприятие, което живееше единствено в настоящето, без тревога за бъдещето или призраци от миналото.

Просто, красиво, съвършено.

Мина доста време преди Елбраян най-сетне да отвори очи и да погледне Авелин. Върху лицето му се четеше искрена благодарност — дарът на монаха се бе оказал също толкова ценен, колкото и лъкът, изработен от Джойсеневиал.

Младият мъж сложи ръка на рамото на Авелин и кимна — нямаше думи достатъчно красноречиви, за да изразят благодарността му.

Докато се връщаше в Дъндалис на другата сутрин, Авелин срещна Джил, запътила се към лагера на Елбраян. За миг се поколеба дали да не й предложи да я придружи, но като се вгледа по-внимателно в лицето й, се отказа и продължи по пътя си, подсвирквайки си весело, досетил се какво може да означава изражението й.

Пони завари Елбраян да зарива жаравата от огъня и безшумно се приближи до него.

Младият мъж се изправи и я погледна. Бяха сами, за първи път съвсем сами, а имаха да си кажат толкова много, да си зададат толкова въпроси, че не знаеха откъде да започнат, затова просто стояха един срещу друг като двама противници в дуел и бавно се въртяха в кръг, както биха сторили две пантери, натъкнали се неочаквано една на друга.

В очите на Пони Елбраян откри напрежение, каквото не бе виждал досега, жажда или може би ярост, някакво силно чувство, което я караше да не откъсва поглед от лицето му и да дъвче нервно долната си устна.

Постепенно младият мъж изпадна в същото състояние, единственото, което виждаше, беше Пони. В този миг за него съществуваше единствено тя, единствено тези яркосини очи, които го изгаряха и нежните устни, които го мамеха.

Двамата продължаваха да се въртят в кръг и всяко движение ги доближаваше още мъничко един до друг.

Рязък звук, долетял откъм гората, ги стресна и ги извади от унеса. Никой от тях не знаеше какво ги бе сепнало, нито пък искаше да разбере.

— Ела! — рече Елбраян и като я хвана за ръка, я поведе по една заснежена пътека.

Не след дълго излязоха от гората и се озоваха на просторна поляна, където ги очакваше Симфония. Точно както бе очаквал, усмихна се младият мъж. Нещо повече, той сам беше използвал телепатичната си връзка с животното и го бе помолил да дойде там.

Когато ги видя, жребецът се изправи на задните си крака и изпръхтя, а дъхът му излизаше на кълбета в мразовитото утро.

— Ела — повтори Елбраян и поведе Пони към жребеца.

Сега, когато Симфония беше с него, пазителят знаеше точно къде иска да отиде, знаеше кое бе единственото място, подходящо за първата му среща насаме с Пони. Дали обаче животното щеше да приеме двама ездачи, запита се той, докато внимателно се приближаваше към него.

— Спокойно, приятелю — меко каза Елбраян и като го погали по кадифената муцуна, взря се в дълбоките му очи.

Получи отговор само след миг и кимна на Пони.

— Красив е — рече тя, думи, които бледнееха пред великолепието на Симфония, ала всъщност нямаше такива, които да опишат възхитителното животно по достойнство.

Елбраян я улови за ръката и внимателно й помогна да яхне Симфония.

Жребецът изпръхтя и нервно тръсна глава, но веднага се успокои и прие новата си ездачка. Сега предстоеше истинското изпитание — Елбраян затаи дъх и скочи върху гърба на коня, пред Пони.

Симфония дори не трепна, готов да препусне при първия знак.

И точно това стори! Бърз като вятъра, той се носеше по пътеките, летеше между дърветата така вихрено, че Пони запищя от страх и удоволствие и толкова силно стисна Елбраян през кръста, че след всеки скок на животното той оставаше без дъх.

Не след дълго достигнаха горичката с форма на диамант. Боровете и високите смърчове бяха побелели, ала силният вятър бе отвял снега наоколо. Симфония спря и двамата скочиха на земята Пони отиде до главата на жребеца и се загледа в тъмните му очи. Дишаше накъсано, ръцете й леко трепереха. У Симфония имаше нещо толкова първично, така волно и неконтролируемо, така ужасяващо силно. И все пак, ето че беше невредима, останала без дъх от радост и вълнение.

Беше препускала с великолепното животно!

Обърна се към Елбраян, който се бе запътил към горичката, и тръгна след него. Когато го видя да изчезва между дърветата, спря за миг и се поколеба, мъчейки се да си изясни какво точно изпитва.

После тръсна глава и хвърли поглед към Симфония, който се изправи на задни крака и изцвили, сякаш я подканяше да последва Елбраян. Необуздан, неконтролируем, ужасяващо силен — също като чувствата, които напираха в нея и заплашваха да я погълнат.

Тя продължи напред, навлезе между дърветата и много скоро достигна неголяма полянка. Елбраян вече беше там и се грижеше за огъня, който току-що беше наклал. Пони го наблюдаваше как събира съчки, как ги подрежда, как подухва лекичко, за да се разгорят.

Необуздан, неконтролируем, ужасяващо силен. Тези думи се въртяха като заклинание в съзнанието й, предупреждаваха я, ала в същото време я изкушаваха. Отпуснатите покрай тялото й ръце неволно се свиха в юмруци, тя задъвка долната си устна и още по-напрегнато се взря в мъжа, заел мястото на момчето, с което беше споделила детството си.

Боеше се от онези спомени, които още не бе извикала на повърхността, ала докато гледаше Елбраян разбираше, че много скоро ще й се наложи да го стори.

Пристъпи напред и той се изправи. Съвсем близо един до друг, те се гледаха безмълвни, без да усещат времето около себе си.

И тогава той направи последната крачка, която ги делеше, и се приведе над нея. Младата жена неволно ахна, очаквайки черните крила на ужаса отново да заплющят край нея, очаквайки страховит писък да проехти в съзнанието й. Ала единственото, което почувства, бе топлото му тяло и вкуса на устните му върху своите, единственото, което чу, беше учестеното му дишане.

Целувката им ставаше все по-настоятелна и постепенно страховете на Пони се стопиха, пометени от вихъра на връхлетелите я чувства. Целуваше го със същата страст, с която той нея, устните й се отвориха и допуснаха езика му да проникне между тях.

После изведнъж се отдръпнаха един от друг и като се взря в дълбоките й сини очи, Елбраян протегна ръка и разкопча наметката й. Младата жена я остави да падне на земята и почувства хладния въздух върху кожата си. Елбраян вече разкопчаваше копчетата на ризата, докато най-сетне и последната й дреха се свлече на земята. Не изпитваше никакво притеснение, никакво неудобство или срам, призраците от миналото й също ги нямаше.

Елбраян смъкна плаща и ризата си и застана пред нея гол до кръста. Приближиха се един към друг, докато тя не усети косъмчетата по гърдите му върху нежната си кожа. Преплели пръсти, те вдигнаха ръце над главите си, после неговите нежно се заспускаха надолу, плъзнаха се до раменете й, продължиха назад към гърба и докоснаха тила й.

Допирът на пръстите му запали огън в тялото й и тя закопня да го почувства още по-силно, ала в същото време знаеше, че стане ли по-настойчив, ще изгуби възпламеняващата си наслада. Отметна глава назад, полуотворила устни, разтапяйки се под изгарящите ласки на ръцете му, които бавно тръгнаха надолу по гърба й, погладиха бедрата й и докоснаха нежната кожа от вътрешната им страна. Водена от него, тя се обърна и потъна в силната му прегръдка. Едната му ръка отметна гъстата й коса и устните му се плъзнаха по тила й; целувката му ставаше все по-страстна, докато не се превърна в гальовно ухапване, станало още по-настойчиво, след като тя простена от удоволствие.

— Усещаш ли ме? — прошепна той в ухото й. — Да.

— Чувстваш ли се жива? — Да!

— Искаш ли да се слееш с мен?

Младата жена помълча за миг, търсейки в съзнанието си заплахата от ужасните спомени. Мислите й се върнаха към първата й брачна нощ и погледът й неволно се спря върху огъня, припукващ в краката й, като да беше някакъв враг или зла прокоба. Ала този път всичко беше различно; този мъж беше друг, различен от Конър. По-силен.

Необуздан, неконтролируем, ужасяващо силен. И правилно, случващото се бе толкова правилно!

— Да! — тихо отвърна тя и двамата се отпуснаха на земята, върху все още топлия му плащ, уловени в настоящето и обгърнати от миналото.

За Елбраян това беше кулминацията на младостта му, съвършеният миг, който бе очаквал цял живот, с тази жена, само той и тя, неговата Пони. Това беше краят на връзката му с момичето и началото на още по-дълбоката му връзка с жената Пони. Сега той беше мъж, а тя — жена и цялата любов, довела ги дотук се сля в едно, така, както се сляха и телата им. Елбраян за първи път познаваше такова щастие, ала в същото време никога не се бе чувствал по-уязвим — отнемеха ли му я сега, изгубеше ли я отново, в сърцето му щеше да зейне рана, която никога нямаше да може да изцели, а животът му завинаги щеше да изгуби смисъл.

За Пони това беше краят на мрака, в чийто плен бе живяла досега. Тук, в горичката, тя най-сетне строши оковите на миналото и замести ужасяващите спомени, преследвали я толкова време, с образи на топлота и любов, образи на прекрасните мигове, които двамата с Елбраян бяха споделили като деца — онзи път, когато той я бе дръпнал за косата, а тя го бе проснала на земята, закачките на другарчетата им и начина, по който той им се беше противопоставил, без нито за миг да се отрече от чувствата си към нея; дългите им разговори и разходките по северното възвишение; утрото, когато заедно съзерцаваха великолепието на Ореола; мига, когато се целунаха за първи път. Ала сега този спомен не свършваше рязко, прекъснат от писъци и мрак, а продължаваше към нещо много по-възвишено и чисто. Свързваше ги толкова много — общ живот и общи спомени, изгубената им и наново преоткрита любов и макар да не се бяха виждали години наред, те знаеха всичко един за друг.

Лежаха един до друг дълго след това, сгушени в топлия плащ, без да говорят, с погледи, вперени в тихо припукващия огън. Елбраян стана веднъж, за да сложи още дърва и Пони не можа да сдържи веселия си смях, докато го гледаше как подскача по студената земя, гол и треперещ, а когато се върна при нея, се загърна още по-плътно с наметалото, отказвайки да го пусне при себе си.

Усмивката обаче издаваше истинските й чувства и Елбраян, подтикван от топлотата в погледа й, започна да я гъделичка, двамата се сборичкаха, докато не се озоваха притиснати един в друг и светът отново се завъртя около младата жена.

Необуздан, неконтролируем, ужасяващо силен.

Малко по-късно Елбраян се надвеси над нея, впил поглед в дълбоките й очи, искрящи на светлината на огъня.

— О, Пони! — прошепна той. — Колко пуст беше животът ми до този миг, толкова безсмислен, че дори не смеех да мисля за празнината, която зееше в него. Едва сега, когато си тук, разбирам колко безцелно съществуване съм водил.

— Не! — възпротиви се Пони. — Животът ти никога не е бил безсмислен!

Елбраян поклати глава:

— Ти ми върна цветовете на света! — прошепна той и като затвори очи, нежно я целуна.

Нощта бързо напредваше, вятърът свиреше между дърветата, а малкото птички, осмеляващи се да прекарат лютата зима толкова далече на север, тихичко чуруликаха от време на време. Нейде в далечината протяжно зави вълк, после още един, от друга част на гората. За Елбраян песента на нощната гора беше по-сладка дори от онази, която изпълваше долината на елфите и, приспиван от нея, той бързо се унесе.

Пони обаче остана будна. Лежа така през цялата нощ, долепена до него, част от него. Мислеше си за Конър и за първата си брачна нощ, за черните спомени, погълнали я тогава, и инстинктивно потърка ръката, с която преди беше бръкнала в огъня.

Едва сега всичко си дойде на мястото; за първи път съвсем ясно видя труповете и изпепелените къщи; за първи път писъците на умиращите хора отекнаха в ушите й така, както ги беше чула тогава; Олван издъхна пред очите й, смазан в лапите на огромния великан, а тя самата отново пропълзя в мрачната, тясна дупка под горящата сграда.

Само че този път това бяха просто спомени, а не ужасяващи призраци. Сега, когато Елбраян беше до нея, тя бе достатъчно силна, за да се изправи срещу тях и да ги приеме.

По бузите й се стичаха сълзи, сдържаните с години сълзи, с които младата жена оплакваше гибелта на Дъндалис. А когато те пресъхнаха, когато моментната слабост отмина, тя още по-здраво прегърна Елбраян и се усмихна, истински свободна за първи път от онзи ден под боровете, когато го бе целунала за първи път.

Глава 37

Дневен улов

— Проклет да съм! — изцвърча дребният мъж и отскочи колкото се може по-надалеч от примката и грозното човекоподобно същество, уловено в нея. — Проклет да съм! Крик! Крик!

Много скоро осъзна, че с виковете си само ще привлече още от гнусните създания (в случай, че още се навъртаха наоколо), затова затисна уста и се втурна през поляната, вадейки една от камите си, докато тичаше. Така и не намери къде да се скрие обаче — макар да бе висока, тревата бе прекалено рядка и само някое и друго стъбло се подаваше над тънката снежна покривка.

За щастие, след няколко секунди се показа висок, плешив мъж с гол меч в ръка.

— Катерицо? — тихо повика той. — Тук ли си?

Мъжът, когото наричаха Катерицата, скочи на крака и се затича към приятеля си, като в бързината и ужаса на няколко пъти се препъна и падна.

— Какво става? — попита Крик, докато си проправяше път през снега.

Най-сетне Катерицата се добра до другаря си, ала беше прекалено изплашен, за да каже каквото и да било, затова само подскачаше нагоре-надолу и сочеше с пръст някакви дървета в другия край на поляната.

— Капанът ни? — спокойно попита гологлавият.

Дребният мъж кимна толкова рязко, че си прехапа езика.

— Да не сме хванали нещо?

Още едно отсечено кимване.

— Нещо необичайно?

Дребосъкът не беше в настроение за подобен разпит, затова сграбчи Крик за ръката и го бутна към дърветата. Високият мъж се изпъчи и, виждайки, че Катерицата няма никакво намерение да го последва, поклати глава и отиде при капана.

Миг по-късно се разнесе ужасен рев и Крик изхвърча така бързо, както и другарят му преди малко.

— Ама там има г-г-гоблин! — заекна той. — Гоблин!

— Трябва да кажем на Полсън — заяви дребосъкът и Крик веднага се съгласи, хуквайки да бяга колкото го държат краката, следван плътно от Катерицата.

Откриха водача си, широкоплещестия Полсън, облегнат откъм слънчевата страна на един дебел бряст. Захвърлил ботушите си настрани, той бе протегнал пръстите на краката си към весело припукващия огън и си почиваше. Двамината му другари се приближиха много предпазливо — от опит знаеха, че онзи, който си позволи да обезпокои едрия мъжага, може да отнесе някой и друг шамар.

— Казвайте — сопна се Полсън, поглеждайки изпод притворени клепачи. — И дано да не е някоя глупост!

— Уловихме нещо — рече Крик.

Полсън отвори очи и потърка лицето си, по което имаше повече белези, отколкото брада.

— Одрахте ли го?

— Няма кожух! — отвърна Крик.

— Няма какво да му се дере! — добави и Катерицата.

— Какво? — извика Полсън и като вдигна ботушите си, започна да се обува. — Само не ми казвайте, че сте хванали човек!

— Не е човек — поклати глава Катерицата.

— Един проклет гоблин! — избухна Крик.

Лицето на Полсън помрачня.

— Гоблин? — тихо повтори той.

Двамата мъже кимнаха нетърпеливо.

— Само един?

Пак същото кимване.

— Ах, глупаци такива! — скара им се Полсън. — Не знаете ли, че няма такова нещо „само един гоблин“!

— Да си вървим у дома! — примоли се Катерицата.

Полсън се огледа наоколо и поклати глава. Крик и Катерицата бяха сравнително нови тук (дошли бяха едва преди три години), той обаче се подвизаваше из Дивите земи, откакто се помнеше, а по времето на гоблиновото нападение над Дъндалис живееше край Тревясал лъг.

— Трябва да разберем колко са — заяви той. — И накъде са се запътили.

— Че защо трябва да ни е грижа за онез’ от Дъндалис? — уплашено попита Крик. — Все едно тях ги е грижа за нас!

— Точно така, точно така! — усърдно закима Катерицата.

— Трябва да го направим по-скоро заради себе си, отколкото заради тях — обясни Полсън. — Ако наблизо има гоблинова войска, би било разумно да идем на юг за известно време.

— Че защо тогаз’ не тръгнем още сега? — настоя Крик.

— Млъквай и дръж меча си готов! — нареди му Полсън. — Гоблините не са толкоз’ страшни… ама съберат ли се повечко, тогаз’ става опасно. А и приятелчетата им — мрачно добави едрият мъжага. — Най-вече от тях трябва да се боим. Защото, от мен да го знаете, гоблините често се съюзяват с великани.

При тези думи двамата му другари се разтрепериха като листа.

— Значи просто трябва да ги забележим, преди те да са ни видели — продължи главатарят им. — Пък знаеш ли, някой може и да дава награда за ушите им.

Възможността да припечелят нещичко като че ли поуспокои Крик и Катерицата и не след дълго тримата вече бяха при капана.

Без да се церемони много-много, Полсън свали мъртвия гоблин и му отряза ушите — доказателство, че го е убил. Не пропусна да забележи, че злото същество е въоръжено доста добре, обърна внимание и на черния знак (странно, подобно на прилеп създание) върху кожената му жилетка. Това обаче не го впечатли особено — бездруго дрехата най-вероятно беше крадена.

— Не ще да е бил тук повече от няколко часа — заяви той, след като огледа тялото. — Ако е пътувал с други, значи те са някъде наблизо.

Да проследят дирите на гнусното същество през горичката не беше особено трудно, ала веднъж излезли на открито те се губеха — вятърът отдавна ги беше заличил. Все пак, съдейки по посоката, от която гоблинът беше навлязъл между дърветата, тримата трапери можеха да предположат откъде е дошъл и не след дълго вече крачеха уверено.

Пръв на следа се натъкна Катерицата — три чифта стъпки, един от които се отклоняваше и поемаше по пътя, по който бяха дошли, а другите два продължаваха напред.

— Ето че вече имаме числено превъзходство! — доволно заяви Полсън, винаги готов за една хубава битка.

На по-малко от миля забелязаха и гоблините — почиваха си между някакви скали на склона на един горист хълм. Полсън извади големия си меч и даде знак на Крик да го последва. Катерицата пък трябваше да заобиколи отдясно и да се изкачи нависоко, за да има по-добра мишена за камите си.

— Без да се церемоним много-много, нали? — прошепна Крик, Полсън обаче поклати глава и го накара да изчака зад един храсталак, докато пъргавият дребосък успее да заеме позиция.

Едва тогава двамата мъже се насочиха към гоблините, без да си дават труда да се крият. Бяха само на десетина крачки, когато злите същества най-сетне ги забелязаха и скочиха на крака, ревейки гръмогласно.

Едното имаше дълго копие с остър метален връх, а другото — изкусно изработен къс меч. Полсън бе доста изненадан, че и те, също като мъртвия си другар, са отлично въоръжени, освен това носеха абсолютно същите кожени жилетки, напълно еднакви чак до черната емблема. Нищо от видяното този ден не се покриваше с онова, което едрият трапер знаеше за гоблините.

Реакцията на двете гнусни създания също бе доста по-различна от очакваната. Крик и Полсън яростно се нахвърлиха върху тях, ала само един от гоблините отвърна на ударите им, препречвайки им пътя в необичаен опит да спечели на другаря си достатъчно време за бягство.

Дългото копие отби първите им удари и дори успя да одраска Крик по рамото, задържайки го на безопасно разстояние. Полсън обаче скочи напред, улови вражеското копие с едната си ръка и го отмести встрани, освобождавайки достатъчно място, за да забие меча си в гърдите на дребното същество.

— Още две уши! — разсмя се Крик, ала Полсън не мислеше за това.

— Спри го, Катерицо! — извика той и дребният мъж не чака да го подканят.

Вторият гоблин трескаво се катереше нагоре по хълма, когато чу свистене зад гърба си. Успя да избегне една от камите, ала другата потъна дълбоко в бедрото му.

Злото същество изпищя от болка, ала не забави крачка, дори когато следващата кама го улучи в рамото.

След още няколко метра то вече беше извън обсега на вражеските ками и тримата трапери светкавично се втурнаха след него. Високият Крик беше най-бърз и много скоро се откъсна от другарите си и започна застрашително да стопява преднината на гоблина, който вече се бе спуснал в долчинката, простираща се от другата страна на гористия хълм. На пътя им се изпречи поредното възвишение и Крик се хвърли към върха му, подтикван от настойчивите викове на Полсън да „свети маслото на гнусното изчадие“.

Нетърпелив да довърши жертвата си, високият мъж се изкачи до върха на хълмчето и внезапно се закова на място, за изумление на другарите си.

Когато Полсън и Катерицата се покатериха при него, начаса разбраха какво го беше спряло — в краката им се простираше обширна долина, а в нея се бе разположила най-многочислената армия, която бяха виждали някога (а това означаваше много — и Полсън, и Крик бяха прекарали няколко години в Кралската войска). Върху равната земя бяха опънати безброй палатки, напалени бяха стотици лагерни огньове, край които се разхождаха десетки хиляди черни фигурки. Повечето като че ли бяха гоблини, някои бяха дори още по-дребни, ала между тях се виждаха и доста фоморийски великани. Още по-смаяни останаха траперите от тежките оръдия — поне дузина огромни катапулти и балисти, както и няколко закривени приспособления, които очевидно служеха за изкопаване на тунели дори под най-здравата крепостна стена.

— Колко на юг смяташ да отидем? — обърна се Крик към Полсън.

Изведнъж исполинът установи, че Бехрен започва да му се струва доста привлекателно местенце.

— Че не ви е читава работата, ми става ясно, още щом ви зърна грозните мутри! — заплашително изрева Брадуордън в лицата им.

Беше чул някакво трополене в съборетината, която траперите обитаваха преди и когато отиде да провери, ги завари трескаво да събират нещата си.

Тримата се спогледаха неспокойно. Дори едрият Полсън изглеждаше дребен в сравнение с близо четиристотинкилограмовия кентавър, а яростта, изписана по лицето на страховитото създание в този миг, го правеше (ако това изобщо беше възможно) още по-внушителен.

— Е? — избоботи Брадуордън. — Няма ли да кажете нещо?

— Отиваме си, туй е всичко — престраши се Катерицата.

— Отивате си?

— На юг — добави Крик и тъкмо се канеше да скалъпи някоя лъжа, когато улови недоволния поглед на Полсън и си замълча.

— Каква сте я надробили? — продължи да разпитва Брадуордън. — Познавам ви — нямаше да си тръгвате, ако не бяхте забъркали някоя каша.

Внезапно му хрумна нещо и той направи крачка назад, а по устните му плъзна развеселена усмивка:

— Май се сещам — спречкали сте се с Нощната птица и той е тръгнал по следите ви, нали?

— Не сме го виждали от седмици! — възпротиви се Полсън.

— Ама все ще да сте видели някой от приятелите му. Да не сте убили някой от тях?

— Глупости! — изръмжа едрият мъжага.

— Нощната птица не другарува с гоблини! — без да се замисля изцвърча Катерицата.

Както можеше да се очаква, Крик го блъсна назад, принуждавайки го да си затвори устата, а яростният поглед, който Полсън му хвърли, красноречиво говореше, че тепърва ще съжалява за тази грешка.

Брадуордън отстъпи назад и ги изгледа любопитно:

— Гоблини?

— Гоблини ли казах? — опита се да замаже нещата Катерицата.

— Тъкмо туй рече! — изрева кентавърът, убивайки всяко желание на Крик и Полсън да продължават с лъжите. — Гоблини рече и ако сте подочули, че тез’ гнусни твари се навъртат по наш’те земи, най-добре ми разкажете всичко, дето знаете, ако не искате да ви стъпча още сега!

— Наистина са гоблини — мрачно заяви Полсън. — Десетки хиляди гоблини. Видяхме ги с ей тез’ очи и хич не щем да си имаме вземане-даване с тях.

И той разказа всичко, което им се беше случило, а накрая, за потвърждение, пусна четирите гоблинови уши в краката на кентавъра. След това го помоли да си върви, та да си досъберат нещата и да се махат.

Брадуордън обаче нямаше никакво намерение да остави да им се размине току-така. Щяха да дойдат с него, реши той, и да разкажат историята си на Елбраян и Пони. Тази идея никак не се понрави на тримата трапери, ала още по-малко им се нравеше мисълта да се бият със свирепия кентавър.

Откриха пазителя и момичето, както и брат Авелин, в лагера на Елбраян, сгушен в една гъста, смърчова горичка на север от Дъндалис.

Брадуордън се провикна още отдалеч, за да предупреди за пристигането си — младият мъж залагаше капани не по-лошо от един елф и винаги беше нащрек. Забелязвайки изненадата, изписала се по лицето на Елбраян при вида на тримата му спътници (крайно необичайна компания, добре разбираше той), Брадуордън побърза да обясни:

— Струва ми се, че господин Полсън има една доста интересна историйка.

Полсън разказа всичко без излишни заобикалки и увъртания и думите му силно поразиха Пони и Елбраян. Новината върна младата жена назад в миналото, към отдавнашната трагедия, с чийто ужас тя току-що бе започнала да свиква.

В главата на Елбраян се въртяха съвсем различни мисли. Макар да пазеше същите потресаващи спомени, той имаше други, много по-важни грижи — имаше своя дълг. Колко пъти си бе повтарял, че за нищо на света не бива да допуска подобна трагедия да сполети Дъндалис за втори път! И ето че сега опасността, за която се бе подготвял, се оказваше съвсем реална. Пони трябваше да събере всичките си сили, за да се пребори с напиращите страхове и да запази самообладание, младият мъж мислеше единствено за дълга и достойнството си на пазител.

Без излишни приказки, той взе една пръчка от земята и начерта в прахта груба скица на местността.

— Покажи ми къде точно са се разположили — нареди той на Полсън, който се съгласи на драго сърце — прекрасно разбираше, че ако не отговори достатъчно изчерпателно, Нощната птица сигурно ще го накара лично да му покаже мястото.

Потънал в мисли, Елбраян закрачи около огъня, без да сваля поглед от скицата на местността.

— Трябва да ги предупредим — обади се Пони и той кимна.

— Само защото тез’ тримата го твърдят? — не повярва на ушите си Брадуордън.

Младият мъж премести поглед от него към Полсън и обратно, и отново кимна:

— Никога не е прекалено рано да предупредиш някого.

Полсън изглеждаше доволен, ала Елбраян нямаше намерение да му се доверява току-така:

— Ще отида там, за да се убедя с очите си — допълни той.

— Не можеш да ме накараш да дойда с теб! — възпротиви се едрият ловец, ала пазителят поклати глава.

— Ще се движа прекалено бързо за теб — рече той и погледна към Брадуордън, който мълчаливо кимна, разбрал безмълвната му молба. — А в това време ти ще отидеш в Края на света и заедно с приятелчетата си ще предупредиш селяните.

Полсън вдигна ръка, за да накара двамата си другари, които бяха започнали да мърморят уплашено, да замълчат и попита:

— А след това?

— След това си свободен да вървиш, където поискаш. Не ми дължиш нищо, освен тази малка услуга.

— А нея пък за какво ти я дължа? — ехидно попита траперът, ала единственият отговор, който получи, бе мрачно кимване — напомняне за онзи ден в колибата, когато младият мъж бе пожалил живота и на тримата.

— Добре де, ще идем в Края на света. Ще им кажем на онез’ глупци, ама много ме съмнява, че някой ще се вслуша в думите ни.

Елбраян се обърна към Пони:

— Тревясал лъг. Ти и Авелин.

— Ами Дъндалис?

— Двамата с Брадуордън ще им съобщим, когато се върнем. Ала преди това ще се срещнем ето тук — и той посочи една точка върху картата, на северозапад от Дъндалис, на половината път, който го делеше от Тревясал лъг и доста по-далеч от Края на света.

— Горичката? — досети се Пони.

Елбраян кимна и поясни за тримата ловци:

— Борова горичка във формата на диамант.

— Знам я — обади се Полсън. — Гадно местенце.

Младият мъж не беше изненадан от този отговор — най-вероятно елфическата магия, която го теглеше към онова свещено място, караше разбойник като Полсън да се чувства като нежелан натрапник.

— След една седмица — уточни Елбраян и като се обърна към Полсън, добави: — Ако след Края на света поемеш на юг, постарай се хората да научат къде могат да ме открият.

Ловецът само махна с ръка — всичко това очевидно никак не му се нравеше. Елбраян дори не го забеляза — вече бе насочил цялото си внимание към Брадуордън.

— Симфония е някъде наблизо — уверено заяви той.

Призори на другия ден двамата приятели, пазителят и кентавърът вече препускаха вихрено на север и Брадуордън едва смогваше да не изостава от великолепния черен жребец.

Макар и не така устремно, Авелин и Пони също бързаха към целта си — бяха преценили времето си така, че да пристигнат в Тревясал лъг преди залез-слънце.

Пътят на тримата трапери беше малко по-дълъг и макар че Катерицата и Крик не спираха да мърморят, че нямало защо да изпълняват обещанието си и че можело да пропуснат Края на света и да се насочат право на юг, Полсън, решен да постъпи почтено за първи път от много години насам, не даваше и да се издума за подобно предателство. Беше обещал да отиде в Края на света и да предупреди обитателите му за прииждащите гоблини и нищо не бе в състояние да го накара да се откаже.

Оказа се, че Пони и Авелин са подценили разстоянието до Тревясал лъг — стигнаха чак по тъмно и решиха да пренощуват извън селото, защото Авелин искаше да съобщи лошата новина, която носеха, по светло, с надеждата слънцето поне малко да смекчи удара. Направиха си удобен лагер в гората (все пак бяха заедно с Елбраян достатъчно дълго, за да понаучат това-онова за живота на открито) и не след дълго Джил вече спеше дълбоко.

Събудиха я отчаяни викове — Авелин, очевидно в плен на ужасяващ кошмар, се мяташе в съня си, крещейки неудържимо. Когато Пони най-сетне успя да го върне в съзнание, безумното изражение, изписало се на лицето му, я накара да потрепери.

Едрият монах разтвори сключените си пръсти и показа няколкото малки камъчета, които стискаше в шепа — опушените кварцови късчета, които бе намерил край тялото на Куинтал.

— Почувствах, че не са изгубили цялата си магия — обясни той. — С тях се вижда много надалеч.

— Потърсил си гоблините, нали? — досети се Пони.

— И ги открих, момичето ми. Огромни гоблинови пълчища. Полсън изобщо не преувеличава!

Младата жена шумно си пое дъх и кимна.

— Ала това не е всичко! — трескаво продължи Авелин и като я сграбчи за раменете, здравата я разтърси. — Волята ми беше прикована от нещо отвъд гоблините, впримчена от една далечна мощ, на която тези камъни са били подчинени много отдавна.

Пони го изгледа учудено, без да разбира какво се опитва да й каже.

— Пробудило се е нещо ужасно, момичето ми! — възкликна той. — Демонът-дактил отново броди из Корона!

Думите му не бяха нищо ново за младата жена — подобни твърдения той изричаше много отдавна, всъщност точно същото бе говорил и в кръчмата в Тинсън. Този път обаче имаше още нещо, нещо лично, което стигаше много дълбоко. Че Авелин не се съмнява в прокобите си беше очевидно и преди, ала сега изражението му красноречиво говореше, че вече става въпрос за много повече от подозрение и дори убеденост. В този миг, на светлината на гаснещия огън, Пони съвсем ясно видя, че за Авелин пробуждането на демона не беше просто подозрение, породено от древните текстове, които бе изчел в манастира, а нещо безкрайно лично.

— Ей ти на! — мрачно прошепна Брадуордън, докато погледът му обхождаше ширналото се пред него поле, почерняло от хилядите зли твари. — Значи онез’ тримцата все пак не ни излъгаха!

— Даже и не преувеличаваха — също така тихо се съгласи Елбраян.

Когато за първи път се изкачи на върха на хълма и съзря гоблиновите пълчища в краката си, младият мъж усети как сърцето му се свива. Дори да се обединяха като един, дори да имаха най-здравите крепостни стени на света, зад които да се скрият, жителите на Дъндалис, Тревясал лъг и Края на света пак нямаха никакви шансове срещу подобна безчислена войска.

А по всичко личеше, че армията наистина се е насочила на юг — от мястото, където тримата трапери ги бяха видели за първи път, до сегашния им лагер, имаше доста мили, а погромът, който злите създания бяха оставили след себе си, се виждаше от километри.

— Трябва да потърсим дупка, в която да се крием — спокойно отбеляза Брадуордън. — По тез’ земи и преди са върлували гоблини, ще върлуват и занапред. Аз и преди съм ги издебвал тайно, ще го правя и занапред.

— Трябва да научим повече за намеренията им — неочакваната забележка на Елбраян накара кентавъра да го изгледа заинтригувано.

— Не е особено трудно да се досетиш какво може да си е наумила паплач кат’ тях — сухо отвърна той.

— Този път е различно — поклати глава пазителят. — Толкова много гоблини и великани накуп — това съвсем не е нормално. Ами координацията между тях? — добави и махна към отлично построения лагер и съвършено правите редици на палатките. — Ами това? — посочи той дузината внушителни оръдия, обграждащи единия край на бивака.

— Малко повечко са прегладнели тоз’ път — рече Брадуордън. — Ще поизтребят малко повече човеци — кой знае, може дори да опустошат две села, вместо само едно. Тъй си е открай време, приятелю, само дето вие всеки път се изненадвате така, сякаш подобни набези не са се случвали никога преди.

Елбраян обаче не мислеше така, не и този път, не и при вида на военния лагер, разстлал се пред очите му. Погледна на запад, където слънцето вече докосваше хоризонта и заяви:

— Трябва да проникна там.

— Не думай! — насмешливо подхвърли Брадуордън, ала младият мъж не му обърна особено внимание и като скочи на земята, подаде му юздите на Симфония.

— Разузнай наоколо — помоли. — Виж дали част от армията вече не е минала оттук. Ще се върна, когато Шийла изгрее. Чакай ме тук или в подножието на следващото възвишение, ако се окаже, че гоблините вече са се разположили около този хълм.

Брадуордън прекрасно разбираше, че да спори с упорития пазител е напълно безсмислено.

Прокрадвайки се предпазливо, младият мъж бавно се запромъква към многохилядната войска. Много скоро започна да се натъква на вражески съгледвачи, които крачеха между дърветата и си говореха на висок глас. Най-вече се оплакваха — от неудобните униформи, от различни командири, които оставяли бича да говори вместо тях и от какво ли още не. Не можеше да разбере абсолютно всичко — въпреки че използваха общото наречие, което се говореше в Корона, гоблините имаха много особено произношение, освен това непрестанно вмятаха техни си жаргонни думи.

Ала и онова, което успя да разбере, бе достатъчно, за да го разтревожи още повече — всички тези създания очевидно бяха част от една-единствена огромна армия.

Следващата изненада дойде около час по-късно. Елбраян вече бе заел удобна позиция върху едно дърво, само на няколко метра от земята, когато неколцина дребни създания се насочиха към него. Трима от тях бяха гоблини, ала четвъртият, онзи, който носеше запалена факла в ръка, беше джудже — с масивно туловище, тънки, клечести крайници и червено кепе на главата.

Кепе, поаленяло от кръвта, с която бе напоявано неведнъж. Елбраян може и да не бе виждал истински паури досега, ала добре помнеше разказите, които бе слушал за тях в детството си.

Четиримата решиха да се разположат под неговото дърво, но за щастие на никого не му дойде наум да вдигне поглед нагоре.

Елбраян знаеше как да постъпи. Нещо му подсказваше, че трябва да вземе шапката на джуджето — надали щеше да намери по-красноречиво доказателство, което да убеди жителите на трите села колко голяма опасност е надвиснала над тях. Новината за прииждащи гоблини нямаше да ги стресне особено — най-много да изпратеха неколцина съгледвачи и да поставеха някаква стража, точно както бяха постъпили и неговите съселяни преди години. Ала видът на аленото кепе несъмнено щеше да изплаши мнозина, може би дори щеше да ги накара да потърсят убежище на юг.

Как обаче да се добере до шапката?

Най-разумно изглеждаше да се опита да я открадне. Четиримата се бяха разположили като за почивка, нищо чудно скоро да се унесяха в сън. Един от гоблините извади издут кожен мях и в мига, в който видя пенливата течност, която дребното създание щедро наливаше в една халба, младият мъж разбра, че късметът може и да му се усмихне.

Ала дотогава трябваше да почака, а разговорът, който достигаше до ушите му, караше кръвта му да кипи — скверните същества си представяха как ще изравнят и трите села със земята, как ще избият всички до крак и как ще се позабавляват с жените, преди да довършат и тях.

Елбраян с мъка си поемаше дъх — грозните думи го върнаха назад, към деня, когато бе слязъл в Дъндалис, само за да открие огромни камари с трупове и опожарени къщи; стори му се, че в ушите му отново заехтяха писъците на приятелите и роднините му.

Не беше минало много време, когато всяка мисъл за кражба се изпари от главата му.

След няколко минути един от гоблините стана, за да се облекчи в близките храсти. Елбраян съвсем ясно го виждаше как се поклаща напред-назад, докато безгрижно си върши работата.

Напълно безшумен, той седна на клона, върху който бе лежал досега, постави стрела в тетивата на Ястребокрилия и се прицели. Преди да стреля, сведе поглед към трите създания, разположили се под него и установи, че, поразгорещени от пивото, те стават все по-шумни и необуздани. Джуджето тъкмо разказваше някаква мръсна историйка и двамата гоблини се смееха гръмогласно.

Младият мъж изчака още миг, усещайки, че джуджето много скоро ще достигне кулминацията на разказа си, после стреля, безпогрешен както винаги.

Злото същество простена едва доловимо и рухна по очи, със стърчаща от тила стрела.

Джуджето млъкна и скочи на крака, взирайки се в тъмната нощ.

Гоблините обаче продължаваха да се смеят, единият дори направи някаква груба забележка по адрес на другаря си, нещо в смисъл, че сигурно е толкова пиян, че е припаднал в собствената си мръсотия.

Само че джуджето не мислеше така и като даде знак да пазят тишина, кимна им да се приближат.

Все още върху клона, Елбраян постави две стрели в Ястребокрилия и когато двамата гоблини се запътиха към джуджето, подвиквайки на другаря си да се обади (макар изобщо да не изглеждаха притеснени), постави оръжието водоравно пред себе си и опъна тетивата.

Двете стрели полетяха в мрака и докато стигнат до целите си, вече ги делеше повече от половин метър. Гоблините се свлякоха на земята, покосени със смъртоносна точност. Единият не издаде и звук, другият обаче, улучен под дробовете, нададе агонизиращ писък.

Пазителят светкавично скочи от дървото, изстрелвайки в същото време още една стрела, която накара вторият гоблин да замлъкне завинаги. Още докато се претърколваше, за да смекчи удара, Елбраян откачи тетивата на Ястребокрилия и когато се изправи на крака, тоягата му бе готова да посрещне единствения оцелял неприятел.

Злото същество обаче също беше готово — въртейки двуглав бич в ръце, то се втурна срещу натрапника без следа от страх.

Елбраян побърза да отскочи, избягвайки с лекота късото оръжие, после направи крачка напред и стовари тоягата си право в лицето на своя противник.

Дребното, набито създание дори не трепна и отново се спусна напред, яростно размахало оръжие.

Елбраян и този път се измъкна от обсега му и се хвърли настрани, а когато джуджето се обърна, за да го последва, Ястребокрилия се стрелна нагоре, оплитайки вражеския камшик около себе си.

Пазителят рязко притегли оръжие, с намерението да издърпа бича от ръцете на джуджето, то обаче се оказа по-силно, отколкото той очакваше и не само че не разхлаби хватката си, ами на свой ред дръпна с все сила. Винаги готов да импровизира, Елбраян се отказа от първоначалния си план и се хвърли в атака, стоварвайки върха на оръжието си в лицето на противника си.

После отново притегли тоягата към гърдите си, при което оплетеният камшик най-сетне се откачи. Предимството все още беше на негова страна и той се възползва от него, като нанесе още два бързи удара на противника си, по един от всяка страна на главата.

Джуджето направи крачка назад и тръсна глава, после, за огромна изненада на младия мъж, се впусна в нова атака. Камшикът му се стрелна под доста необичаен ъгъл и Елбраян бе принуден да протегне Ястребокрилия настрани, за да го спре. Двата езика на бича и този път се оплетоха около тоягата на пазителя и той начаса се възползва от това преимущество — направи крачка напред и като сви свободната си ръка в юмрук, нанесе няколко бързи удара на противника си.

Въпреки че при всеки пестник главата на джуджето отскачаше назад, то изглеждаше все така непоклатимо и много скоро Елбраян разбра, че трябва да измисли нова тактика. Бърз като котка, той се завъртя и дръпна с все сила, успявайки най-сетне да изтегли бича от ръцете на злото същество и да го запрати в другия край на поляната. После, досещайки се, че противникът му всеки момент може да връхлети отгоре му, се обърна и заби Ястребокрилия в гърлото му точно навреме, за да се предпази.

Следващият удар срещна челюстта на джуджето, ала то само простена и продължи опитите да се добере до неприятеля си. Каква издръжливост, помисли си Елбраян, без да може да повярва на очите си!

Обърнато на една страна, злият паури се хвърли към него с рамото напред, младият мъж се поразкрачи за по-добра опора и му нанесе поредния удар с тоягата си, използвайки устрема на врага за още по-голяма сила.

Това обаче не спря атаката на джуджето и като сключи костеливи ръце около кръста на Елбраян, то започна да го изтласква назад, към дънера на едно дебело дърво.

Младият мъж пусна Ястребокрилия на земята и извади малката си брадва. Ръмжейки яростно, той я заби в тила на джуджето.

То изобщо не охлаби натиска си.

Елбраян му нанесе още един удар, после пак и пак, докато не се блъсна в дървото с такава сила, сякаш щеше да мине през него и едва не изпусна оръжието си.

А като виждаше каква нечовешка мощ притежава злото същество, пазителят започваше да се чуди дали то не се опитва да стори точно това!

Брадвата му не спираше да нанася удар след удар, кой от кой по-свиреп и накрая, след като бе забил острието в тила на джуджето повече от десет пъти, то най-сетне разхлаби хватката си.

Следващото си движение Елбраян трябваше да претегли до съвършенство — още един удар, последван от мълниеносен скок встрани и противникът му, изгубил равновесие и напълно зашеметен, политна напред и се блъсна в дървото. Мършавите му ръце се обвиха около дебелия дънер — пуснеше ли го, краката нямаше да го удържат и то щеше да рухне на земята.

Елбраян мина зад него и с все сила заби оръжието си в тила му. Разнесе се звук на трошащи се кости, джуджето изскимтя от болка, ала продължи да стиска дървото.

Потресен, Елбраян го удари отново и скверното създание бавно се свлече на колене, най-сетне мъртво, ала вкопчено в дървото дори и в смъртта.

Младият мъж погледна оръжията си, оказали се така неефективни срещу противник като този.

— Трябва ми меч — каза си той, после взе аленото кепе, вдигна Ястребокрилия от земята и окачи тетивата му.

Беше стигнал почти до края на поляната, когато чу как някой рязко си поема дъх. Бърз като котка, той се обърна, постави стрела в лъка си и стреля. Още преди да успее да направи и една крачка, гоблинът, който току-що се бе натъкнал на убитите си другари, политна назад със стрела в гърлото.

Следващата го улучи в сърцето. Макар и мъртво, дребното създание остана право, приковано о дървото, на което се бе облегнало за подкрепа и в което стрелата се бе забила в стремителния си полет.

Без да се обръща назад, Елбраян тича чак до хълма, където Брадуордън и Симфония вече го очакваха. Кентавърът носеше лоши новини — част от злите същества наистина бяха избързали напред, насочвайки се на югоизток.

— Края на света — досети се Елбраян.

— Всеки момент ще пристигнат — добави Брадуордън. — Ако вече не са го сторили.

Без повече приказки, пазителят скочи върху Симфония. Нямаше да има сън за него нито тази, нито следващата нощ.

Глава 38

Възнаградена милост

— Остани тук — рече Елбраян на Брадуордън, когато стигнаха до магическата горичка. — Или поне някъде наблизо. Виж какво става в Тревясал лъг и подготви жителите на Дъндалис за решението, което скоро ще им се наложи да вземат.

— Човеците хич не обичат да си говорят с таквиз кат’ мен — припомни му кентавърът. — Е, ще видя какво мога да направя, а и ще изпратя някои от горските си приятели да търсят гоблинови следи на северозапад. Ти отиваш в Края на света, нали?

— Надявам се да стигна навреме. Дано поне тримата трапери са успели да ги предупредят.

— Моли се за второто, защото да разчиташ на първото си е, мен ако питаш, чиста загуба на време — отвърна Брадуордън. — А и за траперите — надявай се хората да са проявили достатъчно здрав разум, та да са се вслушали в приказките им.

Елбраян кимна и като дръпна юздите на Симфония, се приготви отново да препусне. Макар и покрит с пяна след дългото галопиране, гордият жребец, по-издръжлив от всеки свой събрат и разбиращ колко много зависи от неговата бързина, полетя като стрела, докато зората бавно се сипваше и спря чак когато денят започна да преваля. От върха на един висок хълм Елбраян с облекчение видя, че небето на запад е чисто — значи Края на света не гореше.

За първи път забеляза някакво движение в бързо спускащия се полумрак, когато от селото го деляха десетина мили. Призрачните силуети се движеха на изток и това не вещаеше нищо добро. Младият мъж се скри зад няколко брези и сложи тетивата на Ястребокрилия, твърдо решен да се добере до Края на света, дори ако трябваше да си проправя път с бой.

На няколко метра пред себе си зърна дребна фигурка да се провира между дърветата. Все още не можеше да различи кой е там, но виждаше, че е слабичко същество, което едва му стигаше до кръста. Съвършено безшумен, той сложи стрела в Ястребокрилия и се прицели. В този миг дребното създание се показа на пътеката, препъвайки се на всяка крачка. На ръст беше колкото малък гоблин, ала нещо в начина, по който се движеше, привлече вниманието на наблюдателния пазител. Това не беше водачът на отряд войници, поели на опустошителен поход, а отчаяното бягство на изтощено, преследвано същество. Младият мъж изчака още няколко секунди, докато лъчите на луната съвсем ясно осветиха залитащата фигурка.

Момче, човешко момче, което надали имаше повече от десетина години.

Елбраян подкара Симфония в галоп, прекалено бързо, за да успее уплашеното дете да избяга. Когато го достигна, пазителят се наведе, улови го под мишницата и с лекота го качи на седлото пред себе си, мъчейки се да заглуши виковете му.

Неочаквано вниманието му беше привлечено от някакво движение от другата страна на пътеката. Държейки здраво съпротивляващото се момче, той се обърна, готов да спре всеки враг.

Разпознал го изведнъж, нападателят му рязко спря.

— Полсън! — ахна Елбраян.

— Добра среща и на теб, Нощна птицо — отвърна едрият мъжага. — Бъди по-търпелив с хлапето. Доста му се насъбра — и битката, и бягството след туй.

Елбраян сведе поглед към малкия си пленник.

— Края на света? — попита той.

Полсън мрачно кимна.

Измежду дърветата се показаха още хора — мръсни, мнозина от тях ранени, и всички до един с празния, недоумяващ поглед на хора, които току-що са преминали през ада.

— Гоблини и великани удариха селото два дни след като пристигнахме — обясни Полсън.

— Имаше и джуджета — допълни Крик и заедно с Катерицата също се приближи. — Гадни създания.

— Паури — отбеляза Елбраян и им показа аленото кепе.

— Успяхме да убедим част от хората да напуснат селото и да поемат на юг още преди битката — продължи Полсън. — Повечето обаче останаха. Упорити излязоха.

Младият мъж кимна, мислейки за собственото си село. Малцина от Дъндалис биха си тръгнали, дори да знаеха, че гоблините идват, за да отмъстят за убития си другар. Не, те биха останали, биха посрещнали нашествениците, биха умрели, защитавайки дома си. Защото Дъндалис беше точно това, техният дом, и те нямаха къде другаде да отидат.

— Направо ни пометоха, Нощна птицо — мрачно поклати глава Полсън. — Ако със собствените си очи не бях видял ордите на север, никога нямаше да повярвам, че е възможно да се съберат толкоз много накуп. Обаче някак си успяхме да се измъкнем, аз, Катерицата и Крик, както и още двадесетина оцелели и оттогава не сме спирали; страх ни е, че гоблините са по петите ни.

Елбраян затвори очи, разкъсван от състрадание. Колко добре разбираше отчаяното положение на тези хора, ужасяващата празнина, която несъмнено изпитваха сега, пълната безнадеждност.

— На около двеста метра оттук има закътана полянка — рече той на Полсън и махна натам, откъдето бегълците току-що бяха дошли. — Вървете и се дръжте един до друг, за да се пазите от студа. Аз ще ида да огледам земите на запад и ще се върна, за да решим какво да правим.

Полсън кимна:

— Малко почивка наистина няма да ни се отрази зле.

Пазителят свали момчето и го подаде на ловеца, като не пропусна да забележи нежността, с която той го пое от ръцете му. После се загледа в окаяните хора пред себе си, чудейки се какво може да стори за тях.

Миг по-късно вече препускаше през обляната от лунна светлина гора. Измина повече от час, преди най-сетне да се увери, че наоколо няма нито гоблини, нито джуджета, и със сигурност — нито един великан. Което беше наистина странно — защо ли гнусните създания не бяха тръгнали след побягналите хора? А и в небето нямаше дим. Защо ли гоблините не бяха подпалили Края на света, също както бяха сторили с Дъндалис преди всички онези години.

Когато се върна на поляната, Елбраян разреши на бегълците да накладат няколко ниски огньове. Разбираше, че светлината може да ги издаде, ала тези хора отчаяно се нуждаеха от поне мъничко топлина.

След това скочи от Симфония и като го помоли да се навърта наоколо и да се ослушва, готов да дойде, щом го повика, седна край огъня на тримата трапери.

— Учуден съм, че не сте поели на юг заедно с малцината, проявили мъдростта да се вслушат в думите ви — отбеляза той след кратко, неловко мълчание и не пропусна да забележи настойчивия поглед, с който Крик измери Полсън, както и начина, по който едрият мъж упорито го избягваше, забол очи в огъня.

— Не му беше времето — неубедително промърмори той.

Елбраян не каза нищо и дълго изучава лицето на ловеца, чудейки се какво ли се крие зад тази необичайно благородна постъпка. Най-сетне Полсън вдигна глава и твърдо срещна погледа му.

— Е, значи сме с теб — изръмжа той. — Ама хич и не си мисли, че ми пука за скапаното кралство или за който и да било смрадлив град оттук до Урсал!

— Тогава защо? — простичко попита пазителят.

Полсън отново сведе очи към огъня, после скочи на крака и като изрита една цепеница, която се бе търкулнала настрани от пламъците, се отдалечи.

Елбраян се обърна към неговите спътници и видя Крик да махва към детето, което той беше заловил по-рано.

— Някога Полсън имаше момче — обясни гологлавият мъж. — Горе-долу на тия години. Падна от едно дърво и си строши врата.

— Пък онзи хлапак — обади се и Катерицата, — май изгуби родителите си в битката.

— Но вие можехте да избягате на юг.

Крик се накани да каже нещо сърдито, ала млъкна, когато Полсън връхлетя отнякъде:

— Пък и хич не обичам смрадливите гоблини! — изръмжа той. — Смятам да си набавя толкоз много уши, че дори да ми дават само по жълтица за всяко от тях, пак да мога да си построя господарска къща с цяла дузина слугини и огромен двор!

Елбраян кимна и се усмихна, опитвайки се да успокои разлютения трапер, той обаче изрита още една цепеница и отново се запиля нанякъде. Изобщо не ставаше въпрос за възнаграждението, убеден беше пазителят. А това, че Крик и Катерицата също не си бяха тръгнали, подсказваше, че не ще да е само споменът за изгубеното някога дете. При всичките си недостатъци и гръмогласни протести, тримата ловци все още носеха нещо човешко у себе си. Каквито и възражения да имаха, Крик и Катерицата бяха останали заради бегълците, водени от съчувствие и желание да им помогнат.

Пък и в края на краищата, какво го интересуваха причините, задържали Полсън и двамата му другари по тези земи. Като виждаше накъде отиват нещата, присъствието на тримата опитни трапери, които освен това познаваха тези места поне колкото него (ако не и по-добре), можеше само да го радва.

На следващия ден младият мъж отпрати бегълците към Дъндалис, ако успееха да се доберат дотам, като не пропусна да даде на Полсън упътвания как да намери още няколко подходящи места, тайни пещери и закътани долини в случай на нужда. Той самият се отправи към Края на света, за да потърси отговор на въпросите, които го тревожеха, и да се опита да разбере какви са плановете на врага. Освен това се надяваше да открие и други спасили се от битката.

Колкото повече се приближаваше до селото, толкова по-осезаемо усещаше тишината, която цареше в гората. Небето обаче си оставаше все така ясно, без следа от дим. Остави Симфония скрит между дърветата и предпазливо се запромъква напред, докато не се добра до едно много подходящо за наблюдение местенце в началото на селото.

Навсякъде гъмжеше от гоблини, джуджета и великани, щъкащи насам-натам сякаш си бяха у дома. Имаше и тела, десетки мъртви тела (както човешки, така и на гнусните създания), захвърлени в една канавка в западната част на селото, ала беше повече от явно, че битката не би могла да се сравнява с отдавнашната сеч в Дъндалис. Къщите почти не бяха пострадали, нито една не беше опожарена. Дали пък армията на нашествениците не възнамеряваше да се установи тук? Или, както младият мъж подозираше, смятаха да използват Края на света като свой базов лагер?

Никоя от възможностите не му се нравеше. Оттук вражеската войска можеше да се насочи на юг, а после и на изток, отрязвайки пътя за бягство на жителите на Дъндалис и Тревясал лъг, които несъмнено бяха следващата им цел. А това, че нашествениците не бяха плячкосали и опустошили Края на света, красноречиво говореше, че едва сега започват.

Младият мъж си припомни безчислените пълчища, които бе видял на север и неволно се зачуди дали всички войници, не, всички жители на Хонс-де-Беер, бяха достатъчни, за да ги спрат.

Нямаше какво да прави повече тук, помисли си той и се накани да се върне при Симфония.

И тогава го чу. От една къща недалеч от него се носеше детски плач.

Той приклекна и се замисли какво да стори. Не можеше да обърне гръб на подобен отчаян вопъл, ала заловяха ли го сега, онова, което знаеше, никога нямаше да достигне до ушите на хората от Дъндалис и Тревясал лъг. На карта бе заложено много повече от живота му.

Ала стенанието прозвуча отново, придружено от нечий жален хленч. Жена.

Бърз като мълния, младият мъж се втурна към най-близките къщи, огледа се, за да се увери, че наоколо няма никой и притича до колибата, от която се носеха писъците.

— Помия за кучета! — грубо изръмжа някой вътре, досущ като дрезгавия глас на джуджето, което Елбраян беше убил. — Ще ми намериш истинска храна или ще изям ръката на гадното ти синче!

Жената нададе още един отчаян писък, после се разнесе звук на плесница и нещо изтрополя, сякаш някой беше рухнал на пода. Младият мъж заобиколи къщата и надникна през малкия прозорец.

Вътре джуджето тъкмо пристъпваше към падналата жена с намерението отново да я зашлеви, ала когато се намираше само на няколко крачки от нея, внезапно се закова на място и я изгледа изумено.

Тя също го гледаше недоумяващо, без да разбира какво става… докато мъчителят й не се строполи на земята и тя видя стрелата, която стърчеше от гърба му. Тогава съзря и мъжа, който стоеше на прозореца и й даваше знак да вземе детето и да бяга.

Тримата се промъкнаха между къщите, после се втурнаха през голата полянка. Тъкмо когато се добраха до прикритието на дърветата, зад гърба им се разнесе силен вик.

Елбраян се обърна тъкмо навреме, за да види как от къщата изскача друго джудже, крещейки, че наоколо се навърта стрелец.

— Бягайте! — трескаво прошепна пазителят на жената и детето и те се втурнаха навътре в гората, докато в селото пронизително ечаха бойни рогове.

Много скоро навсякъде щяха да плъзнат вражески съгледвачи. Ето, двама от тях вече бяха тук и се носеха след бегълците. Два бързи изстрела и на тази непосредствена заплаха беше сложен край.

Имаше обаче още като тях, а и преследвачите от селото бяха добре организирани — с помощта на съгледвачите си те бързо и сигурно стесняваха територията, на която можеха да се намират жертвите им.

Тримата успяха да се доберат до Симфония, който нетърпеливо риеше земята с копито и пръхтеше предупредително. Елбраян помогна на жената да се качи на седлото, после сложи детето зад нея.

— Кажи на кентавъра какво се е случило с Края на света — нареди той на жената, тя обаче само поклати неразбиращо глава. — Кажи на Брадуордън — запомни това име! — и на всички останали, че гоблините най-вероятно ще се насочат на юг и на изток и ще им отрежат пътя за бягство!

Тонът на младия мъж беше толкова настоятелен, че жената най-сетне кимна, успяла малко да се съвземе.

— Аз ще се върна колкото се може по-скоро — продължи Елбраян, после се обърна към Симфония: — Препускай, препускай колкото сили имаш и намери Брадуордън!

— Ами ти? — попита жената и го сграбчи за ръката. — Как ще избягаш оттук?

Само че пазителят нямаше време за отговори. Щом издърпа ръката си от пръстите на притеснената жена, Симфония стремително полетя в галоп, поваляйки двата гоблина, имали глупостта да се изпречат на пътя му.

Елбраян остана загледан след него за миг-два, спокоен, че жената и детето са спасени, после насочи внимание към собственото си, крайно тежко положение. Съвсем ясно виждаше многобройните силуети, които се прокрадваха между дърветата, чуваше и пронизителните подвиквания на гоблините, дрезгавите гласове на джуджетата и страховития рев на великаните.

Глава 39

Разликата

Готвеха се да нападнат Тревясал лъг. Сигурен беше в това — чуваше го в крясъците на птиците, в движението на катеричките, стреснати от присъствието на толкова много нашественици в спокойната им гора, подплашени от тежките стъпки на огромните великани и от грохота на оръдията, от грозните викове на паурийските генерали и от пронизителните гласове на жадните за кръв гоблини.

Готвеха се да нападнат Тревясал лъг, а Авелин и Пони не бяха успели да убедят селяните да избягат, поне повечето от тях, макар че сега, когато земята трепереше под краката на прииждащите пълчища, мнозина от хората започнаха да осъзнават, че може би са сгрешили.

От мястото си на едно възвишение на около две мили от селото, Елбраян ги виждаше как укрепват стени и издигат барикади. Не че това щеше да им помогне. Единствената надежда за осемдесетината жители на Тревясал лъг бе да успеят да се измъкнат от селото и да избягат, колкото се може по-скоро и по-надалеч. А при скоростта, с която нашествениците прииждаха от всички страни, това беше невъзможно без помощта на пазителя и неговите приятели.

А те бяха толкова малко. Освен Пони и Авелин, които бяха там долу, в щуращата се тълпа, Елбраян можеше да разчита единствено на тримата трапери и Брадуордън. Оцелелите от Края на света все още не бяха готови за нова битка, всъщност половината от тях не бяха отронили и дума от онзи злощастен ден насам. Единственото преимущество на пазителя бе това, че познаваше местността около Тревясал лъг като петте си пръста. Селото беше заобиколено от високи хълмове и тесни долини, където стотина души с лекота можеха да се промъкнат незабелязани. Това беше земя, изпълнена с най-различни шумове — ромоляха потоци, птички чуруликаха, носеше се цвърчене на дребни животинки. Една гора, в която кипеше живот, а вечнозелените борове и смърчове предлагаха достатъчно прикритие дори и сега, през зимата.

— Какво мислиш? — попита Брадуордън и се приближи до приятеля си.

— Трябва да ги изведем оттам.

— Няма да е лесна задача. Иначе Авелин и Пони отдавна да са го сторили.

Кентавърът внезапно млъкна, виждайки болката, изписала се по лицето на младия мъж. Прекрасно разбираше какво изпитва пазителят в този момент, когато споменът за собствената му загуба преди всички онези години се смесваше с чувството на безпомощност пред лицето на същата опасност, надвиснала сега над друго селце. През последните два дни, откакто Елбраян се бе завърнал, измъквайки се от пълната с преследвачи гора около Края на света, Брадуордън не го изпускаше от поглед, ала никога досега не го бе виждал толкова мрачен.

— Ще измъкнем поне Пони и Авелин, бъди сигурен — увери го кентавърът. — И част от останалите. Повечето обаче няма да искат да тръгнат и ти го знаеш. Ще останат, чак докат’ не видят врага да се задава и не разберат каква опасност ги грози. Ала тогаз вече ще е прекалено късно.

— Дали? — попита Елбраян и Брадуордън го изгледа озадачено.

Дори ако пазителят, тримата трапери, бегълците от Края на света и всички жители на Дъндалис му се притечаха на помощ, Тревясал лъг пак щеше да бъде сравнен със земята за по-малко от час. Елбраян несъмнено го знаеше, ала като гледаше твърдата решимост, изписала се по лицето му, Брадуордън се питаше дали пък приятелят му не бе измислил някакъв план.

— Ето там — посочи младият мъж към две високи планини, издигащи се на изток от селото и побелели от сняг, под който прозираха дърветата, покриващи стръмните им склонове. — Долината между тях е пълна със скали и борови горички. Прекрасно прикритие, ако успеем да се доберем дотам достатъчно бързо.

При тези думи той потупа силния врат на Симфония, убеден, че вярното животно не само разбира всичко, но и ще бъде от първостепенно значение за успеха на плана му.

— Ще избереш толкова нисък терен за бягство? — попита Брадуордън невярващо.

— Прекалено много дървета — обясни пазителят, все по-уверен, че е намерил може би единствения изход от тежкото положение. — Трудно ще им бъде да улучат когото и да било от високото.

— Та те ще се спуснат отгоре ни като ято освирепели ястреби! — възпротиви се кентавърът.

Елбраян обаче го изгледа с лукава усмивка, докато си представяше стръмните склонове, покрити с дебел, девствен сняг и си мислеше за Авелин и свойствата на някои от магическите му камъни, както и за несъмнените способности на Полсън, Крик и Катерицата.

— Така ли смяташ? — спокойно попита той и в гласа му имаше толкова хладнокръвна увереност, че Брадуордън сметна за ненужно да задава повече въпроси.

— Как успя да се промъкнеш тук? — ахна Пони, щом видя младия мъж да влиза в гостилницата на Тревясал лъг, и с все сила го прегърна. — Вече знаем, че около селото е пълно с гоблини.

— Дори повече, отколкото предполагате — потвърди Елбраян, отвръщайки на прегръдката й.

Чувстваше се толкова добре, докато я държеше в обятията си, изпълваха го такава топлина и усещане за покой, че изведнъж го обзе неудържимо желание двамата да се махнат от това място, да отидат нейде много далеч и да заживеят мирно и щастливо.

Разбира се, прекрасно знаеше, че не може да го стори, че никога не би изоставил дълга си, съдбата, която му беше отредена и която Туел’алфарите му бяха показали. Защото колкото и силно да бе желанието да избяга с Пони, двойно по-голяма бе силата на спомена за трагедията, сполетяла собствения му дом едва преди няколко години.

Миг по-късно към тях се присъедини и Авелин, някак попритихнал в сравнение с обичайното си шумно държание.

— Не щат да си тръгват — оплака се той на Елбраян. — Не поискаха да се вслушат в думите ни, а дори сега, когато и сами виждат прииждащия мрак, мнозина заявяват, че ще останат и ще се бият.

— Всеки, който остане тук и се опита да спре нашествениците, е обречен — заяви пазителят на висок глас, достатъчно силно, за да бъде чут от неколцината селяни, застанали наблизо.

При тези думи двама едри мъже, седнали близо до вратата, се надигнаха, изритвайки настрани една маса. Измериха го със заплашителни погледи от глава до пети, ала не казаха нищо и бавно се отдалечиха към другия край на стаята.

Без да се впечатли особено, Елбраян отиде до дългата маса, която служеше за бар, и скочи отгоре й.

— Ще го кажа само веднъж — заяви той и посетителите (двадесетина мъже и около десет жени) вдигнаха погледи към него, повечето разгневени, макар някои да бяха прекалено уплашени, за да се осмелят да дадат открит израз на недоволството си. — Току-що се промъкнах между редиците на врага — стотици гоблини, великани и паури.

— Паури? — ахна една жена.

— Ха, празни дрънканици! — долетя глас от отсрещния ъгъл.

— Единствената ви надежда е да се измъкнете оттук навреме — продължи Елбраян, без да се церемони и хвърли аленото кепе на пода. — Дори и сега няма да е никак лесно да избягаме. Ще тръгна тази вечер, след като луната изгрее, и ще взема всички, които мога.

Тук той млъкна и се огледа наоколо, така че всички да видят огъня, който гореше в очите му и непоколебимостта, изписана по лицето му.

— Колкото до останалите — шансовете ви срещу прииждащите пълчища са нищожни и всяко колебание може да ви струва живота.

— Кой си ти, че нахълтваш сред нас и започваш да се разпореждаш? — провикна се някой и думите му много скоро бяха подети и от другарите му.

Както беше предупредил, Елбраян скочи от масата, без да каже нищо повече и като даде знак на Пони и Авелин да го последват, се запъти към вратата.

И дори не трепна, нито се обърна назад, когато една халба, очевидно предназначена за него, се разби в стената зад гърба му.

Щом се озова навън, първо поговори с Авелин, за да се увери, че не се заблуждава за свойствата на магическите камъни, после насочи вниманието си към Пони, която по-добре познаваше местността, с нейните гористи възвишения и многобройни потоци.

— Те също ще се спуснат там — изтъкна младата жена, когато чу плана му. — Ако наистина са така добре организирани, както личи от нападението им над Края на света, никога не биха допуснали подобна грешка — непременно ще минат през долината, като ще се погрижат да покрият и възвишенията от двете й страни.

— Малцина ще успеят да прекосят долината — увери я Елбраян. — Редиците им ще бъдат рехави, а бързината и изненадата ще ни бъдат съюзници. Що се отнася до онези, които ще бъдат на хълма… е, трима приятели вече се готвят да ги посрещнат подобаващо.

Пони кимна. Не се съмняваше в думите му и все пак нещо в плана силно я тревожеше:

— Разумно ли е да възлагаме толкова големи надежди на животните?

— Тюркоазът — обясни Елбраян. — С негова помощ мога да чета мислите на Симфония. Нещо повече, убеден съм, че когато му говоря по този начин, той също ме разбира.

Авелин кимна, напълно уверен в силата на камъка. Та нали сам той му бе нашепнал да го даде на Елбраян и Симфония, като да бе надарен със собствен разум. А и нищо, никаква проява на божествената сила, не можеше да изненада монаха, който се бе хвърлял от висока скала, бе ходил по вълните и там, насред морето, бе държал в смъртната си ръка силата на свирепа светкавична буря.

— Нямаме кой знае какъв избор — съгласи се Пони.

— Нямаме никакъв друг избор — поправи я Елбраян.

Авелин видя погледите, които двамата си размениха, и тактично се отдалечи — първо безцелно, след това се насочи към колибата на едно семейство (вдовица с три малки деца), което със сигурност щеше да тръгне с Елбраян тази нощ.

Пони и Елбраян дълго се гледаха, после се целунаха — безмълвно обещание от страна на Елбраян, че няма да я изостави, а от нейна — че тя и онези, които тръгнат с нея, ще бъдат готови, когато му потрябват.

Младият мъж напусна селото по-късно същата вечер, повел вдовицата и трите й деца със себе си. Гората беше тиха, но не и пуста, в никакъв случай пуста.

— Гоблини — беззвучно рече пазителят и вдигна ръка, за да покаже на жената, че са петима.

После постави стрела в тетивата на Ястребокрилия, макар че нямаше намерение да убива никого, не и ако можеше да го избегне — натъкнеха ли се дори само на един труп, нашествениците щяха да разберат, че в настъпващите им редици има пролука.

И така те зачакаха, боейки се дори да дишат. Жената трябваше да полага огромни усилия да попречи на най-малкото си дете, още бебе, да заплаче.

Гоблините минаха толкова близо, че петимата бегълци съвсем ясно чуха пискливите им гласове, а случеше ли се някое от гнусните създания да настъпи съчка, пукотът й отекваше в ушите им неизразимо силно.

Лежаха плътно притиснати до земята, а Елбраян се мъчеше да им вдъхне сигурност, като потупваше децата по главичките и им показа оръжията си, за да ги увери, че даже гоблините да ги усетят, той е готов да ги защити.

И дори не трепна, когато един гоблинов ботуш стъпи едва на метър от главата му, само затаи дъх и още по-здраво стисна брадвичката си, трескаво преценявайки как най-бързо и безшумно да се справи с дребното същество, станеше ли ясно, че то ги е забелязало.

После всичко свърши, гоблините отминаха, без да усетят нищо. Единствено тяхното невнимание им спаси живота — така и не разбраха, че са минали само на крачка от смъртта. И, което бе по-важно, невниманието им спаси и плана на Елбраян.

Постепенно мракът започна да отстъпва място на сивкава дрезгавина. Скоро щеше да съмне, а от небето отново започнаха да се сипят едри снежинки, които танцуваха във въздуха и бавно се носеха към земята. Изправени на върха на същия хълм, от който бяха наблюдавали селото и предишната вечер, Елбраян и Брадуордън очакваха първите признаци на започващото нападение. Нападение, което, сигурни бяха те, щеше да връхлети този ден.

— Остави я там — неочаквано рече кентавърът и когато видя любопитния поглед на приятеля си, допълни: — Момичето. Любимата ти.

— Тя е много повече от това — отвърна Елбраян.

— И все пак я остави, макар да знаеше, че натам са се насочили хиляди гнусни чудовища!

Младият мъж още не можеше да разбере дали кентавърът одобрява или осъжда избора му.

— Остави жената, която обичаш, на пътя на прииждащото зло.

Думите му подействаха на Елбраян като плесница, накараха го да погледне на избора си по съвсем различен начин.

— Тя сама реши така, дългът й…

— Днес може да е последният й ден на тоз’ свят.

— Доставя ли ти удоволствие да ме измъчваш?

Брадуордън го изгледа изпитателно и се разсмя от все сърце.

— Да те измъчвам ли? Та аз ти се възхищавам, момче! Обичаш момичето и въпреки туй я остави сама в едно село, което всеки момент може да бъде пометено от безчислени гоблинови орди!

— Но аз й вярвам! — възкликна младият мъж, заемайки отбранителна позиция, прекалено засегнат, за да усети искреността в гласа на приятеля си. — Вярвам в нея!

— И аз тъй виждам — успокои го Брадуордън и постави ръка на рамото му, а в очите му се четеше възхищение. — И именно там ти е силата. Мнозина от твоята раса биха я принудили да дойде с тях, за да я пазят. Ти обаче си достатъчно мъдър, за да знаеш, че Пони и сама може да се грижи за себе си.

Елбраян отново обърна поглед на север, към Тревясал лъг.

— Днес може да е последният й ден на тоз’ свят — повтори кентавърът.

— На нас също!

— Както и на десет хиляди гоблини! — разсмя се Брадуордън.

Пазителят се присъедини към смеха му, ала веселието им бързо секна, когато миг по-късно видяха огромен огнен език да облизва небето — къс горящ катран, полетял със свистене към Тревясал лъг.

— Джуджешки катапулт — сухо отбеляза кентавърът.

— Време е да тръгваме — отвърна Елбраян и хвърли последен поглед към далечното селце и дима, който бе започнал да се вие над него.

Селцето, където беше Пони. На пътя на прииждащите орди.

Младият мъж стисна зъби и се опита да прогони тази мисъл. Обърна се към кентавъра, който препускаше пред него, и усети как го обзема яд. До този момент не беше поглеждал на нещата от този ъгъл; дори не се бе замислял за опасността, на която се излагаше Пони — толкова голяма бе вярата му в нея. Тя щеше да застане начело на селяните и дори някои от тях да загинеха, неговата Пони непременно щеше да оцелее.

Думите на Брадуордън го накараха да погледне истината в очите и постепенно раздразнението му отстъпи място на благодарност. Не, не че вярата му в Джил беше намаляла, просто беше в състояние да овладее желанието си да не се откъсва от нея, за да я пази. Брадуордън му бе показал истината за връзката между тях двамата, за любовта и доверието, които изпитваше към жената, завърнала се отново в живота му. Елбраян кимна и се усмихна, изпълнен с искрена благодарност.

— Ам’че да! — изрева монахът и се втурна към поредния огън, стиснал парче серпентин в пълната си ръка.

Използвайки магическата защита на камъка, той се хвърли в пламъците, широко усмихнат, докато те пращяха около него и облизваха раменете му, за крайно изумление на селяните.

Без да им обръща внимание, монахът потъна още по-дълбоко в магията на камъка, докато силата й не се разпростря наоколо и не угаси пламъците.

Едва-що излязъл от транса си, Авелин видя друг огън наблизо.

— Ам’че да! — провикна се той и разбута скупчилите се мъже, които се мъчеха да го потушат — неговият метод беше къде-къде по-ефективен.

Въпреки усилията му огненият дъжд се засилваше, а заедно с горящия катран, врагът все по-често изстрелваше и тежки снаряди, след които и от най-солидната къща оставаше само купчина трески. Едно огнено кълбо се удари в източната стена на селото и обля двамата мъже, застанали наблизо, с пламтящ катран. Пони реагира светкавично и обви единия с дебело одеяло; Авелин също бе достатъчно бърз и с помощта на серпентина спаси другия.

— Сивия камък! — изкрещя Джил и посочи първо хематита, а след това и лошо изгорения мъж в краката си.

Монахът изтича при нея и веднага облекчи страданията на ранения, ала лицето му беше мрачно — започваше да осъзнава, че е безсилен да се справи с вражеската канонада.

А всичко едва сега започваше.

Пони остави изгорения мъж в грижовните ръце на Авелин и се втурна между обезумелите от ужас селяни, като им се караше, задето не се бяха вслушали в съветите й и им напомняше, че много скоро може да им се отвори път за бягство.

Никак не се изненада, когато установи, че сега, под свирепия вражески обстрел, хората са далеч по-склонни да се вслушат в думите й. И все пак, въпреки огнените доказателства, немалка част от гордите и упорити жители на Тревясал лъг отказваха да признаят, че става въпрос за нещо повече от обикновено гоблиново нашествие.

— Ще ги отблъснем! — спореше един мъж. — Ще ги наврем в такава миша дупка, че никога няма да успеят да се измъкнат от нея!

Пони поклати глава, опитвайки се да му отвори очите, ала той имаше прекалено силна подкрепа от петимата си другари, които заедно с него стояха до стената.

— Най-обикновени гоблини! — настоя мъжът и се изплю презрително.

Одобрително мърморене последва думите му, то обаче секна миг по-късно и Пони изненадано проследи погледите на петимата мъже към неголямата полянка, която делеше селото от първите дървета на гората.

Двама огромни, петметрови великани, всеки от които тежеше колкото десет здрави мъже, крачеха напред-назад в сянката на дърветата, нетърпеливи да се хвърлят в атака.

— Доста големички гоблини, а? — саркастично подхвърли младата жена и огледа оръжията на малката групичка — вили и лопати, както и един-единствен ръждясал меч.

Тя самата беше дала меча си на вдовицата, която избяга с Елбраян предната вечер, и сега носеше единствено тънка тояга и малка брадва — жалки играчки, когато ги сравнеше с грамадните създания отвън.

— Източната стена — напомни тя за последен път и остави шестимата мъже, за да потърси Авелин.

Намери го недалеч от същата тази източна стена и позабави крачка, когато между гредите на една от портите видя да проблясва малко, синкаво пламъче.

— Досега не знаех, че серпентинът е в състояние да осигурява трайна защита от огъня — отвърна монахът, виждайки любопитството, изписано по лицето й. — Нито пък знам колко дълго ще успея да я поддържам. В едно обаче можеш да бъдеш сигурна — няма огън, който да успее да подпали тази порта.

Младата жена сложи ръка на рамото му — наистина се радваше, че имаха брат Авелин на своя страна.

Миг по-късно откъм северната стена долетя пронизителен вик — врагът беше подновил атаката си.

Елбраян едва смогваше да не изостава от кентавъра. Беше отпратил Симфония и жребецът бе потънал в гората така, както изчезва сянката, щом слънцето се скрие зад тъмен облак.

— Не мога по-бавно! — извика Брадуордън и изпръхтя, когато усети младия мъж да се вкопчва в опашката му.

Така, двамата с полутичащия, полувлачен от препускащия кентавър Елбраян, най-сетне пристигнаха в лагера, където Полсън, Крик и Катерицата вече ги очакваха.

— Започнаха да навлизат в долината — съобщи Полсън. — Най-вече гоблини — в дълги, ала доста рехави редици.

— А по хълмовете има джуджета — обади се Крик.

— Капаните заложени ли са? — попита Елбраян и тримата ловци кимнаха утвърдително.

Младият мъж затвори очи и насочи мислите си към Симфония. Миг по-късно вече бе получил отговора на вярното животно.

— Внимавайте къде се целите — напомни той. — Трябва да изтъним редиците им възможно най-много, да убием колкото се може повече великани, както и онези чудовища, които са на път да се измъкнат.

И като хвърли поглед на изток, добави:

— Симфония ще се погрижи за останалото.

С тези думи петимата се разделиха — Полсън, Крик и Катерицата безшумно се запромъкваха към подножието на северния хълм, а Елбраян и Брадуордън — към южния.

Пъргавата Пони с лекота се покатери на покрива и запълзя, плътно долепена до гредите, за да избегне прелитащите над главата й копия. Напълно неудържими, вражеските орди бързо прииждаха към северната порта и когато надникна над ръба на покрива, младата жена видя, че само край три от петте стени все още има защитници, а и те трескаво се изтегляха.

Двамата великани на няколко пъти стовариха пестниците си върху стената, после просто я прескочиха.

Пони затаи дъх, ала за щастие чудовищата бяха прекалено погълнати от щуращите се в краката им хора и минаха покрай нея, без да я забележат. Паниката в селото беше пълна — отчаяни мъже и жени тичаха насам-натам и пищяха, осъзнали най-сетне, че собствената им глупост и самонадеяност ги бяха обрекли.

— Ам’че да! — разнесе се познат вик и Пони видя Авелин да застава на пътя на великаните.

В този миг на разсеяност едно копие замалко не я улучи. Бърза като котка, тя се обърна, тъкмо когато главата на един гоблин се показа над ръба. Тоягата й се стовари върху него и го запрати на земята, навсякъде по стената обаче пълзяха още много от гнусните му събратя, зажаднели за човешка кръв. С яростен рев, Пони събори още едно от скверните същества, после хвърли поглед на изток, където всичко все още бе спокойно.

— Проклятие! — тихо изруга тя и като се втурна към югозападната стреха, скочи и сграбчи по-близкия великан за косата. Понесена от устрема си, тя се озова на сантиметри от лицето му и, разбира се, изобщо не се поколеба, преди да забие брадвичката си в грозната мутра.

Великанът изрева, а тя падна, претърколвайки се през глава, за да омекоти удара. Миг по-късно другият звяр се обърна и тъкмо се канеше да я стъпче под огромното си ходило, когато се разнесе познат вик — Авелин бе отключил енергията на графита.

От ръката му изскочи раздвоена светлосиня мълния и се стрелна към двамата великани. Чудовището, което Пони бе ударила в лицето и което все още притискаше раната си с две ръце, политна назад, блъсна се в крепостната стена и се преметна през нея, премазвайки един гоблин, имал лошия късмет да се намира там в този момент. Великанът, който се готвеше да стъпче младата жена, замръзна на мястото си, прекалено разтърсен, за да успее да реагира, докато жертвата му бързо се отдалечаваше.

Пони изтича при Авелин и отчаяно се огледа наоколо — гоблините пълзяха като мравки по стените, стотици пъплещи твари, които заливаха малобройните защитници на селото като смъртоносна черна вълна.

— И на изток се бият! — изкрещя някакъв мъж и се втурна към момичето и монаха. — Е, къде ви е планът сега? — попита той, ала сарказмът не можеше да скрие безнадеждността в гласа му.

Пони изтича заедно с него при източната стена, а Авелин ги прикриваше — следващият магически взрив събори цяла дузина гоблини от покрива, който младата жена току-що бе освободила.

В същото време по източната стена, недалеч от портата и току пред лицето на Пони, се покатери едно джудже.

— Е, къде ви е планът сега? — повтори мъжът, давайки глас на отчаянието, изписано по лицата наоколо.

Джуджето се изправи над стената, после изведнъж се олюля и като се преметна през глава, тупна в краката им и остана да лежи там напълно неподвижно.

От гърба му стърчеше дълга стрела с пера, които младата жена беше виждала и преди.

— Ето го нашият план! — уверено заяви тя.

Миг по-късно откъм изток долетя гръмовният тътен на стотици конски копита, а заедно с него се разнесоха и обречените писъци на гоблините, имали нещастието да се озоват на пътя на препускащите коне.

— Авелин! — изкрещя Пони.

— Ам’че да! — провикна се в отговор монахът, отприщвайки още една магическа мълния, този път — в краката на групата гоблини, насочили се към него.

Последва мощен взрив и гнусните създания бяха запратени на метър във въздуха.

Пони грабна вилата от ръцете на застаналия наблизо мъж и се втурна към източната порта.

От другата й страна двама гоблини с изумление гледаха как портата сама се отваря пред тях. Без да губи нито миг, Пони заби острата вила в гърлото на единия, а другият не бе направил и крачка, когато една стрела го улучи право между очите и го повали на земята.

Пони вдигна поглед и видя Елбраян между клоните на едно дърво в северния край на долината. Под него Брадуордън тичаше напред-назад и газеше всички изпречили се на пътя му гоблини и паури, други пък налагаше с тежката си сопа. Точно в този момент удари едно джудже по главата и когато то се свлече в безсъзнание, го мушна в голямата си торба.

Пони нямаше време да се чуди на странната му постъпка, тъй като грохотът все повече се засилваше — воденото от Симфония стадо бързо приближаваше. Онези от гоблините и джуджетата, които не се разбягаха, бяха премазани под копитата на дивите коне.

— Авелин! — изкрещя Пони и монахът, обвит от същия светлосин светлик, с който преди това бе защитил портата, изскочи сред гоблините навън, докато младата жена удържаше селяните зад стената.

Повечето от скверните създания бяха прекалено слисани и твърде уплашени, за да направят каквото и да било, някои обаче се нахвърлиха отгоре му.

Монахът протегна ръка и Пони видя нещо червеникаво да проблясва в отворената му длан.

Миг по-късно тялото на Авелин беше обгърнато от огромно огнено кълбо, което изпепели всички чудовища, намиращи се наоколо и бе толкова силно, че Пони и изумените селяни почувстваха горещ вятър, да докосва лицата им.

Когато пламъците се разсеяха, край Авелин нямаше никой. Пътят беше чист.

Или почти чист. Едно джудже — с изгорени вежди, почерняло от сажди лице и тояга, от която бе останала само дръжката, ала все пак живо и задавяно от ярост — изскочи иззад един камък и се нахвърли върху монаха, готово да го удуши с голи ръце.

В другата си ръка Авелин държеше още един камък — кафяв и прошарен с черни ивици. Тигрова лапа, така го наричаха. Монахът потъна в магията му, оставяйки серпентиновия щит да се разсее. Миг по-късно изкрещя от болка — не заради джуджето (то все още не беше стигнало до него), а заради трансформацията, която камъкът бе предизвикал и която огъваше и трошеше костите на лявата му ръка. Пръстите му се извиха и скъсиха, ноктите му станаха по-тесни и се дръпнаха назад под кокалчетата, а цялата му ръка се покри с гъста оранжево-черна козина.

Докато освирепелият паури стигне до него, Авелин вече се бе съвзел и отново бе самият себе си… с изключение на лявата ръка, на чието място се бе появила тежка тигрова лапа.

Едно мълниеносно движение и хищническите нокти се впиха в лицето на злощастното джудже и смъкнаха месото от костите му.

Сега вече пътят беше чист.

В този миг водените от Симфония коне връхлетяха на поляната и се заковаха на място, готови да качат всички селяни. Пони скочи върху гърба на Симфония, а Авелин и дотичалият при тях Елбраян останаха, за да прикриват отстъплението.

И Пони, и пазителят прехапаха устни при вида на ръката на Авелин, ала не казаха нищо — това бе последното, за което имаха време в този отчаян момент.

Малко по-късно Симфония и останалите коне препуснаха в галоп, с петдесетината оцелели мъже и жени вкопчени в гривите им, докато гоблини и паури панически се разбягваха от пътя им и се хвърляха към хълмовете с надеждата да се спасят.

Същите хълмове, по които се спускаха и останалите извън долината паури, разярени при вида на хаоса, възцарил се сред другарите им. Само че те дори не предполагаха колко добре си бяха свършили работата Полсън, Катерицата и Крик. Въжените примки, дълбоките ями, покрити с листа и клонки, и вълчите капани, които бяха заложили, спряха мнозина, други бяха затрупани от малката лавина от сняг и скални късове, задействана от разместването на купчина внимателно закрепени цепеници.

Онези, които все пак успяха да се доберат до долината, бяха посрещнати от Брадуордън и тежката му сопа. Авелин отново отключи магията на графита и изпрати мощна мълния към източната порта, разпръсвайки показалите се гоблини и разчиствайки път на Елбраян, който държеше да се върне и да провери дали няма да открие някой останал селянин.

Вместо това се натъкна на един великан, който идваше право към него, рушейки всичко, което срещнеше по пътя си, обезумял от ярост и ранен от предишното магическо нападение на Авелин.

Тетивата на Ястребокрилия пропя и една след друга четири стрели се забиха дълбоко в тялото на чудовището: първата потъна в гърдите му, втората — в корема, третата — между две ребра, а четвъртата — отново в корема.

След всеки изстрел великанът позабавяше крачка, а Елбраян получаваше възможност да изпрати още една стрела срещу него. Най-сетне упоритото чудовище не издържа и бавно се свлече на земята.

Иззад него се показаха неколцина уплашени мъже, гонени по петите от група въодушевени гоблини.

Пазителят коленичи край портата и внимателно се прицели, поваляйки гнусните създания едно след друго.

— Авелин, имам нужда от теб! — изкрещя той, открил внезапно, че положението му е по-тежко, отколкото предполагаше — върху стената, на по-малко от два метра от него, стоеше един гоблин и очевидно се канеше да се нахвърли отгоре му.

Авелин обаче не можеше да му помогне, тъй като сам той си имаше предостатъчно грижи — цяла група паури, които бяха успели някак да избегнат капаните на траперите и сега се спускаха по южния хълм, насочвайки се право към него.

Елбраян се обърна, за да посрещне удара на гоблина от стената, ала в този миг видя да проблясва нещо сребристо и чудовището рухна в краката му, а от мъртвото му тяло стърчаха три ками. Пазителят хвърли поглед назад и видя Катерицата, доволно усмихнат, да се втурва към едно зашеметено джудже.

— Авелин! — още по-настоятелно извика Елбраян и пак стреля, пронизвайки поредния гоблин, докато преследваните селяни притичаха покрай него и изскочиха през портата.

Елбраян отскочи назад и се претърколи през глава; гоблините се изсипаха на поляната отвъд стената…

… където магическият взрив на Авелин ги помете като съчки.

Сега вече можеха да избягат и те сториха точно това — Елбраян, тримата трапери, Авелин и Брадуордън, както и последните оцелели селяни. Макар и изморени, те поеха по следите, оставени от Симфония и дивите коне.

Тичаха цяла сутрин, като неведнъж им се наложи да се бият, макар че до сериозно сражение така и не се стигна. Да се изгубят беше невъзможно — дирите бяха достатъчно ясни, освен това Елбраян използваше мисловната си връзка със Симфония, за да е сигурен, че са на прав път.

Една особено упорита групичка от около тридесетина паури не спря да ги преследва през целия ден. Крясъците им ехтяха, а успееха ли гнусните създания да се приближат достатъчно, въздухът се изпълваше с летящи ками и брадви. А колчем Елбраян или Брадуордън поспираха, за да изстрелят някоя стрела срещу тях (неизменно убивайки онзи, в когото се целеха), жестоките джуджета само още повече се настървяваха.

Авелин, запъхтян и облян в пот, прекалено изтощен, за да се опита да използва някой друг камък, все ги караше да го оставят и да не се бавят заради него. Разбира се, Елбраян не даваше и да се издума подобно нещо, Брадуордън също не искаше да чува такива приказки и въпреки че час по час спираше, за да изстреля поредната стрела с арбалета си и макар да носеше и торбата с борещото се джудже, което бе зашеметил по-рано, все пак имаше достатъчно сили, за да качи едрия монах на гърба си.

Следите все така водеха на изток, Елбраян обаче даде знак, че е по-добре да се насочат на юг и пое надолу (повече пързаляйки се, отколкото тичайки) по един горист хълм, в чието подножие имаше полузамръзнал ручей, отвъд който пък се простираше заснежено поле. Бегълците прегазиха потока и продължиха напред, следвани от паурите, които сега, на равното, бързо започнаха да скъсяват преднината им.

— Защо минахме оттук? — отчаяно извика един от селяните.

Отговорът дойде миг по-късно, когато Пони, стиснала решително зъби, се показа насреща им, възседнала Симфония и следвана от още четиридесетина мъже, също на коне.

Групичката, водена от Елбраян не спря, паурите обаче се заковаха на място и се опитаха да се обърнат и да побегнат.

След като Пони и останалите мъже приключиха, на поляната не остана нито едно живо джудже, с изключение на злощастното създание, което продължаваше да рита в торбата на Брадуордън.

Тази вечер в лагера, който бегълците си устроиха в гората, по-близо до Дъндалис, отколкото до Тревясал лъг, царяха смесени чувства. Повече от шестдесетина от осемдесетте жители на селото се бяха спасили, ала това означаваше, че почти двадесет човека са загинали. На всичкото отгоре оцелелите до един бяха останали без покрив над главата си.

— Отпрати го, нали? — досети се Пони, когато Елбраян се приближи към огъня, край който се бе разположила заедно с Авелин.

— Не можех да разреша подобно нещо в лагера — обясни младият мъж.

— Как изобщо го допускаш? — учуди се Авелин.

— А как бих могъл да го спра? — отвърна Елбраян.

— Имаш право — призна монахът. — Ам’че да!

Пони и Елбраян се спогледаха, потръпвайки неволно при мисълта за Брадуордън и онова, с което се канеше да вечеря. След като младият мъж не успя да изкопчи никаква полезна информация от плененото джудже, Брадуордън най-безцеремонно бе предявил претенциите си върху него, не оставяйки никакво съмнение какво смята да прави със злощастното същество.

Все пак беше обещал, че смъртта му ще бъде бърза и безболезнена и Елбраян трябваше да се задоволи и с това, още повече, че прекрасно разбираше колко невъзможно бе да водят пленник със себе си и то едно толкова свирепо и глупашки дръзко създание като джуджето.

— Добре мина — отбеляза Авелин и като подаде една паница на младия мъж, кимна към близкия казан.

Елбраян обаче поклати глава — тази вечер изобщо не беше гладен.

Монахът сви рамене и отново се зае с вечерята си.

— Ти също се справи отлично — рече Елбраян. — Огненото ти кълбо отвори път за Симфония и другарите му, а дори и тяхната помощ дължим на теб и тюркоаза. Мълниите ти пък спасиха живота на мнозина, включително и моя.

— Както и моя — обади се Пони и нежно потупа едрия мъж по гърба.

Авелин погледна първо към нея, а после към пазителя и по лицето му се изписа удовлетворение. За миг дори забрави за храната и се облегна назад, мислейки си за случилото се този ден и за ролята, която той и божествените камъни бяха изиграли в него.

— Години наред се питах дали не сгреших, като ги взех от манастира — проговори той най-сетне. — През цялото време ме измъчваха съмнения, боях се, че съм постъпил не както повелява Бог, а както аз смятах — може би погрешно, — че той повелява.

— Сега вече можеш да бъдеш сигурен — убедено заяви Елбраян. — Постъпил си правилно.

Авелин кимна, в истински покой със себе си за първи път, откакто бе избягал от манастира. После улови погледа, който Пони и Елбраян си размениха, и като се извини, отдалечи се от огъня — в лагера имаше доста ранени, много от които щяха да имат нужда от него и от хематита.

— Не можах да спася Тревясал лъг — рече младият мъж, когато двамата останаха сами.

Вместо отговор Пони се огледа наоколо, посочвайки му насядалите край огньовете мъже и жени и малките деца, които със сигурност вече щяха да са мъртви, ако той и приятелите му не им се бяха притекли на помощ.

— И все пък съм доволен — продължи Елбраян. — Не можах да спася селото, ала колко различно е случилото се днес от онова, което сполетя собствения ни дом.

— Защото тогава си нямахме пазител, който да бди над нас — усмихна се момичето.

Усмивките им обаче бързо се стопиха, удавени от горчивия вкус на спомена за днешното нещастие и отдавнашната трагедия. Двамата се свиха един в друг и мълчаливо се загледаха в огъня, а в мислите им, наред с болката от загубите, преживени преди толкова години, имаше и задоволство, гордост, задето именно те не бяха допуснали и други да преживят техния кошмар.

Глава 40

Водачът

— Не го подпалиха — отбеляза Елбраян, загледан в небето над Дъндалис.

— Че защо им е да го правят? — попита застаналият до него Брадуордън. — Когат’ пристигнаха, там отдавна нямаше никой.

— Така е — съгласи се Елбраян.

Да убеди жителите на Дъндалис да напуснат домовете си изобщо не се бе оказало трудно за пазителя, не и когато със себе си водеше шестдесет и трима очевидци от Тревясал лъг, както и двадесетината оцелели жители на Края на света, които до един разказваха потресаващи истории за безчислени вражески пълчища и жестока сеч. Без много-много приказки, мъжете и жените на Дъндалис последваха пазителя в гората и лагерите, които той и приятелите му бяха построили, добре скрити и далеч от всички пътеки.

— Не изгориха и Тревясал лъг — намеси се Пони, която също беше тук заедно с Авелин. — Нито Края на света преди това.

Елбраян погледна кентавъра с потъмняло лице.

— Продоволствени бази — мрачно заяви Брадуордън.

— Значи смятат да продължат на юг — обади се Авелин, произнасяйки с мъка думите. — Въпросът е колко на юг.

— Натам няма кой знае колко поселища — отвърна кентавърът. — Почти нищо чак до голямата река.

— Палмарис! — ахна Авелин.

Възцари се дълбока, напрегната тишина, докато четиримата приятели осъзнаят напълно какво означава това.

— Безсилни сме да спрем такава армия — проговори Елбраян най-сетне. — Има обаче три неща, които можем и трябва да направим — да им причиним възможно най-големи загуби, да известим южните селища, че дори и Палмарис, за опасността, надвиснала над тях и да се погрижим за онези, които спасихме.

— Сто и шейсет — вметна Брадуордън. — А все още не съм ги изброил докрай. Ама най-лошото е, че от всички тях най-много една трета могат да се бият с гоблините и останалите гнусни изчадия.

— Значи трябва да направим нещо — повтори Елбраян. — Да изпратим онези, които не могат да се бият, на сигурно място, а онези, които могат и искат, да използваме по най-добрия начин.

— Нелека задача, пазителю — подхвърли Брадуордън и когато срещна изпитателния му поглед, допълни: — С теб съм, разбира се. Ама не зарад’ вкуса на джуджетата, съвсем не. Жилави, малки гадинки!

— Ам’че да! — разсмя се Авелин с глас.

Заловиха се за работа още същия ден. Разделиха бегълците на две групи — тези, които щяха да останат с тях и тези, които щяха да бъдат изпратени на сигурно място — в няколко пещери на изток от Дъндалис, за които знаеше само Брадуордън или, стига да успееха да намерят път, към по-цивилизованите земи на юг. Когато приключиха, Елбраян установи, че има повече от сто и четиридесет души, които трябва да бъдат отведени далеч оттук. Да се бият заедно с него оставаха малко повече от двадесетина и то съвсем не хора, които пазителят доброволно би си избрал за съюзници. Като се изключеха Пони, Брадуордън и Авелин, най-добрите между тях бяха непостоянният Полсън и раздразнителният и вечно недоволен Тол Юганик.

Именно за това си говореха Пони и Елбраян в края на деня, докато седяха край огъня.

— Трябва да го изпратиш на юг с бегълците — заяви тя и кимна към Юганик, който се разхождаше из лагера и ръмжеше на всеки, който му се изпречеше на пътя.

— Силен е, а и доста го бива с копието — възпротиви се Елбраян.

— И при първия повод би се сбил с теб. Юганик иска всички да му се подчиняват, а необуздаността му рано или късно ще постави както него, така и всеки, който го последва, в положение, от което няма да има изход.

Права бе, трябваше да признае Елбраян. С Полсън поне можеше да разчита на някаква изпълнителност — все пак траперите бяха последвали указанията му и бяха заложили капаните си точно както той им бе заръчал.

— Отпрати го с онези, които не могат да се бият — настоя Пони. — Нека Белстър О’Комли се разправя с него. Остане ли тук, рано или късно ще кръстосате оръжия, а на хората със сигурност няма да им се понрави да убиеш един от своите.

Елбраян си помисли, че подобни мрачни приказки са малко преувеличени, ала не можеше да отрече, че през последните месеци двамата с Юганик на няколко пъти едва не се бяха сбили, а обстоятелствата тогава изобщо не бяха толкова напрегнати, колкото дните, които им предстояха.

— Кога ще ги изпратиш на юг? — тактично смени темата Пони — за нищо на света не искаше да го притиска, не и когато ставаше дума за едно толкова важно решение.

— Полсън, Катерицата и Крик и в този момент разузнават местността — отвърна той. — Поеха на запад, за да се уверят, че Тревясал лъг и Края на света наистина са завзети, а след това тръгват на юг, за да видят кои пътища са чисти и кои — не. След няколко дни трябва да се върнат и тогава ще решим какво да правим.

— Щом ги очакваш толкова скоро, значи няма да ходят чак до Каер Тинела и Ландсдаун и със сигурност няма да стигнат до Палмарис. Ако искаш хората на юг да са готови за нашествието, много скоро ще ти се наложи да изпратиш някого, който да ги предупреди.

Елбраян въздъхна дълбоко, напълно съгласен с нея. Знаеше какво трябва да направи, знаеше и кой е най-подходящ за тази задача, някой, който притежаваше както нужната тактичност, така и необходимите бойни и ездачески умения. Знаеше как трябва да постъпи, ала това бе решение, което никак не му се щеше да взима.

Затова Пони го стори вместо него:

— Ще се съгласи ли Симфония да ме отнесе дотам?

Елбраян не отвърна веднага, а дълго се взира в ясносините й очи. Бяха заедно от толкова скоро, че сърце не му даваше отново да се раздели с нея. Ала въпреки желанието да я задържи до себе си, той кимна в знак на съгласие. Симфония щеше да я отнесе, където трябва, за това пазителят и жребецът отдавна се бяха разбрали.

— Тогава ще тръгна преди да е съмнало — заяви младата жена.

Елбраян отново въздъхна и тя улови лицето му с две ръце и нежно го притегли към своето.

— Ще се върна при теб, дори да се наложи да отида чак до Палмарис — обеща тя. — Симфония ще ме отведе дотам и обратно и никой, бил той гоблин, паури или великан, няма да ми попречи.

Елбраян, който прекрасно знаеше на какво е способен великолепният жребец, нито за миг не се усъмни в думите й:

— Ще се върнеш при мен, за да споделим както опасностите на предстоящите битки, така и покоя на хладните нощи, когато злото отмине и мракът се вдигне от света.

Пони го целуна още веднъж, този път по-страстно и по-продължително. Навсякъде около тях хората се приготвяха за сън и над лагера се спускаше тишина, нарушавана от време на време от някое изръмжаване на вечно недоволния Юганик. Докато нощта бързо настъпваше, Пони и Елбраян навлязоха в гората, там, където можеха да останат сами.

Както беше обещала, младата жена потегли на юг още рано призори, но не и преди да свърши две важни неща — един личен разговор с Елбраян и една непредвидена среща с Авелин, който я очакваше на края на лагера.

— Симфония не е далеч — увери я той, когато я видя да се задава. — Зърнах го на онзи рид само преди няколко минути. Теб чака, предполагам.

Пони се усмихна, без да може да прикрие нарастващото си изумление от мъдростта на жребеца, многократно по-умен от който и да било обикновен кон.

— Както и аз — допълни Авелин.

— Симфония няма да може да носи и двама ни — сухо отбеляза младата жена.

— Какво? — не разбра монахът в първия момент, после избухна в бурен смях, който бързо замря.

Брат Авелин се тревожеше за нейната безопасност, досети се Пони, виждайки мрачното му изражение.

— Ще се върна — обеща тя.

— С това — рече той и й подаде сребърна лента за глава, — ще се върнеш дори още по-бързо.

Още щом зърна инкрустирания в средата камък, Пони почувства, че пред себе си има много повече от обикновено украшение. Никога досега не бе виждала подобен камък — жълто-зеленикав, с тясна черна резка, минаваща през средата.

— Котешко око — обясни Авелин и като взе лентата от ръцете й, закопча я на челото й. — С негова помощ ще виждаш и през нощта.

И наистина, сумрачното утро изведнъж се проясни. Не можеше да се каже, че светлината се е усилила, ала очертанията на предметите изведнъж станаха много по-ясни. Пони погледна Авелин, благодарна, задето я бе научил на толкова много неща за свещените камъни, ала и малко изненадана, че без никакво усилие бе успяла да отключи магията на котешкото око.

— Защо камъкът ми се подчини толкова лесно? — попита тя. — Значи ли това, че ако поискам, бих могла да призова огнени кълба и мощни мълнии, както стори ти в Тревясал лъг? У кого тогава е силата — у този, който ги използва, или у самите камъни? И с какво толкова е благословен брат Авелин, ако всичко зависи от камъните, а не от него?

— О, това беше подло! — разсмя се монахът, без изобщо да се засегне от шеговития й тон. — Ам’че да! Благословен, казват някои, прокълнат, ще река аз, прокълнат с приятелска подкрепа като тази!

— О, това беше подло! — изимитира го младата жена и двамата избухнаха в гръмък смях, нещо, от което наистина се нуждаеха.

— Силата идва както от камъка, така и от онзи, който го използва — вече сериозно обясни Авелин, макар да й го бе казвал неведнъж преди. — Някои камъни обаче, като тюркоаза, който дадох на Елбраян, а той — на Симфония, могат да бъдат променени така, че силата им никога да не секва, независимо от това в чии ръце са. Тогава те наистина стават магически и всеки може да ги използва. Неведнъж съм виждал (а и ти също, предполагам) подобни простички вълшебства, извършвани от разни фермери или селски гадатели.

— И точно това си направил с котешкото око — досети се младата жена.

— Да — потвърди Авелин. — Подготвих го, за да ти бъде полезен. Както на теб, така и на мен, и на Елбраян — където е най-необходим, а в този момент именно ти имаш най-голяма нужда от него. Вземи го, с негова помощ ще можеш да яздиш и нощем, когато врагът не може да те види.

Силно пръхтене, долетяло от близкия рид, привлече вниманието им и те погледнаха натам — застанал на върха на възвишението, Симфония очевидно нямаше търпение да потегли на път и изглеждаше така, сякаш бе подслушвал разговора им.

— Съмнявам се, че Симфония ще има нужда аз да му показвам пътя, пък било то и през нощта — подхвърли Пони.

И двамата отново се засмяха за миг.

За миг, защото младата жена трябваше да тръгва.

Преди още приятелката му да бе направила и една крачка, монахът я улови за раменете и я накара да се обърне. Протегна й ръка и когато тя я пое, даде й още нещо — парче графит, камъкът, с който можеха да се призовават мълнии.

— Мисля, че вече си готова — рече той с уважение в гласа.

Пони здраво стисна ценния подарък и като кимна в знак на благодарност, пое към хълма, където я чакаше Симфония.

Денят беше ясен и свеж, ала смразяващо студен. Вледеняващият северен вятър не спираше нито за миг и Елбраян неволно се запита дали зимата някога ще си отиде от тези земи или завинаги ще ги държи в лютия си плен.

По-късно същата сутрин той събра мъжете и няколкото жени, които щяха да останат и да се бият заедно с него.

— Не сме в състояние да надвием врага, който завзе домовете ни — заяви той направо. — Прекалено многочислен е.

Думите му бяха последвани от недоволно мърморене, над което съвсем ясно се извиси грубият глас на Тол Юганик:

— Вдъхновяващо, няма що!

— Но можем да му навредим сериозно — спокойно продължи Елбраян. — Кой знае, нищо чудно именно нашите усилия да направят войната…

— Война ли? — прекъсна го Юганик.

— Нима още вярвате, че това е най-обикновен гоблинов набег? Десет хиляди гоблини минаха през Тревясал лъг, откакто селото беше завзето, минаха и продължиха на юг!

Юганик изпръхтя и махна пренебрежително с ръка.

— Стореното от нас може би ще помогне на хората на юг — повиши глас Елбраян, за да потуши надигащото се несъгласие. — На Каер Тинела, Ландсдаун и дори на Палмарис, защото вярваме, че именно натам се е насочила вражеската армия.

— Ха! — изсумтя Юганик. — Пълни глупости! Мръсните гоблини завзеха Дъндалис, значи там трябва да идем и да ги прогоним като мръсни псета!

— По-скоро да загинете като такива — намеси се Елбраян, преди Юганик да успее да се разпали прекалено и бавно се приближи до него. — Ще ви избият като кучета!

Двамата мъже бяха почти еднакви на ръст, ала Юганик беше по-тежък и по-набит. Издувайки бездруго масивните си гърди, той яростно се втренчи в пазителя.

— Всички сте свободни да отидете в Дъндалис — спокойно заяви Елбраян. — Или в Тревясал лъг, в Края на света, или където поискате да срещнете смъртта си. По тези земи има достатъчно места, където мога да лагерувам, така че няма защо да се боя, че ще ме предадете, когато гоблините изтръгнат ноктите ви един по един, а след това размажат слабините ви с ковашки чукове.

Последните думи накараха дори Юганик да пребледнее.

— Не, вие няма да ме предадете, но и аз няма да заплача заради страданията ви, нито ще изложа на опасност тези, които ще се вслушат в повеленията на разума, за да спася онези, които доброволно са отишли в устата на смъртта.

Като за първи ден беше достатъчно, реши Елбраян и като се обърна, отправи се към края на поляната, където го очакваше Брадуордън, видимо развеселен.

— Туй за ковашките чукове си го биваше — одобрително рече той вместо поздрав.

Елбраян се усмихна, ала някак насила — тревожеше го мнението на Пони за скандалджийския нрав на Юганик, както и мисълта, че тя е някъде там сам-сама.

— Доста време ще ни трябва… ще ти трябва, за да ги приведеш във форма — отбеляза кентавърът и младият мъж нямаше как да го отрече. — Макар че още помня колко ти се чудих, когато пощади тримата разбойници.

— Да, ти държеше да ги убия на място — припомни му Елбраян.

— Тъй си беше — позасрамено призна Брадуордън. — Обаче те се оказаха достойни за снизхождението ти. Отплатиха ти се десетократно за проявената милост.

— Ценни съюзници са, така е — съгласи се младият мъж.

— С тоз’ юнак ще е доста по-трудно — мрачно заяви Брадуордън и кимна по посока на Юганик, който още стоеше насред полето, а лицето му беше като буреносен облак. — Изобщо ти няма страха, ще знаеш. Защо не го отведеш навътре в гората и не му покажеш туй-онуй?

Елбраян се засмя, ала в действителност идеята на приятеля му съвсем не беше толкова лоша.

Настроението в лагера рязко се повиши, когато късно вечерта се появиха група бегълци от Края на света, повечето от които нямаха и петнайсет години. Макар и зашеметени и доста прегладнели (а някои от тях и леко ранени), те до един бяха добре, спасили се сякаш като по чудо от ужасна смърт. След като се нахраниха и споделиха впечатляващата си история, новодошлите се разположиха край огньовете, а водачите им, семейство на средна възраст, се усамотиха с Елбраян и Авелин и им разказаха в най-големи подробности всичко, което им се беше случило.

Избягали от Края на света заедно с останалите, ала нещо се объркало и им се наложило да се отделят от основната група. По-късно същата вечер се оказали приклещени от голяма група паури и двама великани в една камениста теснина.

— И тогава въздухът изведнъж почерня и се изпълни с шумно жужене, сякаш наоколо имаше милиони невидими пчели — обясни жената.

Когато всичко свършило, враговете им били мъртви до един, покрити от глава до пети от малки прободни рани.

Картина, която звучеше повече от познато на Елбраян.

— После ни поведоха през гората — допълни мъжът. — Вървяхме нощем, а денем се криехме.

— Кой беше? — нетърпеливо попита пазителят. — Кой ви доведе дотук?

Мъжът сви рамене и посочи едно момченце, заспало край близкия огън:

— Шоно каза, че бил говорил с тях. Тули, така се наричали.

— Тули? — озадачено повтори Авелин.

— Не — поправи ги Елбраян. — Не тули. А туели, туел’алфари.

Погледът му задълго се спря върху спящото дете. Още на другата сутрин трябваше да си поговори с него.

Глава 41

Буря

— Чичо Мейдър?

Чакаше вече доста отдавна, съвсем сам в сумрачната пещера, докато отвън сивият ден бързо преваляше. Не се чувстваше неудобно, понеже мястото, което използваше като Оракул (добре скрито под един кичест бор) бе съвсем сухо, дървото пък спираше хапещия северен вятър и вътре не беше толкова студено.

Въпреки това беше неспокоен и изгаряше от нетърпение да си поговори с духа на своя предшественик, да му разкаже за отговорността, с която бе принуден да се нагърби, за внезапната промяна, настъпила както в неговия, така и в живота на всички по тези земи. Неочаквано осъзна, че откакто Пони се бе върнала при него, не бе идвал при Оракула — младата жена се бе превърнала в негов довереник, пред нея той изповядваше тревогите и надеждите си, с нея се съветваше и търсеше изход от всеки проблем.

Ала сега Пони я нямаше, а той се надяваше, че този път легендарният пазител ще му даде недвусмислени отговори, както правеше тя. Прекрасно знаеше, че не така стоят нещата с Оракула, че общуването тук бе съвсем различно от онова с истински, живи хора като младата жена, ала се боеше, че този път не ще успее да открие отговорите, които търси. Този път нямаше да е достатъчно да говори за притесненията и тревогите си, докато решението, скрито и преди някъде в съзнанието му, не се избистреше окончателно. Този път имаше нужда от истинска помощ.

Повика отново, после, след около половин час, когато в пещерата вече беше толкова тъмно, че с мъка различаваше дори краищата на огледалото, опита пак.

Затвори очи и се замисли за случилото се през този ден. Момчето от Края на света, малкият Шоно, не му бе помогнало кой знае колко, ала въпреки това Елбраян беше убеден, че именно Туел’алфарите бяха избавили бегълците от ръцете на злите паури.

Ала къде бяха елфите сега? Та нали ако се намираше наблизо, Джуравиел на всяка цена би опитал да се срещне с него? А и Тунтун, тя за нищо на света не би пропуснала да му натякне колко зле се е справил със задачата си и как не е успял да спаси трите селца, за които уж се грижеше!

Когато отвори очи, младият мъж с изненада видя, че в глъбините на огледалото блещука малка свещичка с пламък някак приглушен от странна белезникава мъгла, чийто източник той не можеше да различи.

Не, това не беше отражение, осъзна изведнъж Елбраян — светлината идваше от самото сърце на огледалото!

Миг по-късно шумно си пое дъх, различил пред себе си безмълвния образ на своя предшественик, брата на неговия баща.

— Чичо Мейдър! — прошепна той. — Колко се радвам, че се отзова на повика ми в този тежък ден.

Образът остана все така неподвижен и ням.

Откъде ли да започне, зачуди се Елбраян.

— Поселищата паднаха — избъбри той на един дъх. — И трите. Ала мнозина се спасиха — почти всички от Тревясал лъг и всички от Дъндалис.

Призрачният образ едва-едва помръдна, ала Елбраян ясно усети, че предшественикът му е доволен — не от случващото се навън, а от него и от онова, което бе успял да стори.

— Така че сега се крием — продължи младият мъж. — Крием се в гората, а зимата става все по-люта. Много скоро ще изпратя всички, които не могат да се бият, на сигурно място — това вече е решено. Също така ще предупредим хората на юг за надвисналата опасност. Всъщност Пони, моята любима, която се завърна в живота ми след всички тези години, вече препуска натам със Симфония. Ала какво да правя след това, чичо Мейдър, как да постъпя оттук нататък, и аз не знам.

И той замълча, надявайки се да получи някакъв отговор, знак, каквото и да било.

— Вярвам, че с онези, които останат да се бият заедно с мен, трябва да се изправим срещу нашествениците — продължи Елбраян след малко, убедил се, че отговор няма да има. — Мога да ги превърна в нещо смъртоносно, в таен отряд, който нанася ударите си бързо и безпощадно и изчезва в нощта, преди врагът да успее да отвърне.

И този път му се стори, че духът е доволен от думите му.

— Но колко по-силни ще бъдем, ако подозренията ми се окажат верни и Туел’алфарите наистина са тук, готови да се бият заедно с нас. Знаеш ли, чичо Мейдър? Знаеш ли дали са наблизо…

Внезапно младият мъж млъкна и се загледа в огледалото, в което изведнъж заблестяха безброй свещички покрити със сняг, досущ миниатюрни снежни къщички, насред една поляна, която той добре познаваше.

— Чичо Мейдър, какво… — започна Елбраян, ала образът на призрака вече го нямаше, останали бяха само свещиците, блещукащи под ослепително бялата пелена и гаснещи постепенно, докато първо над огледалото, а после и над цялата пещера, се спусна непрогледен мрак.

Младият мъж остана вътре още дълго, обмисляйки онова, което му предстоеше. Луната отдавна беше изгряла, когато той най-сетне се показа навън, а там, играейки си с няколко камъка, го очакваше брат Авелин. На едно от близките дървета монахът беше окачил запалена факла, която хвърляше причудливи сенки върху земята.

— Студеничко е — отбеляза той. — Един истински приятел би излязъл много по-рано.

— Не знаех, че ме чакаш — отвърна Елбраян и изпитателно се вгледа в Авелин. — Всъщност дори не подозирах, че знаеш за това място.

— Камъните ми го показаха — обясни монахът и вдигна дребно късче кварц.

— Значи си ме търсил?

— Доста работа ни чака, приятелю — заяви Авелин и пазителят нямаше как да не се съгласи с него. — Това не е прост набег, не е дори обикновено нашествие.

— Обикновено нашествие? — повтори Елбраян, изненадан да чуе тези две думи заедно. — Как може едно нашествие да бъде обикновено?

— Може, ако целта му не е нищо повече от грабеж и кръвопролития. Паурите неведнъж са нахлували в Хонс-де-Беер и са върлували из земите ни, докато не заситят жаждата си за кръв и плячка. Тогава дрязгите между тях стават неудържими, войската им се разпада и те си тръгват. Пострадалите от тях земи се възстановяват и така — до следващия път. Доколкото знам, така е било винаги.

— Но сега е различно.

— Точно от това се боя — съгласи се монахът.

— И все пак, не е ли по-вероятно една толкова разнородна армия да се разпадне още по-бързо?

— Така и щеше да стане — мрачно кимна Авелин. — Не след дълго гнусните твари щяха да се обърнат една срещу друга, стига да не се подчиняваха на общ и много по-могъщ от тях господар.

Елбраян се облегна на дебелия бор, чудейки се какво да отвърне. Добре знаеше какви мълви се носеха между елфите малко преди той да си тръгне от вълшебната долина, потаен шепот за някакъв демон-дактил, пробудил се нейде на север.

— И ако наистина си прав? — попита най-сетне.

— Тогава моят дълг е ясен — решително отвърна Авелин. — Тогава най-сетне разбирам чий божествен разум насочваше ръката ми, когато избирах камъните, с които да напълня кесията си…

— Завиждам ти за тази вяра — сериозно рече Елбраян. — Аз пък вярвам, че сами избираме съдбата си, че нашите грешки са си само наши, а изборът, който правим — дело на свободната ни воля.

Авелин се замисли за миг, после кимна:

— Различен начин да погледнеш на едно и също нещо. Изборът ми онзи ден се основаваше на всичко, което бях преживял дотогава, връхната точка на един път, по който бях поел много преди да постъпя в Абеликанския орден. Чувствам, че Бог е с мен, пазителю, а ако подозренията ми за природата на звяра се оправдаят, вече знам какво трябва да сторя. Това е. Просто смятам, че трябва да го знаеш.

— Защото ни напускаш?

— Още не — побърза да го успокои монахът. — Оставам с теб и ще използвам камъните и всичките си умения, за да те подкрепям в избрания от теб път. Поне засега.

Елбраян кимна, доволен, че и занапред ще може да разчита на Авелин. Младият мъж прекрасно разбираше, че без помощта на монаха и неговата магия, Тревясал лъг щеше да даде много повече жертви. А смелостта му — да вземе камъните и да избяга от манастира, да се изправи срещу брат Правда, а после и срещу скверните чудовища — бе извън всякакво съмнение.

— Вярваш ли във видения? — неочаквано попита Елбраян. — В пророчества?

Авелин го изгледа изпитателно:

— Не казах ли току-що точно това?

— А как разбираш дали едно видение е истинско или не?

— Така значи! — засмя се Авелин. — Видял си нещо в тази твоя дупка, а?

Елбраян се усмихна:

— Но как да разбера какво означава и как да постъпя?

Авелин се разсмя още по-силно:

— С тежка отговорност си се нагърбил, приятелю. И понеже съдбата на мнозина зависи от твоя избор, тя става още по-голяма и ти не смееш да се довериш на преценката си. Ам’че да! Освободи се от оковите на страха, приятелю, и тогава решавай. Как би постъпил, ако не носеше тази отговорност на плещите си?

Младият мъж дълго време не каза нищо, само се взираше в лицето на едрия монах, който му се струваше надарен с не по-малка мъдрост от елфите, превърнали го от момчето Елбраян в мъжа Нощна птица.

После изведнъж разбра какво трябва да стори. И понеже до утрото оставаха само няколко часа, а Симфония го нямаше, щеше да му се наложи да побърза.

— Извини ме, но трябва да вървя, приятелю — рече той.

— Видението те зове? — засмя се Авелин и Елбраян кимна. — Ще имаш ли нужда от мен?

Пазителят го погледна с благодарност — тази нощ наистина можеше да има нужда от помощ. Ала освен това разбираше, че видението, каквото и да вещаеше то, бе предназначено единствено за него, затова потупа Авелин по рамото и обясни:

— Остани тук и заедно с Брадуордън дръжте хората под око.

После изчезна в нощта, а Авелин се запъти обратно към лагера.

В горичката цареше необичайна тишина — не се чуваше нито птича песен, нито далечен вик на животно, дори вятърът сякаш бе спрял. На Елбраян му се искаше да бе дошъл преди луната да залезе, за да може по-добре да разгледа заснежените поля, които ограждаха вълшебното място. За миг се поколеба дали да не запали някоя от свещичките, които носеше със себе, после обаче се отказа и се зае за работа.

Движеше се бавно и предпазливо из полето и издигаше малки снежни куполи, не по-високи от дланта му, после внимателно ги издълбаваше и поставяше по една свещ вътре. Когато му остана само още една, той извади огнивото си, запали я и тръгна от купчинка на купчинка, докато приглушено сияние не окъпа полето.

Не знаеше колко дълго ще издържат свещичките, не знаеше и дали снежните куполи няма да се разтопят и да ги погребат под себе си. Затова просто стоеше там и гледаше миниатюрните светлинки, а те все така горяха ли, горяха, докато Елбраян не започна да се досеща, че пред очите му се случва нещо необичайно, че някаква невидима сила поддържа блещукащите пламъчета.

И тогава чу някой да прошепва името му. Обърна се към тъмните борове зад гърба си, осъзнал извън всяко съмнение, откъде бе долетял звукът. Навлезе между дърветата и се отправи към могилата в сърцето на горичката.

Нещо не бе наред и той го усещаше с цялото си същество, сякаш магията, която витаеше във въздуха, си беше отишла. Изведнъж в това вълшебно място, осветено, както вярваше той, лично от Туел’алфарите, като че ли не бе останало нищо свято.

Когато се озова във вътрешността на горичката, Елбраян се облегна на Ястребокрилия и се взря в каменната могила. Колко ясно я виждаше, изуми се той, после прехапа устни, осъзнал изведнъж, че светлината, която огряваше малката полянка, идва не от къде да е, а от самия гроб.

Измежду скалните късове струеше ослепителна, яркозелена светлина!

Неочаквано горните камъни се размърдаха. Елбраян бе обзет от непреодолимо желание да се обърне и да избяга, цялото му същество го молеше да се маха оттам.

Ала нещо друго, нещо по-силно от самия него, го накара да остане.

Много бавно камъните се отместиха встрани и се подредиха един върху друг, образувайки високи стени около отворения гроб. Светлината стана още по-силна и Елбраян ясно видя погребаното вътре тяло — разложено и съсухрено, куха обвивка, от която животът отдавна си бе отишъл.

Младият мъж вдигна оръжие пред себе си, готов за всякакви изненади, ала въпреки това едва успя да се задържи на крака, когато трупът неочаквано отвори очи и те заискриха в мрака, кървавочервени и зловещи, а после се надигна, изпънат като струна, ала в същото време така скован, че веднага ставаше ясно — у него имаше нещо свръхестествено.

— Махай се, демоне! — прошепна Елбраян.

Рязко, сякаш нещо го бе издърпало, зомбито се изправи и тръгна към него отсечено, без да сгъва колене и да движи ръцете си.

Елбраян направи крачка назад, а желанието да побегне го връхлетя с удвоена сила. Разумът му нашепваше, че това чудовище е прекалено могъщо за него, ала той събра цялата си воля и като се облегна на Ястребокрилия за опора, се приготви да го посрещне.

— Кой си ти? И какво си? Добро или зло?

Последният въпрос прозвуча нелепо дори в неговите уши — та нима имаше добра сила, която би нарушила вечния покой на едно тяло по този начин и би го подложила на подобни мъчения? И все пак, пазителят не можеше да забрави, че това е свято място, че онзи, който бе положен в гроба, е бил приятел на елфите.

Неживото създание вдигна ръце — жест, който можеше да бъде както заплаха, така и отчаяна молба.

Миг по-късно, понесено от външна сила, чудовището се намираше на сантиметри от него, сключило костеливи пръсти около врата му!

Елбраян отчаяно се опита да се отскубне от отвратителните ръце, помъчи се да извика, ала от устата му не излезе нито звук. Как му се искаше Авелин да бе дошъл с него! Монахът щеше да му се притече на помощ и да вдигне гнусното същество във въздуха само за миг!

Но не, каза си той, видението беше предназначено само за него, значи и битката трябваше да води сам. Прогонвайки обзелата го паника, младият мъж провря Ястребокрилия между душещите го ръце и го завъртя, мъчейки се да разхлаби хватката им.

За момент му се стори, че вместо това е на път да прекърши собствения си врат, най-после обаче успя да се откопчи и като отскочи назад, стовари тоягата си върху главата на чудовището.

Все едно го беше ударил със стрък трева, помисли се Елбраян — ужасяващото създание дори не трепна и пристъпи напред, протегнало кокалести ръце към него.

Младият мъж се хвърли настрани и се претърколи през глава с надеждата да се отдалечи достатъчно, за да стреля.

Ала когато се изправи на крака, установи, че зомбито някак си се е озовало до него. Успя да вдигне Ястребокрилия навреме, за да посрещне ръката на противника си, ала ударът беше прекалено силен и го запрати надалеч.

Едва-що изправил се, Елбраян бе принуден да приклекне, за да избегне юмрука на чудовището, което и този път се бе озовало до него само за миг. После се втурна към дърветата, като непрекъснато свръщаше ту вляво, ту вдясно, мъчейки се да заблуди преследвача си.

На два пъти свиваше зад някое дърво, само за да открие зомбито от другата му страна. Първия път съумя да избегне нападението му като се хвърли на колене, а след това се провря покрай него и продължи да тича. Вторият път чудовището го сграбчи за рамото, ала той някак си успя да се измъкне, преди да се окаже притиснат в желязната му прегръдка.

Не след дълго достигна края на горичката и се озова на поляната със свещите.

Зомбито също беше там, застанало встрани.

Елбраян ахна при вида на познатия образ — точно същото бе видял и в огледалото, с тази разлика, че на мястото на чичо му сега имаше едно ужасяващо чудовище. А въздухът все така не помръдваше.

— Чичо Мейдър? — въпросително прошепна младият мъж, после политна назад, запратен обратно към дърветата от неживото създание, озовало се до него.

От едното му ухо се стече струйка гореща кръв и той тръсна глава, за да прогони обзелата го слабост. Каквото и да бе това същество, силата му беше изумителна!

После отново се хвърли между дърветата, където, както и предполагаше, зомбито вече го очакваше. Този път обаче, беше готов и не само че посрещна всичките му мълниеносни удари, но и сам успя да нанесе няколко. Ала даже когато оръжието му се стовари право между очите на чудовището, то дори не трепна.

Тежката костелива ръка отново замахна и той се извъртя, убивайки част от силата на удара. Падна и се преметна няколко пъти, след това скочи на крака и се затича, питайки се какво би могъл да направи срещу такъв противник, чудейки се дали самият дактил не го бе подмамил тук, за да го унищожи.

Премина през някакви клони и разбира се, от другата им страна го чакаше чудовището. Без изобщо да се изненадва, той дори не забави крачка, а продължи напред, стоварвайки оръжието си в лицето му.

И този път зомбито сякаш не усети нищо и с все сила го удари през раменете, запращайки го встрани.

— Трябва ми меч — помисли си пазителят, докато се изправяше, доволен, че клоните бяха омекотили падането му.

После за кой ли път посегна, с надеждата да се отдалечи от свръхестественото създание достатъчно, за да успее да измисли някакъв план. За миг се поколеба дали да не се махне от това място и да потърси сигурността на гората, където щеше да се чувства в свои води.

Бързо прогони тази мисъл обаче — колкото и безполезни да изглеждаха усилията му, чудовището се бе появило, донякъде благодарение и на него, затова негов дълг бе да се опита да го довърши.

Вместо това си запробива път между боровете, като през цялото време криволичеше, за да не даде възможност на противника си да изникне пред него. През цялото време се насочваше към сърцето на горичката и могилата, откъдето бе започнало всичко.

Най-сетне се озова на полянката с гроба, все така обляна от ослепителна, зелена светлина. Едва беше спрял, когато чудовището се появи зад гърба му и така силно го удари, че той политна напред и спря, чак когато се блъсна в струпаните камъни.

Замаян и окървавен, младият мъж се надигна на лакти и надникна над ръба на отворения гроб.

Знаеше, че трябва да се изправи и да побегне, знаеше, че чудовището сигурно вече се е озовало зад него, ала не можеше да помръдне, напълно поразен от гледката, разкрила се пред очите му. Там, положен така, сякаш могилата бе издигната именно заради него, почиваше меч, и то не какъв да е, а истинско произведение на изкуството, великолепен и възхитителен. Ако някой опреше върха му в земята, краят на закръглената дръжка нямаше да стигне и до кръста на Елбраян, острието също не бе кой знае колко широко, ала от него се излъчваше несъмнена сила и здравина, почти осезаемо могъщество.

Младият мъж се протегна, но не му достигнаха само няколко сантиметра.

А чудовището вече беше зад него.

И тогава, без сам Елбраян да знае как, мечът се озова в ръката му и той светкавично се обърна, готов да посрещне ужасяващото създание. Мечът оставяше след себе си ярка синкавобяла диря, която пропъждаше зеленото сияние, откъдето и да минеше. Зомбито изръмжа и отскочи назад.

Елбраян се изправи, опитвайки се да огледа новото си оръжие, като в същото време не изпускаше противника си от очи. Мечът беше невероятно лек, с улей за кръв в средата и, както осъзна изведнъж пазителят, беше изкован от сребрий! Напречникът му, с извити, позлатени краища, също бе направен от сребрий, а дръжката бе обвита със синя кожа, привързана със сребристи нишки. Ала най-изумителна бе топката на върха й. Изработена от сребрий, тя бе издълбана и в сърцето й беше инкрустиран камък, какъвто Елбраян не бе виждал досега — наситеносин и прошарен от сивкавобели пръски, като буреносни облаци, пълзящи по ясно есенно небе. И надарен с магия, съвсем ясно усети младият мъж, същата магия, като онази, заключена в камъните на Авелин.

Той пусна Ястребокрилия на земята (чудейки се дали отсега нататък изобщо ще го използва като тояга) и бавно вдигна новото си оръжие, изпитвайки баланса му.

Без никакво усилие го подхвърли от едната в другата си ръка и направи няколко движения от Би’нел дасада, после замахна напред, за да не позволи на чудовището да се доближи.

То обаче очевидно нямаше такова намерение и предпочете да се държи настрани, ръмжейки яростно, докато червените му очи горяха със свиреп пламък.

— Защо не идваш? — тихичко подканяше Елбраян. — Нали искаше да ме убиеш, хайде, ела и опитай!

Зомбито потъна между дърветата и той се хвърли след него. То обаче вече бе изчезнало и младият мъж осъзна, че не бива да спира нито за миг. Двубоят им още повече заприлича на игра между котка и мишка, само че този път котки бяха и двамата.

Гледаше да не напуска тесните пътеки и се движеше бързо с надеждата да забележи чудовището, преди то да е изникнало на сантиметри от него. Реши да се върне при поляната със свещите и никак не се изненада, когато откри неживото създание да го очаква там. Сега вече разбираше, че тази битка, на това поле, е била предопределена незнайно откога. Направи крачка към зомбито и то също пристъпи към него, първо бавно и някак колебливо, после обаче неудържимо, размахало костеливи ръце.

Младият мъж отби нападението му и като се претърколи на една страна, изправи се и сам се хвърли в атака. Този път ударът му не остана без последствия и в разкапаната плът зейна дупка.

Чудовището отново замахна и тежкият му пестник се стовари върху рамото на Елбраян; Той обаче не се поклати и отново заби меча между ребрата на противника си, после посегна към врата му.

Зомбито вдигна ръка, за да се предпази и камъкът, вграден в дръжката на меча, изведнъж засия, а острието се изпълни със страховита енергия, сякаш бе уловило мощна светкавица и я бе заключило в себе си.

Без никакво усилие оръжието посече ръката на чудовището над лакътя, после се стрелна към лицето му.

Заслепено, неживото създание се дръпна назад, виейки от болка. Елбраян го последва и заби меча дълбоко в гърдите му, след което го извади и нанесе нов удар — разсече ключицата и продължи надолу, оставяйки още една дупка в разложените гърди.

Зомбито рухна на земята и се пръсна на парчета всред взрив от зелена светлина, от който младият мъж политна назад, а целият свят сякаш се завъртя около него.

Дойде на себе си доста по-късно, когато небето на изток вече започваше да просветлява. Намираше се върху най-горните камъни на непокътнатата могила.

— Отново цяла? — прошепна той и се зачуди дали гробът изобщо се бе отварял.

Опита се да стане, ала не можа — боляха го всички кости. Едва тогава усети колко му е студено и се запита дали това не бе краят, дали нямаше да умре тук, съвсем сам. Какво ли, чудеше се, бе предизвикало този кошмар?

Осенен от неочаквана мисъл, той се огледа наоколо.

— Чичо Мейдър? — промълви, останал без дъх — това наистина беше гробът на Мейдър, неговия предшественик и чичо.

Дали всичко щеше да се окаже само един сън? Ами чудовището? Ами мечът?

Прекалено заинтригуван, за да обръща внимание на болката, Елбраян се изправи на крака и когато погледна надолу, видя на земята познатото оръжие.

Протегнал ръка, младият мъж тръгна към него, то обаче го изпревари и само се озова в десницата му.

Възхитен от прекрасната изработка, Елбраян го поднесе към очите си и се вгледа в искрящия сребрий, във великолепната дръжка, в наситеносиния камък и подобните на буреносни облаци пръски.

— Буря! — ахна младият мъж, разбрал изведнъж истината за неповторимия камък.

Това беше Буря, мечът на Мейдър, един от шестте пазителски меча, изковани от елфите преди много години.

— Точно така — разнесе се мелодичен глас някъде зад него и когато се обърна, Елбраян видя Бели’мар Джуравиел да седи на един нисък клон и да му се усмихва.

— Мечът на Мейдър.

— Вече не — отвърна елфът. — Мечът на Елбраян, извоюван в мрака на нощта.

Младият мъж с мъка си пое дъх.

— Стари приятелю — рече той най-сетне. — Боя се, че светът е полудял.

Джуравиел кимна безмълвно.

Глава 42

Слава

Зимата най-сетне отпусна ледената си хватка, повече от три седмици след пролетното равноденствие. Понякога все още валеше сняг, който обикновено преминаваше в дъжд и чистата снежна покривка постепенно отстъпи място на разкаляна, сива каша. За Елбраян и неговия таен отряд тази промяна се оказа нож с две остриета. От една страна, вече не им се налагаше да прекарват нощите скупчени толкова близо до огъня, че едва не си опърляха веждите, ала омекналото време отваряше на нашествениците път там, където доскоро не можеха да минат. Гоблините, паурите и великаните започнаха да навлизат все по-навътре в гората и макар че Елбраян и другарите му обикновено унищожаваха малките им съгледвачески отряди навреме, опасността да бъдат открити ставаше все по-голяма.

Пони още не се бе завърнала от юг, ала Полсън, Катерицата и Крик се бяха появили, носейки доста точно описание на движенията на вражеската армия. Случваше се точно това, от което се опасяваха — използвайки трите завзети селища като военни бази, нашествениците постепенно се разпростираха все по на юг, първо на малки отряди, ала не след дълго, убеден беше Полсън, щяха да поемат на завоевателен поход.

— Ще ударят Ландсдаун най-много до седмица, освен ако не се извие буря — мрачно заяви едрият ловец.

— Зимата си отиде — отбеляза Авелин. — Вече няма да има бури, достатъчно силни, за да забавят врага.

Елбраян беше съгласен с него, още повече, че Джуравиел и останалите елфи (които се държаха настрани от хората и за присъствието им по тези земи знаеха само пазителят и Брадуордън) също смятаха така.

— Значи Ландсдаун е обречен — рече Полсън.

— Трябва да ги предупредим — отсече Авелин и погледна към Елбраян, който на свой ред се обърна към ловеца.

— Ами ние казахме на няколко фермери — обясни той, — а и момичето ти вече беше минало оттам със същите вести.

Младият мъж видимо наостри уши.

— Но дали ще ни послушат? — попита Авелин.

— Кой може да ги накара? — отвърна му с въпрос Полсън.

Елбраян затвори очи и се замисли над чутото. Жителите на граничните поселища на север от Палмарис можеха да бъдат толкова упорити! Дошло бе време да помоли Джуравиел и останалите за помощ. Туел’алфарите можеха да се доберат до Ландсдаун преди чудовищата и ако гледката на един елф не се окажеше достатъчна, за да налее малко здрав разум в коравите им глави, значи обитателите на Ландсдаун щяха да си получат заслуженото!

— Аз ще се погрижа за това — обеща пазителят и насочи вниманието си към друг належащ проблем. — Ами нашите хора?

— Има около стотина, които не се справят никак добре — съобщи Брадуордън. — Не са слабаци, ама доста им се струпа на главите таз’ зима.

— Има ли някое място, където да ги отведем? — попита Елбраян.

Тримата ловци нямаха никакви предложения, Авелин пък не можеше да се сети за по-близко убежище от манастира Сейнт Прешъс в Палмарис, ала да бъдат отведени толкова много хора чак дотам, без вражеските пълчища да забележат нещо, му се струваше невъзможно. По изражението на Брадуордън, Елбраян се досети, че и той мисли същото — скритата елфическа долина би им била от огромна полза в този тежък момент. Ала младият мъж, който бе прекарал дълги години в Андур’Блау Иннинес, не вярваше, че Туел’алфарите биха приели в дома си толкова много хора, независимо в колко отчаяно положение се намират. Дори Джуравиел, навярно най-приятелски настроеният сред елфите, онзи, който най-добре познаваше човеците, бе отказал категорично дори да се появи в лагера им, с обяснението, че присъствието му само ще изплаши онези, които не са в състояние да различат приятел от враг.

— Значи трябва да им приготвим скривалище — заяви Елбраян — и да ги държим далеч от врага, докато дойде мигът, в който ще можем да ги отведем на юг, в охраняваните от кралската стража градове. Погрижете се за това — нареди той на тримата трапери и те кимнаха.

Отлични войници, помисли си пазителят одобрително.

Следващата седмица отмина, без да се случи нищо особено, с изключение на деня, когато Елбраян, Авелин и Брадуордън се натъкнаха на дузина гоблини, дошли да си насекат дърва, и набързо се разправиха с тях. Когато един великан, чул шума от битката, дотича да види какво става, кентавърът го препъна и първото, което фомориецът видя, след като тупна на земята (както и последното, което щеше да види в живота си), бе свирепото лице на пазителя и синкавобялата диря, която оставаше след страховития му меч.

Елбраян почти не се виждаше с елфите — беше се срещнал с Джуравиел само веднъж, веднага след разговора, който бе провел с тримата трапери, Авелин и Брадуордън. Приятелят му неохотно се бе съгласил да изпрати неколцина от другарите си в Ландсдаун, за да се опитат да предупредят селяните.

— Боя се, че се оказваме въвлечени в една битка, която човеците сами трябваше да водят — оплакал се беше елфът.

— Сами решихте така — спокойно отвърна пазителят.

В края на седмицата Джуравиел и Тунтун се завърнаха с отлични новини:

— Жителите на Ландсдаун изпревариха врага и поеха на юг — съобщи Джуравиел. — Всички до един.

— Нещо повече — добави Тунтун, — с тях има и войници на вашия крал.

— Задължен съм ви — отвърна младият мъж и им се поклони.

— Недей да благодариш на нас — засмя се Тунтун. — Хората вече бяха напуснали селото, когато пристигнахме там.

Елбраян недоумяващо се вгледа в девойката.

— Благодари на нея — обясни Джуравиел и като по даден знак, Пони се показа иззад близкия смърч.

Младият мъж се втурна към нея и я притисна до гърдите си. Дълго я държа в прегръдките си, докато изведнъж не осъзна какво означаваха думите на Джуравиел. Елфите бяха видели Пони, познаваха я!

— Ти вече й беше разказвал за нас — обясни Джуравиел.

— Въпреки това — вметна Тунтун, която изглеждаше необичайно весела — появата ни доста я стресна.

— Бях в Ландсдаун, последната, останала там, когато те се появиха — обади се и Пони.

Елбраян я огледа от глава до пети, доволен, че не е ранена. Вярно, изглеждаше изморена от дългия път, беше и доста мръсна, ала иначе беше цяла и невредима.

— Чак до Палмарис — отговори тя на неизречения му въпрос. — Няма кон, който да може да се мери със Симфония! Отведе ме до Палмарис и обратно, без нито веднъж да забави крачка или да се покаже уморен. Сега всичко в кралството е съвсем различно, пътищата са пълни с войници и врагът вече не може да ни хване неподготвени.

Елбраян отметна един рус кичур, паднал върху изпоцапаното й лице, и махна парченце пръст, залепило се на бузата, ала през цялото време не откъсваше поглед от ясните й сини очи. Колко я обичаше, колко силно й се възхищаваше, колко много я уважаваше! Искаше му се завинаги да я задържи в прегръдките си, да не се отделя от нея, да я защитава, ала как да го стори, как да я пази, когато опиташе ли се да го стори, щеше да й отнеме самата същност, желязната й воля, силата, на която толкова се възхищаваше.

— Целият свят трябва да ти благодари — прошепна той и се обърна, за да каже нещо на елфите, те обаче отдавна си бяха отишли, оставяйки двамата влюбени насаме.

— Знаят, че сме тук и сега не могат да си обяснят защо следите, които оставяме, намаляват — обясни Елбраян на Авелин.

Двамата бяха застанали под прикритието на гъстите дървета, които обграждаха една полегата, подобна на паница, долчинка. Размекнат, мокър сняг все още покриваше земята и проблясваше синкавобял на слабата лунна светлина. В далечния северозападен край на поляната, между дърветата се прокрадваха три дребни силуета, очевидно гоблинови съгледвачи.

— Може би ще решат, че сме си тръгнали — обнадеждено предположи монахът.

И наистина, повече от две трети от хората бяха отишли на изток, така че сега Елбраян имаше на разположение по-малко от четиридесетина бойци, без да се броят елфите, които бяха толкова потайни, че дори той не знаеше броя им.

— И точно там ще им е грешката — мрачно отвърна пазителят.

Нещо в гласа му накара Авелин да го изгледа любопитно. За свое успокоение видя Буря да виси от едната страна на седлото, което Белстър О’Комли беше поръчал за Елбраян преди време, Ястребокрилия също бе на мястото си, заедно с пълен колчан стрели.

Ала тогава, за огромна изненада на монаха, Елбраян заби пети в хълбоците на Симфония, излезе от прикритието на дърветата и се спусна по южния склон на долината.

Насреща му, на не повече от стотина метра, гоблините се сепнаха, после се разтичаха между дърветата, поставяйки стрели в тетивата на лъковете си.

— Елбраян! — трескаво прошепна Авелин. — Върни се!

Пазителят обаче не помръдна, гордо изправен върху седлото, без дори да докосва оръжията си.

Три стрели се издигнаха в нощното небе, ала и трите паднаха прекалено далеч от него.

— Те наистина мислят, че не можем да ги видим — очевидно развеселен каза Елбраян.

Авелин изтича на поляната, заставайки така, че Симфония да бъде между него и гоблините.

— По-добре да не ги бяхме виждали — изпуфтя той. — А още по-добре — те да не ни бяха видели!

— Успокой се, приятелю — отвърна пазителят, тъкмо когато поредната стрела изсвистя във въздуха и тупна само на десетина метра от тях.

Симфония дори не трепна, ала на Елбраян му се щеше и монахът да имаше такова спокойствие.

Уплашен, Авелин надникна иззад главата на жребеца и видя, че гоблините са се спуснали до подножието на долчинката, все още скрити зад голите дървета.

— С три изстрела наведнъж все ще им излезе късметът — отбеляза той и отново погледна към Елбраян, който тъкмо опъваше тетивата на лъка си.

Обърна се достатъчно бързо, за да види как стрелата се забива дълбоко в гърдите на един от гоблините. Разбира се, не можеше да различи самата стрела, затова пък толкова по-ясно видя как скверното създание потръпна конвулсивно и бавно се свлече на земята. Двамата му другари панически се втурнаха обратно, подхлъзвайки се непрестанно, докато се мъчеха да се изкачат обратно по склона.

Елбраян ги наблюдаваше съвършено неподвижен, готов за следващия изстрел.

— Бързо, ще ги изпуснеш — подкани го Авелин.

— Трябва да бъда напълно сигурен, че ще улуча — отвърна пазителят. — Нямам право на грешка.

Най-сетне, намерил подходяща пролука между дърветата, той стреля, улучвайки жертвата си в главата. Последният оцелял гоблин изпищя и се спъна, при което се пльосна по корем в мекия сняг и се търкулна надолу по склона.

— Хайде! Стреляй! — възторжено възкликна Авелин.

Вместо да го послуша, Елбраян преспокойно окачи лъка обратно на седлото, с притворени очи и отметната назад глава, сякаш нямаше какво друго да прави, освен да се наслаждава на хладния ветрец.

— Какви ги вършиш? — възкликна монахът, когато гоблинът се добра до върха на склона и само след миг изчезна от погледа им. — Какво беше това?

Младият мъж бавно отвори очи.

Всичко е въпрос на репутация — обясни той и като обърна Симфония, отправи се обратно към дърветата.

— Репутация? — повтори Авелин. — Та ти остави последния да се измъкне! А той със сигурност ще разкаже на всички, че не сме си тръгнали, че ние, или поне ти, все още си тук…

Внезапно монахът млъкна, а по устните му заигра лукава усмивка. Разбира се, че ужасеният гоблин щеше да се завърне в лагера си и да разкаже на всеослушание какво му се е случило. И разбира се, щеше да съобщи на всички, че загадъчният пазител е тук заедно с могъщия си жребец, щеше да им каже, че смъртта още дебне в гората.

— Ам’че да! — гръмко се разсмя Авелин. — Нека знаят, че Елбраян е тук!

— Не — поправи го пазителят. — Нека знаят, че Нощната птица е тук и нека тази мисъл всява ужас в сърцата им!

Монахът кимна, наблюдавайки го как изчезва между дърветата, възседнал великолепния си жребец. Да, помисли си той, врагът наистина трябваше да се страхува!

И тази сутрин Елбраян изпълняваше своя танц на меча, така, както го бе правил безброй пъти в Андур’Блау Иннинес. Описваше сложни фигури с великолепното си оръжие, въртеше се, привеждаше се, после отново се изправяше. Движенията му бяха съвършено премерени, хармонията — невероятна. Пристъпваше напред с единия крак, после с другия — стъпка, стъпка, замах и връщане назад.

И всичко се преливаше едно в друго плавно и с такава възхитителна лекота, сякаш Елбраян не беше обикновен смъртен, а въплъщение на извечния войн; този млад мъж с изваяно тяло се бе слял в едно с великолепния си меч, постигайки абсолютно съзвучие.

Скрити зад близките дървета, Авелин и Пони го наблюдаваха благоговейно. Бяха се натъкнали на него случайно и монахът, виждайки, че Елбраян е гол, се опита да отклони идващата малко след него Пони. Закъсня обаче — веднъж забелязала младия мъж на поляната, тя бе като запленена и никакви усилия от страна на Авелин не можеха да я откъснат оттам.

Докато го наблюдаваше как се движи с изяществото на дива котка, напълно погълнат от сложния си танц, Пони усети, че научава още нещо за него, почувства го така близък, както когато лежеше в прегръдките му, сляна в едно с него.

Макар и различно, онова, което се случваше сега, бе изпълнено със същата пламенна страст. Също както онези мигове, и това бе акт на единение на духа и тялото, преживяване съкровено и свято, надхвърлящо ограниченията на обикновеното човешко съществуване.

Авелин и преди бе виждал подобни упражнения (всъщност, Би’нел дасада не беше кой знае колко различен от физическата подготовка, през която преминаваха монасите от Сейнт Мер’Абел), ала никога не бе срещал някой, който да ги изпълнява с такава съвършена грация.

Както не бе виждал и друго оръжие, което да прилича на Буря — не обикновен меч, а сякаш част от самия войн, част, която с великолепието и синкавобялата си диря още повече подчертаваше красотата на движенията му.

— Не трябва да сме тук — прошепна Авелин на Пони, когато Елбраян спря за момент.

Младата жена нямаше как да не се съгласи, тя също се чувстваше като натрапница в нещо, което си беше само на Елбраян. Ала после пазителят отново поде своя танц, вдигайки Буря над широките си рамене, и Пони застина на мястото си, неспособна да откъсне поглед от него.

Досущ като Авелин.

Тръгнаха си, едва когато Елбраян приключи с упражнението и се отпусна в тревата.

Когато го видя отново, около час по-късно, младата жена трябваше да положи огромни усилия, за да прикрие обзелите я угризения, усещането, че е надзърнала там, където не би трябвало. Най-сетне не издържа и заяви:

— Видях те тази сутрин.

Елбраян я погледна заинтригувано.

— Докато се упражняваше — уточни тя. — Н-н-не… не исках — не можа да продължи обаче и засрамено сведе поглед.

— Сама ли беше? — попита младият мъж и нещо в тона му я накара да вдигне поглед, нещо в усмивката, която играеше в крайчеца на устните му, го издаде.

— Ти си знаел!

Елбраян сложи ръка на гърдите си, преструвайки се на засегнат.

— Знаел си!

— Но не бях сигурен дали ще ми кажеш — спокойно отвърна той.

— Стана случайно — обясни Пони. — Не искахме…

— Ние?

Пони го изгледа сърдито.

— Ти и Авелин — предаде се Елбраян.

— Сърдиш ли ми се? — попита Джил след дълго мълчание и той се усмихна топло.

— Няма нищо, което бих скрил от теб.

— Но аз останах. Наблюдавах те до края.

— Щях да се разочаровам, ако ме беше видяла в този вид и си бе тръгнала просто ей така — закачи я той и изведнъж цялото напрежение изчезна.

Успокоена, младата жена го прегърна и силно го целуна.

— Ще ме научиш ли? На танца, имам предвид.

Елбраян се вгледа в лицето й.

— Това е дар от Туел’алфарите — обясни й. — Дар, който на драго сърце ще споделя с теб, ала само ако получа благословията им.

Искрено поласкана, Пони се накани да го целуне отново, ала слабо шумолене откъм близките храсталаци я спря.

Миг по-късно Полсън се показа измежду дърветата:

— Сигурно е пътувал до късно през нощта — рече той.

Ставаше въпрос за кервана гоблини, който идваше от север, носейки провизии на нашествениците, и който те следяха от известно време.

— Ако не ударим днес, утре вече ще са в Тревясал лъг.

— Още ли се движат покрай реката? — попита Елбраян и когато видя утвърдителното кимване на ловеца, обърна поглед към Пони.

Младата жена го разбра без думи и веднага отиде да потърси Авелин, за да съберат бойците, за които отговаряше тя.

Елбраян затвори очи и насочи мислите си към Симфония, който (както обикновено напоследък) пасеше наблизо в гората.

— Да вървим тогава — рече той миг по-късно. — Нека подготвим бойното поле по свой вкус.

По пътя на кервана нямаше високи места, с изключение на хълмовете край Тревясал лъг. Те обаче бяха прекалено близо до завзетото селище, а Елбраян и хората му трябваше да пресрещнат и унищожат кервана преди някой от многочислените отряди, разположили се из тези земи, да успее да им попречи.

Само че подходящи възвишения нямаше, единствено гъсти гори, които покрай реката отстъпваха място на едри сиво-кафеникави камъни. Все пак, водата можеше да им бъде полезна — дори и да не го спреше съвсем, все щеше да забави бягството на гоблините.

— Разделили са се на две — обясни Брадуордън, който се появи, докато пазителят и останалите обсъждаха плана за предстоящата битка. — По-малката група се движи напред — предимно гоблини са, ама има и един великан, и проправя път — секат дървета, изкореняват храсти, разчистват камъни.

— За каруци? — попита Елбраян, молейки се да е прав.

— За оръдия — поправи го кентавърът. — Два огромни катапулта — покачили са ги на колела и са сложили по трима великани да ги теглят.

— Прекалено много са — промърмори Полсън и Елбраян, който стоеше близо до него, го изгледа замислено.

Едрият ловец със сигурност не беше страхливец и пазителят неволно се запита дали няма право. Седем великани, както и неизвестно колко гоблини и паури, наистина можеха да се окажат прекалено много за малобройния отряд.

— Е — рече Полсън след миг, — нищо не ни пречи да ги ударим. Само дето трябва да сме готови да бягаме, в случай че нещата се обърнат срещу нас.

Елбраян се обърна към Брадуордън:

— Ами съгледвачи?

— О, разпратили са колкото искаш плъхове из гората — засмя се кентавърът и като вдигна една съчка от земята, взе да си чисти зъбите. — Ама вече са с двама по-малко.

Младият мъж скришом допря ръка до главата си, имитирайки заострените уши на елфите, и Брадуордън кимна — Туел’алфарите бяха наоколо, така че нямаше защо да се притесняват от вражеските съгледвачи.

В този момент се появи Пони, възседнала дореста кобила, един от малкото диви коне, които се оставяха да бъдат яздени. След нея подтичваше Авелин, запъхтян и изпотен, ала без да се оплаква.

— Най-важната ни задача е да унищожим оръдията — заяви Елбраян. — Несъмнено ги готвят за по-добре защитените южни градове, а защо не и за крепостните стени на Палмарис.

За миг се замисли над всичко, което беше чул, и се обърна към Брадуордън:

— Колцина са тръгнали напред?

— Не са много, проклетите му изчадия — кисело отвърна кентавърът, сякаш споменаването на гнусните същества оставяше лош вкус в устата му. — Трябва да има към дузина. Секат дървета, а великанът ги разчиства от пътя. Противни твари! Ще ги изтребя до крак, само да поискаш!

Закана, в която Елбраян изобщо не се съмняваше.

— Можеш ли да се справиш с великана? — попита той и Брадуордън изсумтя, сякаш подобен въпрос беше ненужен и дори обиден. — Вземи десетина души и Брадуордън — обърна се младият мъж към Пони, — и тръгвайте. Унищожете авангарда колкото се може по-бързо, а аз и останалите ще пресечем пътя на основната група.

— И ще се изправите срещу шестима великани?

— Ще се опитаме да ги задържим, докато Авелин унищожи оръдията им с магическите си камъни. След това ще се разпръснем, макар че се надявам дотогава да сме успели да погубим голяма част от чудовищата.

— Но те имат съгледвачи — обади се Полсън. — Ще научат, че идваме, още преди да сме се приближили достатъчно.

— Съгледвачите са мъртви — уверено заяви Елбраян и ловецът, както и мнозина от останалите, го изгледаха изпитателно.

— Елфическите ти другарчета? Хич не съм сигурен, че туй ми харесва.

— Пак ще си поговорим след края на битката — сухо отвърна пазителят и даде знак на Пони да тръгва.

Полсън въздъхна примирено — нямаше как, трябваше да приеме уверенията на Елбраян. В този миг някой го потупа по рамото и той с изненада разбра, че Пони го кани да се присъедини към нейния отряд заедно с Катерицата и Крик.

— Ще ги нападнем челно — обясни младата жена на Елбраян, докато се приготвяше да потегли.

— А ние ще атакуваме отстрани, откъм дърветата — отвърна той и й кимна, изпълнен с онази трепетна възбуда, която го обземаше преди всяка битка и която, сигурен бе, Пони също изпитваше. Да, опасност имаше, както за него, така и за нея, ала това бе техният живот, тяхната съдба, техният дълг и въпреки ужаса и страха, беше невероятно вълнуващ.

Със стиснати зъби Елбраян наблюдаваше как вражеският авангард минава покрай него и всеки път, щом видеше гнусните създания да посичат прекрасните дървета, едвам се удържаше да не се нахвърли отгоре им.

Гоблините и великанът, който ги водеше, се движеха бавно, ала сигурно и не след дълго Елбраян и останалите чуха грохота на оръдията, както и дрезгавото ръмжене на великаните, които ги теглеха.

— Изчакайте докато се приближат съвсем и тогава стреляйте — нареди пазителят. — Целете се във великаните. Те са най-опасни. Ако още с първия залп успеем да свалим двамина, противникът ще се окаже в доста неблагоприятно положение.

— А ако не успеем? — изръмжа Тол Юганик. — Трябва ли да се нахвърлим върху шестимата и да бъдем премазани до смърт?

— Ще ги ударим толкова силно, колкото е възможно, без да се излагаме на ненужна опасност, и ще избягаме — спокойно обясни Елбраян. — Не си заслужава да рискуваме живота на толкова хора заради един керван.

— Лесно ти е да го кажеш, нали си имаш кон! — сопна се Юганик. — Ние обаче ще трябва да тичаме, а не са много онез’, дето ще успеят да надбягат един великан!

Елбраян го изгледа сурово, искрено съжалявайки, че скандалджията не бе тръгнал с Пони или, още по-добре, не бе заминал на изток, заедно с останалите бегълци. Вярно, че беше добър боец, ала раздорът, който непрекъснато всяваше, го превръщаше в същинска напаст.

— Изчакайте, докато се приближат — повтори пазителят. — Те смятат, че наоколо е пълно с техни съгледвачи, така че ще ги хванем неподготвени. Целете се във великаните, които теглят първия катапулт. Нека видим какво ще се случи след това.

После се обърна към Авелин и попита:

— Колко души ще вземеш със себе си?

— Нито един — заяви монахът. — Просто им отклонете вниманието, за да мога да се промъкна отзад. И се дръжте по-надалеч от катапултите! Днес се чувствам особено могъщ!

Без повече приказки, той се шмугна в близките храсталаци, а Елбраян се загледа усмихнат след него, мислейки каква ирония имаше в това, че едва в тези неспокойни дни брат Авелин Десбрис бе успял да намери покой. Дни на война, която напълно оправдаваше постъпката, заради която монахът се бе измъчвал през всички тези години.

След малко младият мъж отново насочи вниманието си към дърветата, които се издигаха около него в продължение на около десетина метра. Отвъд тях се простираше неголям, наскоро разчистен шубрак, а зад него беше каменистият бряг, както и самата река, придошла от топящите се снегове. Грохотът на двете оръдия ставаше все по-силен и по звуците, които се носеха откъм реката, Елбраян се досети, че керванът се движи по самия бряг.

Време бе, реши той и даде знак на другарите си, които поставиха стрели в тетивата на лъковете си и предпазливо започнаха да се прокрадват между дърветата. Той самият остана на мястото си, скрит зад преплетените клони на две високи ели. Огледа се наоколо и макар да не ги виждаше, силно се надяваше, че елфите са наоколо. Никой не можеше да се прицелва по-добре от тях, а той лично се бе убедил, че дори един великан може да бъде повален от миниатюрните стрели на Туел’алфарите.

В този миг една жена от неговия отряд му даде знак, че керванът е съвсем наблизо.

Елбраян постави стрела в тетивата на Ястребокрилия и мислено каза на Симфония какво иска от него. Умното животно го разбра веднага и тихичко изцвили.

И ето че първият великан се появи, приведен на две под тежестта на хомота, е който влачеше масивното оръдие. Зад него, впрегнати по същия начин, се показаха и другите две чудовища.

Погледите на всички се насочиха към пазителя в очакване да даде знак за атака. Младият мъж беше донякъде притеснен, че така и не бе чул шума от битката, която би трябвало да се води на юг, ала знаеше, че нямат друг избор — трябваше да вярва, че Пони ще се погрижи за гоблините и великана, останали зад гърба им.

Тетивата на Ястребокрилия пропя в мига, в който той заби пети в хълбоците на Симфония и препусна напред.

Първият великан изръмжа (по-скоро от изненада, отколкото от болка), когато стрелата се заби в рамото му, после въздухът около него и двамата му другари сякаш изригна, потъмнял от полетелите стрели и копия.

Елбраян стреля отново и отново, улучвайки безпогрешно всеки път. Когато излезе измежду дърветата видя, че първият великан е вече мъртъв, а другите двама отчаяно се мъчат да се освободят от хомотите си, докато дребните им съюзници (двадесетина паури и двойно повече гоблини) се щурат напред-назад и надават гръмки викове — по-смелите размахваха оръжие, други си търсеха място, където да се скрият.

Веднага след Елбраян, на поляната излязоха и неколцина от другарите му и в този миг, за всеобщо облекчение, зад гърба им се разнесоха дългоочакваните звуци на далечна битка.

Едно джудже се беше покатерило върху първия катапулт и раздаваше команди на висок глас.

Следващата стрела на Елбраян го повали в прахта. Мъртво.

Пони връхлетя върху вражеските редици като вихър. За броени секунди посече лицето на най-близкия гоблин, после насочи кобилата си встрани и прониза друг в гърлото. Само че това беше лесната част от задачата, прекрасно разбираше тя. Хванати неподготвени, дребните създания нямаха време да реагират и още в началото на атаката половината от тях бяха или мъртви, или агонизираха на земята.

След тях обаче идваше ред на далеч по-сериозния проблем с великана.

Още щом видя чудовището да се насочва към нея в опит да й пресече пътя, Пони дръпна гривата на кобилата си, за да я накара да свърне встрани, като с крайчеца на окото си не пропусна да забележи впечатляващото нападение на Брадуордън. Размахал огромната си сопа като да беше най-обикновена тресчица, кентавърът препускаше право към великана и пееше колкото му глас държи.

Чудовището се приготви да го посрещне, той обаче спря на около метър от него и му обърна гръб. Повярвал, че нападателят му се е уплашил и възнамерява да избяга, великанът се наведе и посегна към опашката му…

… превръщайки се в прекрасна мишена. Два мощни ритника право в лицето и злото създание се олюля и седна на земята.

Без да спира да пее на висок глас, Брадуордън започна да го налага по главата с тежката си тояга.

Пони се втурна към него и заби меча си във врата на звяра.

— Хей, защо ми разваляш удоволствието! — възмути се кентавърът и като скочи високо, изрита го още веднъж, този път в гърдите.

Великанът се свлече на земята и Пони препусна към най-близкия гоблин, поваляйки всеки, който се изпречеше на пътя й. Брадуордън я проследи с усмивка, после се засмя още по-широко, виждайки, че противникът му, замаян и безпомощен, се е надигнал на лакти.

Прекрасна височина за удар изотдолу.

* * *

Следващият великан рухна мъртъв още преди да се бе измъкнал от хомота си. Третият успя някак да се освободи, ала и това не му помогна — първата стрела на пазителя потъна дълбоко в окото му, последвана от още половин дузина, които се забиха в лицето и врата му.

Преди да бе направил и крачка, той се свлече на земята.

Истинският проблем обаче бяха паурите, както и другите трима великани, напълно невредими, които вече се бяха отскубнали от тежката сбруя.

— Побързай, Авелин! — шепнеше Елбраян. — Побързай!

— Ето я Джили! — провикна се един от мъжете. — Идват насам!

Тъкмо навреме, помисли си пазителят. Пристигането на Пони и нейните бойци можеше да означава само едно — вражеският авангард бе унищожен, а това със сигурност щеше да повдигне духа на неговия отряд.

— Целете се във великаните! — извика Елбраян, а на себе си прошепна: — Побързай, Авелин!

Брадуордън препусна в галоп, за да настигне младата жена, ала изведнъж се закова на място, виждайки Катерицата да вади камите си от трупа на един гоблин. За учудване на кентавъра, очите на дребния мъж бяха пълни със сълзи.

— Крик! — проплака той. — О, Крик!

Брадуордън проследи погледа му и наистина, паднал между двама убити гоблини, там лежеше високият, гологлав ловец.

— Мъртъв е! — изхлипа Катерицата.

— А къде е третият? — попита кентавърът. — Онзи едрият?

— Отиде напред. Зарече се да ги изтреби до крак — гоблини, паури, великани, всичките!

— Качвай се на гърба ми, човече, и по-бързо! — нареди кентавърът и дребният трапер стори точно това.

После двамата полетяха напред, Брадуордън — с гръмка песен на уста, докато Катерицата преглъщаше сълзите си и ги заключваше зад стена от леден гняв.

Беше се свил зад едно дърво само на няколко метра от оръдието и едва сдържаше раздразнението си. Двама от великаните се бяха втурнали напред, където се водеше битката, ала третият остана край катапулта, при това не сам, а заобиколен от цяла орда паури, мнозина от тях — въоръжени с арбалети.

На всяка цена трябваше да се приближи още малко, ако искаше огненото му кълбо да има някакъв ефект, но покажеше ли се на открито, неминуемо щеше да бъде заловен или прострелян, много преди да успее да задейства магията.

На всичко отгоре знаеше, че трябва да побърза — Елбраян надали можеше да му осигури още много време, без да изложи на прекалено голяма опасност живота на хората си. Друг избор не му оставаше и като се обгърна със серпентинов щит, монахът изскочи от храстите и се претърколи, озовавайки се точно под катапулта.

Чу паурите да надават яростни викове и, разбрал, че няма нито миг за губене, съсредоточи всичките си усилия върху рубина.

В следващия миг великанът коленичи край оръдието и протегна ръка, за да улови дръзкия човек.

Авелин беше принуден да се претърколи встрани, ала не се бе отдалечил кой знае колко, когато една стрела се заби наблизо. Обърна се и видя две джуджета да пълзят към него, протегнали копията си напред.

Затвори очи и започна да се моли с цялото си сърце. Усети силата на рубина, която сякаш молеше да бъде отключена, представи си и болката от забиващите се в тялото му копия.

Внезапно отвори очи и на сантиметри от себе си видя грозното лице на един великан.

— Ам’че да! — ликуващо се провикна той и бум! — страховито огнено кълбо обгърна оръдието, изпепели пълзящите под него паури и заслепи великана.

Огромното дървено съоръжение лумна като гигантска факла и джуджетата на върха му бяха принудени да наскачат по земята, търкаляйки се като обезумели, за да потушат обвилите ги пламъци. В отчаяните си опити да се спаси, едно от дребните създания имаше лошия късмет да се озове на пътя на ревящия от болка великан. Наистина, на обгърналия го огън бе сложен край само за миг… също както и на него самото, премазано до смърт под тежкия ботуш на чудовището. Без да му обърне внимание, великанът продължи да се мята насам-натам, махайки с ръце като обезумял. Блъсна се в едно младо дърво (при което прекърши голяма част от клоните му) и се олюля. Все пак успя да запази равновесие (за свое нещастие, защото пръстта беше най-добрата му възможност да се избави от пламъците) и продължи да се щура във всички посоки.

Авелин здраво стискаше серпентина, докато наоколо се сипеха късове горящо дърво. Ала колкото и да бе могъщ, камъкът нямаше да го предпази от дима, така че не му оставаше друг избор, освен да се измъкне изпод оръдието. Не бе изминал и няколко сантиметра, когато едно от колелетата избухна в пламъци и тежкото съоръжение се килна на една страна, притискайки го към земята.

— Помощ! — простена той, опитвайки да се извърти на другата страна. — Помощ!

Взривът, предизвикан от Авелин, уравновеси положението само за миг. Сега Елбраян и тридесетимата му войни имаха насреща си един великан и двайсетина джуджета. Ала за пазителя дори такава равностойна битка беше немислима — и една пета от хората си да изгубеше, пак щеше да е прекалено много за един-единствен сблъсък. Тъкмо се канеше да даде заповед за оттегляне (Пони току-що се бе присъединила към тях), когато Брадуордън профуча покрай него с гръмка песен на уста и с ръмжащия от ярост трапер на гърба.

— Спри! — провикна се младият мъж след тях, ала още докато говореше, въздухът се изпълни с настойчиво жужене, звук, който можеше да идва единствено от тетивите на десетки елфически лъкове.

Неколцина паури рухнаха от върха на първия катапулт.

Брадуордън се втурна към най-близкия великан, ала Катерицата го изпревари — една след друга, четири от камите му се забиха със страшна сила в лицето на чудовището.

Злото създание изрева от болка и вдигна ръце към главата си, тъкмо когато Брадуордън връхлетя върху него и го повали на земята.

Елбраян разбра, че не е в състояние да удържи хората си, най-малко пък озверелия Полсън, който с лекота избегна копието на своя противник и като го вдигна във въздуха, запрати го на повече от шест метра. Злощастното джудже се блъсна в едно дърво и се свлече на земята, а на главата му зееше грозна дупка.

Последният великан се втурна към гората, онези джуджета, които още не се бяха включили в същинската битка, също хукнаха да бягат.

— Строшете втория катапулт! — провикна се Елбраян. — Нека подкладем огъня на Авелин!

— А той къде е? — попита минаващата наблизо Пони.

— При елфите в гората — предположи младият мъж. — Сигурно преследва великана.

В този миг, горящото оръдие изскърца зловещо и още повече се килна настрани. Елбраян се загледа в него, усетил, че нещо не е наред.

— Не! — прошепна той и като скочи от седлото, тръгна натам, първо бавно, после все по-бързо, докато накрая тичаше с всичка сила.

Когато се приближи достатъчно, се хвърли по очи на земята и се взря в гъстия дим. Видя две тела, за щастие — прекалено дребни, за да бъдат нещо друго освен джуджета.

— Какво обаче са търсили под катапулта? — запита се той, обзет от внезапен ужас.

— Греда, трябва ми греда! — изкрещя колкото глас имаше и се изправи, подскачайки нетърпеливо на едно място. — Намерете ми някакъв лост! По-бързо!

— Авелин! — ахна Пони, досетила се за подозренията му.

Сражението беше стихнало почти напълно, няколко мъже и Брадуордън дори се бяха заловили да разглобят втория катапулт. Кентавърът, който тъкмо се занимаваше с рамото на оръдието, също чу отчаяния зов на пазителя.

Катерицата извади последния клин, който държеше тежката греда и Брадуордън с почти великански усилия я освободи. Мнозина се хвърлиха да му помагат, но единственото, което можаха да направят, бе да я дотътрят някак си до горящото съоръжение.

— Въжета от другата страна — нареди Елбраян, а сам той, заедно с още неколцина мъже, се зае да подпъхне единия край на гредата под най-високата част на катапулта. — Трябва да го преобърнем изцяло. Колкото се може по-бързо!

Всички се хванаха на работа, Пони дори впрегна Симфония и собствената си кобила и ги накара да теглят, докато най-сетне успяха да повдигнат оръдието, което простена и бавно се прекатури на другата страна сред порой от оранжево-жълти искри.

Отдолу, покрит със сажди и напълно неподвижен, лежеше Авелин.

Елбраян се хвърли към него, същото сториха и останалите. Пони разбута хората пред себе си, за да се добере до монаха, който й бе станал по-близък от роден брат.

— Не диша! — изкрещя Елбраян и коленичи край него, мъчейки се да вкара поне малко въздух в гърдите му.

Пони пък откачи кесията с камъните от кръста му и трескаво зарови вътре, докато не откри онова, което търсеше — сивия хематит. Нямаше никаква представа какво да прави (Авелин така и не я бе научил, не и в традиционния смисъл на думата, как да борави с този най-опасен от всички камъни), ала знаеше, че трябва да опита. Призовавайки цялата си воля, тя съсредоточи мислите си в камъка, припомняйки си как монахът бе сторил съвсем същото както за нея, така и за Елбраян.

Молеше се на Бог, отчаяно просеше помощ и ето че изведнъж, макар самата тя да не вярваше, че е успяла да се докосне до силата на камъка, почувства нечия ръка върху пръстите си. Вдигна поглед и видя Авелин да й се усмихва немощно.

— Доста се поизпържих — отбеляза той, кашляйки мъчително и плюейки черни сажди. — Ам’че да!

— Оръдията бяха наистина впечатляващи — отбеляза Елбраян по-късно тази нощ, докато заедно с Джуравиел и Тунтун седяха край леглото на Авелин.

Монахът отвори едното си око и се загледа в новодошлите. Разбира се, знаеше, че елфите са наблизо (всички в лагера го знаеха), ала никога досега не бе виждал някой от потайните Туел’алфари, затова побърза да затвори очи, да не би да ги стресне и те да си отидат.

Прекалено късно — Елбраян бе забелязал раздвижването му.

— Боя се, че прокобите за надвисналото над Корона зло са верни — рече пазителят и го разтърси лекичко, за да покаже, че говори на него.

Авелин отново отвори едното си око, ала погледът му се спря не върху Елбраян, а върху елфите.

— Нека ти представя Бели’мар Джуравиел и Тунтун — кимна младият мъж. — Мои учители и двама от най-скъпите ми приятели.

Монахът отвори и другото си око и се усмихна:

— Добра среща! — бодро поздрави той, ала се закашля, все още прекалено изтощен за такива усилия.

— Добра среща и на теб, добри ми монахо — отвърна Джуравиел. — Впечатляващите ти умения с камъните ни вдъхват голяма надежда.

— А много скоро наистина ще имаме нужда от тях — добави Тунтун. — Защото над Корона се спуска мрак.

За Авелин това не беше нищо ново, знаеше го още от първите дни, след като напусна манастира, всъщност, замислеше ли се, разбираше, че го е знаел още откакто се върна от Пиманиникуит. Изморен, прекалено немощен, за да говори за подобни неща в този момент, той отново затвори очи.

— Вече със сигурност знаем, че това не е обикновен грабителски поход. Този път си имаме работа с огромна и отлично организирана армия.

— Така е — съгласи се Тунтун. — Нечия по-висша воля ги обединява и ги държи в подчинение.

— Ще говорим за това някой друг път — обади се Джуравиел и кимна към монаха, който изглеждаше така, сякаш отново е потънал в сън. — Засега нека се задоволим да мислим за битките, които ни предстоят.

И като се сбогуваха с младия мъж, двамата елфи тихичко се измъкнаха от палатката, минаха покрай заспалите войници в лагера и покрай стражите, разположени около него и потънаха в гората, незабележими като сянката на прелитаща птица и тихи като падащ лист.

Елбраян остана до Авелин през цялата нощ, ала той така и не помръдна, потънал ту в дълбок сън, ту в мрачни мисли, припомняйки си всичко, което беше чул за мрака, плъзнал по земята, за демона-дактил и за злото, покълнало в хорските сърца.

— Господарят няма да е доволен — изскимтя гоблинът Готра, подскачайки уплашено из стаята.

Улг Тик’нарн го изгледа кисело. Като всички от своята раса той не хранеше особено топли чувства към гоблините и смяташе Готра за жалко, хленчещо създание. Все пак, не можеше да отрече, че в думите му има истина, а и една такава реакция със сигурност беше по-добра от безгрижието на Майер Дек, който сякаш изобщо не забелязваше все по-тежкото им положение. Наистина, бяха превзели трите села, ала повечето им жители се бяха спасили, а загадъчният пазител и неговите другари нанасяха сериозни поражения върху продоволствените им кервани, факт, който не можеше да е убегнал от вниманието на безмилостния дактил. Това, че демонът отлично знае какво става, се потвърждаваше недвусмислено от пристигането на неговия пратеник — дух, наричащ себе си брат Правда.

И разбира се, сигурен беше Улг Тик’нарн, именно той щеше да бъде обвинен за неприятностите, причинени им от хората. Той обаче разполагаше с тайни съюзници, имаше си и план.

Глава 43

Място от особен интерес

— Помитат всичко по пътя си! — освирепял от гняв, кентавърът ходеше напред-назад, вдигайки цели облаци от кални пръски, откъдето минеше, и час по час стоварваше тежката си сопа в локвите.

От доста време валеше проливен дъжд, като превръщаше последния задържал се сняг в мръсна киша и размекваше земята.

— Секат вечнозелените дървета в долината на север от Дъндалис — мрачно обясни Елбраян на Пони. — Всичките.

— А аз си мислех, че денят не може да стане по-лош — отвърна младата жена и погледна натам, където някога беше домът й.

Из тези земи нямаше по-красиво място от долината с боровете и еленовия мъх (освен, разбира се, свещената горичка с могилата), а за Пони тя бе дори още по-свидна, заради скъпите спомени, които пазеше от нея.

— Можем да ги спрем — неочаквано заяви пазителят, виждайки болката, изписала се по лицето на обичната му Джил.

После въздъхна, припомняйки си разговора, който бе провел преди малко с Брадуордън — кентавърът бе настоявал за нападение, докато той твърдеше, че поголовната сеч може да е хитър капан, заложен специално за тях. От дълго време той и тайният му отряд бяха трън в очите на врага, така че никак нямаше да е чудно, ако противникът им бе намислил да ги подмами на открито и да се разправи с тях веднъж завинаги. Гоблините може и да бяха глупави създания, ала същото не можеше да се каже за паурите. Техните генерали нямаше как да не разбират колко важна е красотата за хората и да не се опитат да използват тази им „слабост“ срещу тях.

— Прекалено близо е до Дъндалис — възнегодува Пони. — Ще изпратят подкрепления срещу нас много преди да успеем да се справим с дървосекачите.

— Но ако ги жегнем достатъчно сериозно, за да ги обърнем в бяг — настоя Брадуордън, — дали няма да си помислят два пъти, преди отново да се върнат в долината!

Пони се обърна към Елбраян, Нощната птица, пазителя. Това беше неговата игра, той взимаше решенията, нему се подчиняваха хората.

— Наистина ми се иска да ги ударим — прошепна тя. — Ако не за друго, то поне за да покажем почитта си към земята, която те съсипват.

Елбраян мрачно кимна.

— Ами Авелин? — попита.

— Все още не е в състояние дори да мисли за битка — поклати глава младата жена, при което от гъстата й коса се разхвърчаха пръски дъждовна вода. — Освен това е прекалено зает с камъните. Гледал надалеч, така каза.

Елбраян трябваше да се задоволи с този отговор — каквото и да правеше Авелин, то със сигурност беше жизненоважно. Самоотвержеността на монаха в битката срещу надигащото се зло беше поне толкова голяма, колкото и неговата собствена.

— Симфония може да ни доведе само неколцина от другарите — рече той, мислейки на глас. — Ще вземем само онези, за които се намерят коне.

— Моята кобила ще дойде — уверено заяви Пони.

— Аз пък и когато си ходя, пак яздя — засмя се кентавърът.

Елбраян се усмихна, после насочи мисълта си към Симфония, който се навърташе наблизо, както обикновено. Само след час, седем души (Полсън и Катерицата, все още непреглътнали загубата на Крик, бяха сред тях), както и Брадуордън, поеха през гората и се насочиха към вечнозелената долина. Елфите също бяха тук, усещаше Елбраян, следваха всеки техен ход, невидими и безмълвни съгледвачи.

Стигнаха до северния склон на долината без никакви премеждия и откриха двайсетина паури, още толкова гоблини и двама великани да изсичат вечнозелените дървета. Това бе един от редките дни, когато земята в долчинката беше кафява — снегът се бе стопил почти изцяло, а времето на еленовия мъх още не беше дошло. Ала дори и така гледката пак беше величествена, а красотата й събуждаше у Пони и Елбраян спомена за безбройните щастливи мигове, прекарани там.

— Държим се близо един до друг, удряме светкавично и после изчезваме — нареди пазителят, обръщайки се към всички, но без да сваля поглед от лицето на Полсън.

Все още силно разстроен от смъртта на приятеля си, едрият ловец като нищо щеше да прекоси цялата долина и да нахълта в Дъндалис, избивайки всички чудовища, които се изпречеха на пътя му.

— Целта ни не е да ги унищожим, прекалено малко сме за подобно сражение, а да ги сплашим и да ги прогоним оттук, с надеждата, че следващия път доста ще се позамислят, преди да си покажат носовете вън от селото.

Пони, Катерицата и Полсън тръгнаха наляво заедно с Елбраян, а останалите трима, водени от Брадуордън, поеха надясно. Дъждът се усили, вятърът също стана още по-неприятен и не след дълго осмината трябваше да се борят с истински водни стени, за да продължат напред. Прогизнали до кости, те едва си проправяха път към противника, ала Елбраян беше доволен. Враговете им несъмнено бяха също толкова мокри и окаяни, а шумът от пороя щеше да заглуши не само приближаването им, но, с малко повечко късмет, и първоначалната им атака. Тревожеше го единствено това, че дори да заемеха по-близки от първоначално предвидените позиции, на елфите пак щеше да им е трудно да се прицелят добре.

Какво пък, мислеше си младият мъж, докато се промъкваше между ниските борове, заобикаляйки отдалеч мястото, където чудовищата поваляха дърво след дърво. Явно днес щеше да бъде ден за мечове, каза си той, и се почувства много по-уверен, когато усети дръжката на Буря в десницата си.

Изведнъж долови някакво раздвижване между клоните на близкия смърч и рязко вдигна оръжие.

Миг по-късно Джуравиел надникна иззад дървото и Елбраян съвсем ясно чу как Полсън и Катерицата си поеха дъх — за първи път виждаха един от неуловимите елфи.

— Скрили са се зад рида! Довели са и много великани, които носят камъни! Бягайте оттук, бягайте още сега! — трескаво рече Джуравиел и още преди Елбраян да успее да отвърне каквото и да било, изчезна между гъстите клони.

Разнеслото се почти веднага шумолене красноречиво говореше, че елфът е последвал собствения си съвет и бързо се отдалечава.

— Капан! — прошепна младият мъж на другарите си и пришпори Симфония.

Четиримата се понесоха между дърветата и не след дълго се натъкнаха на група гоблини и джуджета, прекалено стреснати, за да реагират.

Елбраян се приведе над гърба на жребеца си и посече лицето на най-близкото чудовище, после се насочи към следващата жертва, забивайки меча си дълбоко в гърдите й. Една от камите на Катерицата потъна в окото на друго от злите създания, четвърто остана без ухо, докато дребният трапер профучаваше покрай него. Пони пък разпръсна малка групичка от трима гоблини, които дори не се опитаха да се съпротивляват, а веднага хукнаха да бягат.

Най-свирепо обаче беше нападението на Полсън — той просто стъпка първия противник под копитата на коня си и строши черепа на следващия с тежката си брадва. После се огледа с яростен рев на уста и като си избра неколцина скупчени един до друг гоблини, тръгна да ги заобикаля. Сви зад близкото дърво…

… и се блъсна право в един огромен великан. Не можа да се задържи на седлото и тупна в калта. Вдигна поглед, позамаян, ала готов да се защитава, тъкмо навреме, за да види как чудовището изтиква коня му встрани и вдигна страховитата си, покрита с шипове сопа.

И тогава разбра, че много скоро ще се срещне с горкия Крик.

Беше слаб и съвсем не се беше възстановил от последното изпитание, ала знаеше, че не може да чака повече. Брат Авелин и приятелите му — не!, целият свят! — се нуждаеха от отговори, на всяка цена трябваше да разберат истинската причина за чудовищното нашествие. И така, той потъна в магията на хематита — духът му напусна раненото си тяло и се издигна високо в небето.

Погледна на юг, към Дъндалис и битката, която се водеше в долчинката. Видя чудовищата, спотаени на близкото възвишение, видя ги и как се хвърлят в атака като един, като истинска армия, а не сбирщина от мародерстващи гоблинови племена.

Не можеше да стори нищо, освен да се моли Елбраян и останалите да се окажат достатъчно бързи, за да избягат.

После се обърна на север и се понесе натам. Не след дълго остави шума на битката зад гърба си, докато летеше над гъстите гори, бърз като вятъра. Колко свободен се чувстваше, също както тогава, в един друг живот, както му се струваше сега, когато за първи път напусна тялото си и се издигна над манастира, толкова високо, че можа да види ръцете, изрисувани върху покрива на светата обител.

Видът на още един вражески керван, натоварен с тежки оръдия и насочил се на юг, прогони тези мисли от главата му.

След известно време бурята остана зад гърба му, ала макар небето да бе ясно и спокойно, същото едва ли можеше да се каже за гледката на ширналия се в краката му Барбакан. Злото тук бе осезаемо и Авелин усети извън всякакво съмнение, че спусне ли се в това царство на мрака, никога няма да се върне.

Въпреки това продължи напред — на всяка цена трябваше да получи отговорите, за които бе дошъл. Прелетя над скалистите зъбери и високите върхове и видя под себе си мрак по-непрогледен и от най-тъмната нощ.

Ако десет хиляди чудовища бяха поели на юг, за да завземат Дъндалис и останалите гранични поселища, тук имаше поне пет пъти повече, безброй дребни, черни фигурки, изпълнили долината чак до подножието на самотната планина на север.

Планина, от която непрестанно излизаше гъст дим! Планина, оживяла от потоци огнена магма, магията на демона-дактил!

Вече можеше да се връща обратно, но усещаше как любопитството го мами да се приближи още малко.

Не, не беше любопитство, осъзна монахът изведнъж, не беше и измамната надежда, че би могъл да се изправи срещу демона тук и сега. И все пак, съвсем ясно усещаше зова на самотната планина.

После внезапно разбра — беше забелязан! Демонът-дактил беше почувствал присъствието му и сега се опитваше да го подмами в непристъпната си крепост и да го унищожи. Тази мисъл най-сетне му даде силите, необходими, за да се противопостави на чуждата воля и той се накани да поеме обратно на юг.

— Дойде, за да се присъединиш към нас ли? — сепна го тих въпрос, по-скоро телепатичен, отколкото изречен на глас.

Дори така, у Авелин нямаше никакво съмнение кому принадлежи този тайнствен глас. Обърна се и там, над един стръмен склон, видя да се задава духът на човека, с когото се бе обучавал рамо до рамо години наред, човека, с когото заедно бяха отплавали към Пиманиникуит в прослава на своя бог. Човека, който бе паднал толкова ниско.

Към нас, беше казал той, да се присъединиш към нас!

— Превърнал си се в слуга на демона! — извика Авелин с отвращение в гласа.

— Не — спокойно отвърна Куинтал. — Просто прогледнах за истината. Открих светлината в сенките, прозрях лъжите…

— Ти си обречен!

— Та аз съм на печелившата страна! — развеселено заяви духът на злия монах.

— Ние ще се бием, ще отстояваме всяка миля, всеки сантиметър!

Куинтал все повече се забавляваше:

— Дребно неудобство, нищо повече. Дори сега, докато си бъбрим, скъпоценният ви предводител и глупавите му другари умират. Обречени сте — не можете нито да ни надвиете, нито да се скриете.

Миг по-късно Куинтал бе принуден да прекъсне самодоволната си тирада, за да се предпази от нападението на освирепелия Авелин.

Вкопчени един в друг, в битка за надмощие не само физическо, но и на волята, те летяха над каменистите планини, провираха се между тесните проходи на Барбакан, всеки от тях, черпейки сила от вярата си: Авелин — в своя Бог, Куинтал — в демона-дактил. Допирът на Куинтал беше като съществото на неговия повелител — леденостуден, изпиващ живота от вените на противника; Авелин пък беше като пламък, изпепеляващ всичко, до което се докосне.

Вплетени в свирепа схватка, двамата дълго се носиха във въздуха, докато най-сетне се откопчиха един от друг и започнаха да се въртят в кръг, без да се изпускат от поглед, изпълнени с бездънна омраза.

Авелин знаеше, че не може да победи, не и тук, във владенията на демона-дактил, а и мисълта, че Куинтал знае за Елбраян и Пони нещо, което той самият още не бе научил, го разяждаше. Още по-лошо, битката им, боеше се той, рано или късно щеше да привлече вниманието на чудовището, спотаено в планинските недра, а срещу дактила и Куинтал, монахът беше обречен.

Всъщност, осъзна Авелин изведнъж, тази мисъл не го плашеше, тъкмо напротив, на драго сърце би посрещнал смъртта от ръката на демона, знаейки, че след нея ще отиде при своя Бог. Ала освен това разбираше, че не може да го направи, не и когато другарите му се нуждаеха от него — те трябваше да научат за онова, което бе открил в Барбакан и което потвърждаваше най-мрачните им подозрения.

Да, рано или късно щеше да се изправи срещу демона, ала не преди целият свят да разбере за надвисналото зло.

— Ти си обречен, Куинтал — рече той на някогашния си другар, ала думите му предизвикаха само леден смях.

Злият монах се нахвърли отгоре му и Авелин трябваше да положи немалко усилия, за да се въздържи и вместо да отвърне на нападението, се насочи обратно на юг, следван от подигравките на Куинтал, който вярваше, че противникът му се е изплашил и сега бяга. Прекалено мъдър, за да обърне внимание на злостните подмятания на някогашния си другар, Авелин бързаше към Дъндалис…

… и се надяваше един ден пак да се изправи срещу Куинтал.

* * *

Пони и Катерицата препускаха в галоп между боровете. Мечът на младата жена не спираше да свисти, а камите на ловеца, които сякаш нямаха свършване, покосяваха гоблин след гоблин. А когато противниците им бяха прекалено близо, за да могат те да използват оръжията си, просто пришпорваха конете и прегазваха всяко чудовище, изпречило се на пътя им.

Дори онези от враговете им, които, успели да запазят самообладание, се опитваха да им дадат някакъв отпор, се оказаха безсилни срещу мощта и бързината на силните животни.

— Насам! Насам! — разнесе се гръмкият глас на Брадуордън и Пони се насочи към него и тримата му другари, които се радваха на същия разгромяващ успех.

Елбраян обаче не я последва. Изобщо не бе учуден от изчезването на Полсън и дори се укоряваше, задето го беше довел толкова скоро след загубата на Крик, от която траперът все още не се беше съвзел.

Изненада се обаче, когато установи, че ловецът съвсем не бе изчезнал по своя воля и сега отчаяно се мъчи да избегне спускащата се над него сопа. Пазителят пришпори коня си, ядосвайки се, че не бе сложил стрела в Ястребокрилия. Е, вече беше твърде късно, вместо това щеше да използва тялото на Симфония като оръжие. Могъщият жребец се блъсна в приведеното над Полсън чудовище и то се сгромоляса на земята. Животното се подхлъзна и се олюля, но успя да запази равновесие.

— Бягай! — изкрещя Елбраян и траперът не чака втора подкана — хукна между боровете, препъвайки се в калта, падаше, после отново ставаше и продължаваше напред, тласкан от сляп ужас.

Елбраян се опитваше да му предпази гърба, за миг дори се поколеба дали да не препусне след него и да го издърпа при себе си, ала сметна, че така ще изгуби прекалено много време и ще даде на великана възможност да ги настигне. А да се изправи срещу подобен противник младият мъж нямаше време, не и сега, когато откъм южния склон вече прииждаха вражеските пълчища, сред които имаше още великани, понесли торби с огромни скални късове. Всъщност, първите камъни вече бяха започнали да валят над бойното поле, вдигайки облаци от кални пръски. Далеч по-вероятно бе, помисли Елбраян, под вражеския обстрел да попаднат много повече джуджета и гоблини, отколкото някой от осмината им нападатели, това обаче сякаш ни най-малко не безпокоеше стичащите се от юг подкрепления.

Младият мъж с облекчение установи, че Пони, Брадуордън и останалите бързо се отдалечават по северния склон. Конят на Полсън също беше там и макар да се радваше, че животното е успяло да избяга, пазителят се тревожеше, че на ловеца ще му се наложи да се спасява сам, което означаваше сигурна смърт, освен ако Елбраян и Симфония не измислеха начин да отвлекат вниманието от него. И така, той постави тетивата на Ястребокрилия и препусна между боровете, стреляйки всеки път, щом зърнеше грозното лице на някое чудовище да се подава между клоните.

В началото пазителят съумяваше да се изплъзне от опитите на противниците си да отвърнат на удара, не след дълго обаче, времето започна да работи срещу него — врагът ставаше все по-многочислен, а възможността за бягство — все по-малка. Един бърз поглед назад го увери, че Полсън е достигнал югоизточния край на долината (разбира се, ако тъмната фигурка, която трескаво се катереше по склона наистина беше Полсън), ала там имаше и още някой — великанът, който явно нямаше намерение да се откаже и упорито преследваше набелязаната си жертва.

Работата му тук беше свършена, разбра младият мъж, и като сви зад най-близкото дърво (като за всеки случай заби върха на Ястребокрилия в окото на спотаеното там джудже), препусна след Полсън и великана, сподирен от дъжд от скални късове и гневните крясъци на чудовищата.

Бързината на Симфония го спаси от втурналите се по петите му преследвачи, късметът пък го избави от каменния обстрел. Не след дълго достигна края на долината и, виждайки как великанът се привежда над нещо, пришпори вярното животно и полетя между голите дървета.

Това е краят, помисли си Полсън, когато се препъна в един стърчащ корен и се строполи по лице в калта. Чу победоносния смях на чудовището зад гърба си, представи си как тежката сопа се издига във въздуха и инстинктивно покри главата си с ръце, макар и сам да разбираше, че това няма да го спаси.

И наистина, огромното създание тъкмо се канеше да довърши жертвата си, когато в гърба му със страшна сила се заби една стрела и превърна грозния смях в задавен хрип. Освирепял, звярът погледна назад.

Изправен върху стремената, Елбраян извади меча си, без да сваля поглед от великана, застанал близо до един кичест бряст с дебели, здрави клони.

— Трябва да си много бърз и много точен! — прошепна пазителят на Симфония, който веднага разбра какво си е наумил ездачът му.

Когато животното зави зад друг бряст, съвсем близо до този, край който стоеше великанът, Елбраян скочи върху един от мокрите клони и се затича напред.

Чудовището се обърна и учудено се взря в останалия без ездач кон, който се носеше към него, после сви рамене и вдигна сопата си, готово да го посрещне.

Симфония се отклони в последния момент и едва тогава, вече замахнал за удар, великанът най-сетне видя истинската опасност, спотаена между клоните.

Оставяйки синкавобяла диря след себе си, Буря преряза гърлото му. Чудовището изрева и вдигна сопата си, ала Елбраян вече бе скочил на земята и оръжието срещна само дебелия клон. Миг по-късно Буря се заби в слабините на великана, който още се мъчеше да освободи тоягата си, заклещена в коравото дърво.

Ала болката от грозната рана в слабините съвсем не бе най-лошото — гъста струя кръв шуртеше от гърлото му и му пречеше да си поеме дъх. Много скоро силите започнаха да го напускат, тоягата се изплъзна от ръцете му и той политна назад, притиснал ужасяващата рана с две ръце. Сведе замъглен поглед надолу и видя как нападателят му, възседнал коня си, помага на другия мъж да се качи на седлото.

Посегна към тях, ала тялото и сетивата не му се подчиняваха — двамата мъже и жребецът вече се намираха на седем-осем метра от него. Чудовището не успя да запази равновесие и рухна на земята.

Последното, което чу, бе тропот на конски копита и звучен женски глас, после над него се спусна непрогледен мрак.

Глава 44

Призрачни откровения

— Това беше капан, заложен за вас, живелите в Дъндалис — заяви Джуравиел.

Елфът, Пони и Елбраян седяха край гроба на Мейдър, Тунтун също беше наблизо, тук бяха и останалите Туел’алфари, които им бяха помагали през всички тези дни и които, по думите на Джуравиел, много скоро щяха да се завърнат в Андур’Блау Иннинес.

— Но как биха могли да знаят? — недоумяваше Елбраян, на когото не му се искаше да повярва, че изсичането на вечнозелените дървета в долчинката е започнато заради тях.

— Вече са се досетили, че мнозина от тайния ти отряд са бегълци от Дъндалис — обясни Джуравиел. — Няма как да е иначе, след като при пристигането си откриха селото напълно изоставено. Нормално е да предположат, че долчинката на север от поселището е била много важна за жителите му, може би дори свещена.

— Не — намеси се Пони, — не вярвам, че биха сметнали долината за по-важна от селото, което вече сме напуснали.

— А и се съмнявам — обади се Елбраян, — че паурите, да не говорим пък за гоблините и великаните, изобщо са в състояние да оценят красотата.

В думите им имаше логика, трябваше да признае Джуравиел и все пак фактът, че от всички места чудовищата бяха избрали именно тази долина, силно го безпокоеше.

Елбраян също беше разтревожен. В опустошаването на горичката наистина нямаше никакъв смисъл! Дървен материал оттам чудовищата нямаше да си набавят — боровете бяха прекалено ниски за катапулти, прекалено влажни за горене и прекалено меки, за да се използват за строене. Защо им беше на скверните създания да секат точно там, когато наоколо беше пълно с много по-подходящи дървета? Единствено, за да подмамят враговете си и най-вече него и Пони, двама души, за които горичката наистина бе свята.

Но и това му се струваше нелепо — нима бе възможно подобни същества да измислят толкова хитър план? И откъде се бяха сдобили с такава информация за предводителите на тайния си противник?

— Знаели са — заяви той на глас. — Трябва да са знаели.

— Но как? — попита Джуравиел.

Тихо подсвиркване, разнесло се откъм дърветата, където се бе скрила Тунтун, ги предупреди, че някой идва и миг по-късно на поляната се появи брат Авелин.

Другарите му веднага забелязаха, че изглежда много по-добре, напълно възстановен, с изключение на едно съвсем слабо накуцване.

— Я виж кой бил тук! — поздрави го Пони. — Ам’че да!

Авелин се усмихна и приседна край тях.

— Те знаят — съобщи той без никакви предисловия. — Знаят за нас и знаят много. Прекалено много.

— Как разбра? — попита Джуравиел.

— Един призрак ми каза — отвърна монахът и Елбраян наостри уши, чудейки се възможно ли бе Авелин да се е срещнал с духа на Мейдър. — Докато вие се биехте в долината, аз отидох на север и със собствените си очи видях пълчищата, които нашият враг е събрал под крилото си. Армията, която ни изпрати, е само малка частица от мощта, с която разполага, просто изпитание за силата ни, за да знае срещу какво точно ще се изправи.

— Значи сме обречени! — прошепна Пони.

— Врагът ни има и друг съюзник — продължи Авелин, без да сваля поглед от лицето на Елбраян. — Някой, когото ти уби заради мен.

— Брат Правда — досети се пазителят.

— Всъщност се казва Куинтал — уточни монахът, тъй като след всичко случило се, другото име звучеше повече от нелепо. — Бих се с него, но преди това разбрах, че знае за нас, за Пони и за теб.

— Да, нали веднъж се изправих срещу него — напомни му Елбраян.

— Не, не — поклати глава Авелин, още преди приятелят му да успее да довърши. — Той знаеше, че сте в беда, там, в долината. Беше сигурен, че и двамата ще загинете.

— Значи е било капан — заяви Джуравиел.

— Точно така — съгласи се Авелин. — Знаели са как да ни подмамят… поне вас двамата.

— Но откъде биха могли да го научат? — недоумяваше Пони. — Брат Пра… Куинтал почти не ни познаваше и със сигурност не знаеше за връзката ни с долчинката.

— А може би призракът се е промъкнал в лагера ви — разнесе се глас откъм дърветата и когато петимата вдигнаха поглед, видяха Тунтун, седнала на един нисък клон.

Предположението й звучеше напълно възможно, ала Авелин смяташе, че ако духът наистина се бе навъртал наоколо, той би усетил присъствието му.

— Може би — рече. — А може би Куинтал не е единственият, преминал на страната на мрака.

За шепата хора, чието оцеляване зависеше изцяло от опазването на тайната им, нямаше нищо по-страшно от това в редиците им да се появи предател. Безброй въпроси нахлуха в съзнанието на Елбраян, докато мислите му се спираха върху всекиго от малкия отряд. Когато стигна до Брадуордън и се опита да си го представи в ролята на изменник, тръсна глава, разбрал колко нелепо е всичко това.

— Нямаме основание да подозираме подобно нещо — твърдо заяви той най-сетне. — Най-вероятно е бил духът на Куинтал. Или пък паурите са по-хитри, отколкото си мислим. А може би държат пленници някъде на скришно място и са успели да изкопчат тази информация от тях.

— Няма как да е някой от Дъндалис — обори го Пони. — Значи няма откъде да знаят за нашата привързаност към долчинката.

— Всичко това са само догадки — настоя пазителят. — Опасни мисли. Как ще продължим напред, ако не си вярваме? Не — твърдо заяви той, давайки да се разбере, че няма да търпи никакви възражения по този въпрос, — няма да хвърляме сянката на съмнението върху никого от отряда. Само ние ще знаем, че този разговор изобщо се е състоял и повече няма да повдигаме тази тема, освен ако не се появят доказателства, че сред нас наистина има предател.

— Отсега нататък ще трябва да сме двойно по-внимателни — рече Авелин.

— Каква ли е следващата им цел? — замислено рече Пони. — Може би тази горичка?

Сърцето на Елбраян се сви при тези думи, после обаче Тунтун подхвърли нещо, което накара всички да изтръпнат:

— Ако подозренията на Авелин са верни, целият свят е следващата им цел.

— Уви, наистина са верни — заяви монахът. — Със собствените си очи видях безчисленото множество, толкова огромно, колкото не си го бях представял и в най-черните си кошмари.

— Неестествено огромно — съгласи се Джуравиел, — освен ако не са просто маша.

Пони, която не бе присъствала на разговора след нападението над кервана, ги изгледа озадачено.

— Един съюз между паури и гоблини никога не би издържал толкова дълго, освен ако чудовищата не се подчиняват на нечия по-висша воля.

Пони се обърна към Авелин, припомняйки си мрачните му прокоби, всички онези приказки за надвиснала гибел, непримиримостта, с която бичуваше пороците на света и името, което им бе дал.

— Демонът-дактил? — ахна тя. — Сигурен ли си?

— Да — отвърна Авелин без капка съмнение в гласа. — Демонът-дактил отново е буден.

— Както се бояхме и в Каер’алфар — добави Джуравиел.

— Но аз мислех, че дактилът е израз на човешката слабост, на людските страсти, а не създание от плът и кръв — учуди се Пони.

— Той е и двете — обясни Авелин, припомняйки си подготовката, която бе получил в манастира.

Каква жестока ирония, помисли си той, че същите тези мъже, научили го на всичко, което знаеше за демона, със своето безбожие бяха спомогнали за пробуждането му.

— Именно мракът в сърцата на хората му вдъхва живот — продължи Авелин, — ала щом това се случи, демонът придобива физическа форма; същество, надарено с огромно могъщество, способно да подчини на волята си онези, които са допуснали злото в сърцата си, способно да владее безчислените армии на мрака и да изкусява хора като Куинтал, отрекли се от Божията воля и поели по пътя на безчестието.

— Истината не се изчерпва с догмите на твоята църква — сухо се обади Тунтун.

— И всички богове са всъщност един Бог — побърза да заяви Авелин, тъй като последното, което искаше, бе да обиди някой от елфите. — И макар този Бог да има различни имена, принципите, които Той въплъщава, са едни и същи. И когато те бъдат погазени, когато започнем да ги използваме за лична облага, когато се превърнем в съдници на ближните си и дори се опитаме да ги подчиним на волята си, тогава над света се спуска нощ и демонът-дактил се надига от сън.

— Да, мрачни времена ни очакват — съгласи се Джуравиел.

Елбраян сведе глава, потънал в мисли, но не и в лапите на отчаянието. Да, той добре разбираше за какво говорят Авелин и елфите, ала освен това знаеше, че неговата задача в този момент е да се погрижи за хората (близо двеста на брой), за чието оцеляване бе отговорен. В този миг пазителят имаше много по-належащи проблеми от някакво митично чудовище, спотаено в недрата на една планина на стотици мили оттук — докажеше ли се, че в редиците им има предател, положението им щеше да стане още по-тежко.

— Те знаеха, чичо Мейдър — прошепна Елбраян, когато духът най-сетне се появи в глъбините на огледалото. — Знаеха, че като осквернят долината ще ме наранят и дори предполагаха, че могат да ме накарат да изляза от прикритието си. И все пак, откъде биха могли да научат всичко това, откъде знаят друго, освен името ми, Нощната птица, и това, че съм техен враг? Откъде са разбрали толкова много за мен, че да посегнат на най-скъпото ми?

Младият мъж се облегна назад, без да сваля поглед от огледалото. Всъщност не очакваше да получи някакъв отговор, по-скоро се надяваше, че образът на неговия предшественик ще му помогне да сложи ред в мислите си и сам да достигне до истините, които търсеше, както бе ставало безброй пъти досега.

Изведнъж видя, че в огледалото (или пък всичко бе само в главата му?) се е появил нов образ — образът на един мъж, когото той бе избрал да се присъедини към отряда, поел към нашествениците в долината с мъха. За негова изненада мъжът беше отказал, твърдейки, че е болен. Елбраян знаеше, че това е лъжа, но макар че подобно необичайно малодушие му се бе сторило странно, не бе направил нищо, притискан от много по-належащи задачи.

Сега в огледалото виждаше завръщането на малкия си отряд в лагера — ето го Полсън, който с мъка се свличаше от седлото на Симфония, тук беше и Пони, немощно облегната на Брадуордън, сякаш единствено силата му я удържаше да не рухне на земята. Този път обаче Елбраян забеляза и неща, които тогава му бяха убегнали и между тях, застанал в края на поляната, той зърна един уж болен мъж, видя и изражението на лицето му. Изражение, на което тогава не бе обърнал внимание, ала което можеше да означава само едно.

Изненада, искрена изненада, че осмината изобщо се бяха завърнали.

* * *

Няколко дни по-късно, използвайки прикритието на нощта и умението да се прокрадва незабелязано, Елбраян последва Тол Юганик вън от лагера.

Едрият мъж, който уж бе излязъл, за да събере дърва за огъня, час по час хвърляше поглед през рамо, сякаш искаше да се увери, че никой не го следи. Разбира се, всичките му усилия бяха безсилни срещу обучения от елфите пазител и той така и не усети присъствието му, когато на около две мили от лагера се натъкна на едно джудже, което очевидно го очакваше.

— Сторих каквото поискахте! — чу Елбраян недоволния глас на Юганик. — Предадох ви ги точно там, където обещах.

— Дрън-дрън! — сопна се джуджето. — Каза, че ще ни предадеш пазителя и жената. Изобщо не спомена за други войни, нито пък за гадния кентавър!

— А вие да не сте мислили, че Нощната птица е толкова глупав, че да отиде съвсем сам?

— Млъквай! — кресна джуджето. — Мери си приказките, Юганик! Или искаш Бестесбулзибар лично да се разправи с теб?

Елбраян безмълвно повтори непознатото име и не пропусна да забележи ужаса, изписал се по лицето на Юганик при споменаването му. Младият мъж не знаеше какво създание е това, ала уважението му към непознатия противник и така беше значително.

— Трябва да довършим Нощната птица веднъж завинаги — заяви джуджето. — И то колкото се може по-скоро. Неприятностите, които имаме тук, толкова далеч зад фронтовата линия, не са убегнали от вниманието на господаря и той никак не е доволен.

— Това си е твой проблем, Улг Тик’нарн, не мой! — изръмжа Юганик. — Вече ме използвахте и оставихте в устата ми горчилка, която и цяла река не може да отмие!

Елбраян кимна, доволен, че едрият мъж все пак изпитва някакви угризения за предателството си.

— Приключих с теб и с онзи крилат сатана, Бестесбулзибар! — изплю се Юганик и като се обърна, се накани да си тръгне.

— Ами призрака, който посещава сънищата ти? — лукаво подхвърли джуджето след него. — Духа, който се подчинява сляпо на Бестесбулзибар?

Юганик се закова на място и бавно се обърна.

— Какво ли ще каже Нощната птица, когато разбере за измяната ти? — добави Улг Тик’нарн.

— Имахме сделка! — възкликна едрият мъж.

— Имаме сделка — натърти джуджето. — Ще правиш каквото ти казвам или господарят ми ще изтръгне животеца от жалкото ти тяло бавно и мъчително!

Юганик сведе глава, а по лицето му съвсем ясно се изписа борбата, която се водеше в гърдите му — между съвестта и чувството за самосъхранение.

— Вече няма връщане назад — изсмя се джуджето. — Не можеш да поправиш стореното. Веднъж ни предаде Нощната птица, сега трябва да го сториш отново, защото докато той не падне в ръцете ни, за теб няма да има ни сън, в който духът на Куинтал да не бъде с теб, ни място, където да се скриеш от гнева на всемогъщия Бестесбулзибар!

Напълно слисан, Елбраян слушаше и не можеше да повярва — нима той и малкият му отряд наистина бяха такъв трън в очите на чудовищната армия? Разбира се, името, с което джуджето плашеше Юганик, не му беше убегнало, а това, че могъщият дух очевидно бе пионка в ръцете на Бестесбулзибар, можеше да означава само едно.

— Има една горичка — неохотно започна Юганик. — С формата на диамант.

Това ново предателство извади Елбраян от мислите му и още преди да осъзнае какво прави, той постави стрела в тетивата на Ястребокрилия и се прицели между очите на изменника.

— Тя е по-важна за Нощната птица и от долината с еленовия мъх. Сигурен съм, че за нищо на света няма да ви позволи да припарите там.

Не можеше, просто не можеше да го убие ей така! Каквито и прегрешения да имаше Юганик, младият мъж не беше в състояние да го простреля, без да му даде възможност да се защити, без поне да разбере какви са били заплахите, превърнали го в предател.

Съжаление към паурите обаче не изпитваше, затова светкавично промени ъгъла на оръжието, стисна зъби и опъна тетивата. Стрелата му полетя, безпогрешна както винаги. Или поне така си мислеше. В последния момент, само на метър-два от целта си, стрелата се отклони и се заби в близкото дърво. Миг по-късно Улг Тик’нарн се втурна между дърветата, но преди Юганик да успее да помръдне, Елбраян скочи пред него с Буря в ръка. Джуджето, убеди се бързо пазителят, не представляваше непосредствена заплаха.

Юганик, от друга страна, вече бе извадил огромния си меч и го гледаше неспокойно.

— Чух всичко — проговори Елбраян.

Юганик не отговори, ала тревогата в очите му нарасна и той трескаво се огледа наоколо.

— Не можеш да ме надбягаш — увери го Елбраян. — Не и в гората, не и по това време на нощта.

— Тогава ти ме надбягай — изръмжа едрият мъж. — Откакто за първи път си показа гадната мутра в Дъндалис, единственото, което искам, е да ти видя сметката и ако не се пръждосаш оттук още сега, възнамерявам най-сетне да го направя!

При цялата си самонадеяност обаче, на Юганик му беше трудно да скрие страха в гласа си и Елбраян веднага разбра, че това е само блъф.

— Хвърли оръжието си на земята — спокойно нареди той. — Няма да се правя на съдия, Юганик, не и тук. Върни се с мен в лагера, признай престъпленията си и нека хората решат какво наказание заслужаваш.

— Да си предам оръжието, та да ви е по-лесно да ми наденете примката на врата, а?

— Съмнявам се — отвърна Елбраян. — Хората са милостиви.

Юганик се изплю в краката му:

— Давам ти последна възможност да избягаш!

— Не го прави! — предупреди го пазителят, ала не бе успял да довърши, когато едрият мъж се нахвърли отгоре му.

Буря с лекота отби несръчните атаки на предателя, после се стрелна напред и се промуши покрай дръжката на вражеския меч, докато Елбраян направи крачка встрани, за да избегне удара му. Рязко извъртане на китката и елфическото острие докосна десницата на Юганик, после още едно — и ръката на едрия мъж се изви настрани.

Един силен натиск изби оръжието на предателя от пръстите му и то цопна в калта.

Юганик ахна ужасено, докато се взираше в пламналите очи на пазителя.

— Недей… — започна Елбраян, ала противникът му вече бе побягнал към дърветата.

Младият мъж вдигна Буря над главата си и се приготви да го хвърли, ала в този момент чифт конски копита се показаха иззад дървото, покрай което изменникът тъкмо минаваше, и го запратиха на земята.

Миг по-късно на поляната се показа Брадуордън.

— Проследих го дотук — обясни Елбраян.

— А пък двамата с Авелин проследихме теб — отвърна кентавърът. — Тъй става, когат’ се вторачиш напред и хич не ти идва наум да хвърляш по някой и друг поглед назад!

— Къде е Авелин? — попита пазителят и се огледа наоколо.

— Тръгна след едно джудже — обясни Брадуордън. — Каза да не се тревожиш за дребното изчадие.

Погледът на Елбраян се насочи към Юганик, който се бе свлякъл на земята, облегнат на дървото, в което се беше блъснал при падането, с безпомощно увиснала глава.

— Не смятам, че имам право да го съдя — обясни младият мъж.

— Прекалено снизходителен, както винаги — изсумтя Брадуордън. — Тъй постъпи и с тримата проклети ловци!

— И постъпих правилно, както се оказа по-късно — напомни му Елбраян.

— Сега обаче е различно — настоя кентавърът. — Тази долна отрепка е отишла прекалено далеч. Няма прошка за престъплението му, не и за такова грозно предателство. За да спаси жалката си кожа беше готов да ни хвърли в устата на звяра!

И като изгледа замаяния мъж с отвращение, добави:

— Дори той го знае. Не е милост туй да го оставиш да живее с мисълта за ужасното зло, дето се опита да извърши.

— И все пак не искам и не мога да бъда негов съдник.

— Аз обаче ще го направя — заяви Брадуордън и добави доста по-меко: — По-добре си върви сега, приятелю. Авелин може да има нужда от теб… а и надали искаш да видиш онуй, което предстои.

Елбраян се взря в лицето на кентавъра, усетил по гласа му, че този път няма да успее да го разубеди. А да се бие с него заради Юганик, човека, който наистина бе паднал прекалено ниско, нямаше никакво намерение. Погледна към едрия мъж, който все още беше в безсъзнание, навярно дори в агония, смъртно ранен още при първия ритник на Брадуордън.

— Бъди милостив — рече той на приятеля си. — Вече се разкайва за избора си.

— Избор, който сам е направил.

— Дори така да е, справедливостта трябва да върви ръка за ръка с милостта.

Брадуордън кимна мрачно и като вдигна Ястребокрилия от земята, Елбраян се затича натам, накъдето беше изчезнало джуджето, макар да беше сигурен, че Авелин и сам може да се оправи с него.

Не се бе отдалечил кой знае колко, когато откъм поляната долетя глух звук, като от тежък ритник, и той разбра, че всичко е свършило.

Усети, че му се повдига, ала знаеше, че не са имали друга възможност, не и когато от това зависеше животът на толкова много хора. Юганик беше направил своя избор и беше заплатил за него.

Зад поредния завой на тъмната пътека се натъкна на група джуджета. Повечето от тях бяха мъртви, ала неколцина все още потръпваха конвулсивно, очевидно поразени от мълния.

Разбрал, че наближава целта си, Елбраян спря и се ослуша. Не след дълго до ушите му достигнаха гласове и той отново се затича бързо, ала съвършено безшумно. Много скоро забеляза Авелин — здраво стиснал едно джудже, монахът с все сила удряше главата му в близкото дърво.

Младият мъж се канеше да отиде при него, ала в този миг долови някакво движение наблизо и вглеждайки се натам, откъдето беше дошъл шумът, зърна последния паури, онзи, с когото Юганик се бе срещнал на поляната. Тетивата на Ястребокрилия пропя, ала и този път безпогрешно насочената стрела се отклони миг преди да стигне целта си и потъна в мрака.

Разгневен, Елбраян извади меча си и се завтече след отдалечаващото се джудже.

Разбрал, че няма да може да избяга от далеч по-едрия и бърз човек, Улг Тик’нарн спря и се обърна, стиснал блестящ меч в ръка.

— Е, Нощна птицо! — процеди той през зъби. — Удари и твоят час!

Без да каже нищо, Елбраян се нахвърли отгоре му, с лекота отби оръжието му и замахна към незащитеното му сърце.

В последния миг острието отхвръкна на една страна, отклонено от сила, която пазителят не разбираше, и той се олюля, загубил за миг равновесие. Размаха ръка, за да не падне, и оръжието на джуджето се заби в разперената му длан.

— Какво…! — ахна Елбраян и като отскочи настрани, обърна се, за да посрещне противника си, който се приближаваше със злобен смях на уста.

Застанал недалеч оттам, Авелин с интерес наблюдаваше сцената, разиграваща се пред очите му. Следващата атака на Елбраян отново бе отклонена от някаква невидима сила, този път обаче той беше подготвен и успя да запази равновесие, отбивайки последвалите удари на неприятеля.

Авелин прибра графита, който държеше — мълнията не бе имала особен ефект върху опасното джудже. У него имаше нещо необичайно, усещаше монахът, някаква защитна магия, която не разбираше.

Извади граната, който беше взел от тялото на Куинтал и потъна в него, докато Елбраян замахваше — напълно безуспешно — към главата на смеещия се паури.

В този миг монахът видя причината за странната неприкосновеност на джуджето — чифт метални предпазители, засияли от магията, с която бяха надарени.

— Отлично — изръмжа той и като извади другия камък, който бе взел от Куинтал, отключи енергията му.

— Не разбра ли, че не можеш да ме убиеш, глупако? — самонадеяно говореше Улг Тик’нарн, докато вървеше към объркания Елбраян, разперил ръце встрани, за да покаже колко малко се страхува. — Моят господар ме пази. Бестес…

Краят на думата бе удавен от зловещо клокочене, надигнало се в гърдите на обреченото джудже, когато магията на слънчевия камък го заля като вълна и мечът на пазителя, неспиран от вече безсилните предпазители, потъна в гърдите му.

— За първи път чувам това име — призна Джуравиел и погледна седналия насреща му Елбраян.

— Аз обаче го знам — обади се Авелин, който се бе облегнал на един пън край огъня. — Бестесбулзибар, Азтемефостофе, Пелусин, Декамбринезар…

— Все имена на дактили — рече Джуравиел, разпознал две от странните думи.

— Значи вече знаем, разбира се, ако на джуджето може да се вярва, че начело на нашите врагове наистина стои демон от плът и кръв — намеси се Пони.

— Вече знаем — уверено заяви Авелин и хвърли в краката им омагьосаните предпазители, чиято злина беше толкова голяма, че той категорично бе забранил на когото и да било да ги носи. — Аз самият отдавна съм сигурен в съществуването му, знам и къде е бърлогата му.

— Барбакан — досети се Елбраян.

— Димящата планина — уточни Авелин.

Около огъня се възцари тишина. Осъзнали, че току-що са получили потвърждение на най-страшните си опасения, петимата — тримата човеци, Джуравиел и Тунтун — изведнъж се почувстваха дребни и уязвими. В Корона наистина имаше демон-дактил, който контролираше духа на Куинтал и, било от него, било от чудовищната си армия, знаеше за малкия им отряд и за Нощната птица.

Без да каже нито дума, Авелин стана и се отдалечи от огъня. Пони се втурна след него.

— Знам какво трябва да сторя — заяви той тихо, въпреки че Елбраян, който също се беше приближил, както и елфите със своя остър слух, го чуха съвсем ясно. — Знам защо Бог ме накара да открадна камъните и да избягам от манастира.

— Смяташ да отидеш в Барбакан!

— С очите си видях сбраните там пълчища — отвърна Авелин. — С очите си видях мрака, който много скоро ще помете цялото кралство — Сейнт Мер’Абел и Палмарис, Урсал и далечен Ентел. Навярно дори Бехрен вече не е в безопасност.

И като погледна първо Пони, а после и Елбраян, добави:

— Не можем да надвием демона-дактил и неговите слуги. Силата на хората отслабна, а елфите са прекалено малко и прекалено откъснати от останалия свят. Единствената ни надежда е врагът да бъде обезглавен, та вече да няма сила, която да кара гоблините да се бият рамо до рамо с омразните им паури, а великаните да държи в подчинение.

— Нима смяташ да пропътуваш стотици мили, за да се изправиш срещу създание, надарено с подобно могъщество? — недоверчиво попита Елбраян.

— Дори войниците на всички кралства да се надигнат като един, пак няма да успеят да се доближат до демона — отвърна Авелин. — Аз обаче бих могъл.

— Един малък отряд би могъл — поправи го Пони и погледна към Елбраян.

Пазителят се замисли над думите й за миг, после кимна.

Доволна, младата жена се обърна към Авелин, човека, който й бе станал по-близък от роден брат, и се взря в очите му. Там откри болка и страх, които ги нямаше преди малко, когато монахът им съобщи за решението си да се отправи на север. Да, Авелин се боеше, ала не за себе си, а за нея.

— Казваш, че такава била съдбата ти — продължи тя. — Е, след като провидението ни събра, значи такава е моята съдба.

Авелин поклати глава, ала Пони беше непреклонна:

— Дори не се опитвай да ме спреш! А и къде ще бъда в безопасност? Тук, където паурите ни залагат капани на всяка крачка? Или пък на юг, подгонена от прииждащите орди като овца на заколение?

— Или дори в земите на елфите? — подкрепи я неочаквано Джуравиел.

— Къде наистина? — попита Пони. — Хиляди пъти предпочитам да се изправя лице в лице с чудовището, да бъда до Авелин, когато той се срещне със съдбата си, докато целият свят със затаен дъх чака да се реши бъдещето му.

Авелин се обърна към Елбраян с надеждата поне той да се опита да разубеди младата жена. Та нали я обичаше, нима щеше да я пусне доброволно да влезе в устата на смъртта!

Ала монахът все още не познаваше истинската природа на тази любов.

— А аз ще бъда до Пони — твърдо заяви младият мъж. — И до Авелин.

По лицето на монаха се изписа безкрайно изумление.

— Нима Теранен Динониел не е бил пазител, подготвен от елфите? — попита Елбраян и се огледа наоколо, спирайки най-сетне поглед върху Джуравиел и Тунтун.

— Освен това беше и полуелф — уточни Тунтун, сякаш това поставяше легендарния герой по-високо от обикновен простосмъртен като Елбраян.

— Значи ще трябва да дойда и аз — сериозно рече Джуравиел. — За да попълня липсващата половина.

И като видя слисването в очите на Тунтун, добави:

— С благословията на лейди Даселронд, разбира се.

— Ам’че да! — възкликна Авелин, изненадан и очевидно доволен от неочакваната подкрепа.

Веселието му трая само миг, а и как иначе, когато знаеше какво го очаква. Спря поглед върху всеки от четиримата поотделно, после се отдалечи, за да остане насаме със съвестта си и своята смелост.

Когато Пони и Елбраян си тръгнаха, с изненада откриха още някого наблизо, спотаен само на няколко метра от тях и останал незабелязан, въпреки огромното си туловище.

— Ех — въздъхна Брадуордън, — знаех си, че ще се стигне дотам.

И като се изплю презрително, добави:

— Човеци! Все търсят начин да се прославят! Давайте дисагите тогаз’ — все някой трябва да ви носи провизиите, а кой е по-подходящ от някой, дето знае как да се измъкне, когато се окаже хванат натясно.

— Да не смяташ да дойдеш с нас? — попита Елбраян.

— Дълъг път ни чака — отвърна кентавърът. — И ми се чини, че много скоро ще имате нужда от моята гайда.

Част пета

Звярът

Картите са раздадени, чичо Мейдър, и целият, свят сякаш се е притаил в очакване на бурята. Враговете ни знаят за нас и това несъмнено всява смут в редиците им. И все пак, погледите им са насочени към същинската им, много по-важна цел, и именно това ни дава надежда, кара ни да вярваме, че няма да паднем в ръцете им.

Ала знаем също така, че и ние от своя страна няма да успеем да им нанесем по-сериозен удар. Да, благодарение на нас два огромни катапулта вече не са нищо повече от шепа пепел, ала какво са те в сравнение със стотиците оръдия, които като река се изливат от мрачен Барбакан и поемат на юг? Само през последните две седмици убихме почти дузина великани, ала не са ли те като капка в морето, когато от север се зададат още хиляда от техните събратя? А и сега, когато враговете ни знаят за нас, те кече няма да се оставят да бъдат изненадани, ще се движат на по-големи групи и ще бъдат по-бдителни. За смъртта на всеки от тях ще плащаме все по-висока цена.

Да, засега можем да сме сигурни, че ще оцелеем, ала да нанесем решителен удар на противника няма да можем, не и тук, по средата между фронта и сърцето на армията му. И все пак, ако Авелин е прав, ако наистина съдбата му го очаква на север, а ние сме в състояние да му помогнем, да се добере дотам, ако можем да се изправим срещу демона-дактил и да го надвием, тогава вражеските пълчища внезапно ще осиротеят, останали без здравата нишка, която ги държи свързани сега. Ако го няма Бестеобулзибар, кои ще попречи на вековната омраза между паури и гоблини да избухне с удвоена сила? Не е ли много по-вероятно чудовищната армия да, се, разпадне, да се пръсне на отделни групички, биещи се помежду си с ожесточение не по-малко от онова, с което се нахвърлят върху жителите на кралството? Не е ли много вероятно повечето великани, по природа обичащи усамотението, да се върнат обратно в планинските си домове, далеч от човеците и техните поселища?

Помисля ли си колко просто изглежда всичко, ми идва да се разсмея с глас, защото тока е всъщност най-мрачният път, по които ще поема някога, а онова, което ни очаква накрая, е забулено в тъма по-черна и от най-непрогледната нощ.

Мрачен е пътят и за онези мъже и жени, които оставям след себе си, онези, които ще продължат да бягат пред прииждащия враг, водейки със себе си безпомощните си близки към едно по-сигурно (ако изобщо някъде все, още има такова) място. Не е си правя никакви илюзии, прекрасно разбирам, че опасността за тези хора е също толкова голяма, колкото и онази, която дебне мен самия. Не успеят ли да открият място, където да се скрият, те всички ще бъдат убити — един по един, като горкия Крик, или пък наведнъж, изклани някоя нощ от натъкналите се на лагера им врагове.

Какви са тези облаци, които са се скупчили над нас, по-черни от най-страховитата буря?

Това е животът, които съдбата ни е отредила, чичо Мейдър. Това е животът, с които съдбата ни принуди да се борим, и аз съм горд, че малцина се уплашиха от тази неочаквана и нетърсена отговорност. На всеки Гол Юганик има поне сто, които няма да се поддадат на никаква заплаха или мъчение, сто, които никога няма да предадат верността и мъжеството си, сто, готови да се хвърлят и в най-страшната битка, ако със смъртта си ще спасят своите събратя.

Аз съм пазител, обучен да приемам отговорностите си, колкото и тежки да са те, както и всичко, което съдбата ми изпраща, докато ги изпълнявам.

Това е мой дълг, въпрос на чест и достойнство.

Аз ще се бия, използвайки всички умения, с които елфите ме дариха и всички оръжия, които имам на свое разположение, защото тока е смисълът на живота ми — да браня невинните и беззащитните и най-вече правдата.

Така се случи, че по необходимост се превърнах във водач на жителите от трите гранични селца, наложиха ми го времената, в които живеем, и надигналото се зло.

Ала те, тези невинни жертви, принудени против волята си да поемат по пътя на войната, те, а не аз, са истинските, герои — тримата трапери, които можеха да побегнат на юг и да се спасят от прииждащата опасност; Брадуордън, когото тази война всъщност не засяга; Белстър О’Комли и Шоно от Края на света — те всички се бият храбро, макар дългът да не ги задължава да го правят. Всеки мъж, всяка жена, всяко дете на драго сърце нарамва оръжие, защото до един разбират колко важно е да са единни, защото съдбата на градовете на юг, все още незасегнати от мрака, наистина ги интересува.

Едва сега разбрах докрай какво означава да си пазител, чичо Мейдър. Да си пазител значи да приемаш хорските слабости, знаейки, че доброто е повече от лошото; да служих за пример (пък бил той и недооценен), та когато мракът се спусне, дори и тези, които са отказвали да те приемат и са те гонили с неприязън, да разберат истинската ти стойност и да те последват. Да си пазител означава с личния си пример да покажеш на хората около теб какви трябва да бъдат в смутни времена, да извадиш, на повърхността доброто, което се крие у всекиго.

Мъжете и жените, които оставям след себе си, ще правят същото, което и аз досега — ще вдъхват увереност и кураж, ще укрепват волята и ще повдигат духа на всеки, до когото се докоснат.

А аз, аз се кълна, че с цената на всичко ще се погрижа Авелин да стигне до Барбакан и да се добере до демоничния предводител на нашия противник. А ако загина по пътя — така да бъде. А ако всички ние — дори обичната ми Пони — погинем и не успеем да изпълним задачата си, нека някой друг поеме меча ми и довърши започнатото от мен.

Мракът никога няма да надделее, докато на света все още мъждука дори и най-слабата искрица свободен човешки дух.

Елбраян Нощната птица

Глава 45

Раздяла

На Елбраян и останалите водачи на тайния отряд им отне няколко дни докато организират всичко. Двадесет и петимата войни щяха да сложат край на бързите си, изненадващи нападения и щяха да се погрижат да отведат близо осемдесетте бежанци на сигурно място нейде на юг, като се опитат да се движат успоредно с напредващата вражеска армия, без обаче да влизат в бой с нея.

За всички, които поемаха на север, към Барбакан, раздялата беше трудна, ала най-тежко бе за Елбраян, който с течение на времето бе започнал да се чувства като баща на тези хора, като техен доверен закрилник. Ако нещо им се случеше, ако врагът ги откриеше и унищожеше, пазителят никога нямаше да си го прости.

И все пак, дългът му беше повече от ясен. Пък и, прекрасно осъзнаваше той, ако демонът не бъдеше победен, дори най-затънтеното кътче на Корона вече нямаше да е сигурно. Със света, такъв, какъвто хората го познаваха досега, щеше да бъде свършено. Пони неведнъж му напомняше, че именно той бе обучил войните, които щяха да придружават бегълците по пътя им на юг и че те поемат натам не само с неговата благословия, но и с дара на познанията му за гората. Също както един баща рано или късно трябва да остави детето си да се погрижи само за себе си, така и Елбраян трябваше да остави хората да си отидат.

Защото неговият път, неизмеримо по-мрачен, водеше в обратната посока.

Тръгнаха, без да бързат. Елбраян бе възседнал Симфония (макар и само за малко), за да може да изпреварва малката групичка и да оглежда пътя напред за скрити опасности. Пони и Авелин крачеха до Брадуордън, който държеше гайдата си в ръка, ала все още не свиреше — нямаше да го стори, докато не оставеха пълните с врагове земи около Дъндалис, Тревясал лъг и Края на света далеч зад себе си.

Едва-що бяха напуснали лагера, когато се натъкнаха на група елфи. Колко точно бяха потайните същества те така и не разбраха, объркани от неспирния им танц между напъпилите клони на дърветата.

— Какви вести ми носиш от лейди Даселронд? — обърна се младият мъж към Джуравиел.

— Пожелава ви на добър път — отвърна приятелят му. — На Елбраян, Нощната птица, на Джилсепони, на добрия брат Авелин и могъщия Брадуордън, както и — довърши, размахвайки силно крила, за да се издигне във въздуха, — на Бели’мар Джуравиел, който ще представлява Каер’алфар в този най-важен поход!

И като се спусна обратно на земята, се поклони ниско.

Елбраян погледна към Тунтун, която беше седнала на един клон наблизо и се усмихваше… някак хитро, както наблюдателният пазител не пропусна да забележи.

— Грижи се за него, Нощна птицо — заплашително рече девойката. — Ще те държа лично отговорен за живота му.

— Ха! — обади се Брадуордън. — Хубава отговорност, няма що, когато сме тръгнали да се бием с демон-дактил от плът и кръв!

— Ако зависеше от мен — отвърна Елбраян. — Бели’мар Джуравиел изобщо нямаше да тръгва на път сега. Разбира се, ако зависеше от мен, Пони… Джилсепони, а и Авелин, също щяха да останат тук заедно с оцелелите от трите села; а и Брадуордън нямаше да напуска гората, та да може всеки ден да посреща зората с веселата песен на гайдата си.

— Ам’че да! — провикна се Авелин. — Нощната птица на драго сърце би се изправил срещу демона сам-самичък!

— И още как! — обади се и Брадуордън. — Оставяйки диря от трупове след себе си!

Елбраян се разсмя и като пришпори Симфония, препусна напред, за да се увери, че пътят е чист.

— На добър час, Нощна птицо! — думите на Тунтун бяха последното, което чу, после остана сам.

Всъщност, въпреки казаното преди малко, младият мъж искрено се радваше, че Джуравиел ще се присъедини към тях.

Внезапно долови слаб шум и помоли Симфония да забави крачка. Миг по-късно си отдъхна, виждайки Полсън и Катерицата да се задават насреща му, прекалено погълнати от разговора си, за да го забележат.

— Ако сме ги изпуснали, ще те накарам да съжаляваш, че си се родил! — ядосано изпухтя едрият трапер и Катерицата побърза да се отдръпне от ядосания си другар.

Елбраян не пропусна да забележи, че двамата са облечени като за дълъг път, макар че бойният отряд щеше да се присъедини към бегълците чак на другата сутрин. Тъй като ловците все още не го бяха видели, пазителят реши да се скрие между близките борове, с надеждата да разбере какво са намислили. Сигурно, предположи той, им беше дошло до гуша и, все още несъвзели се от загубата на Крик, бяха решили да поемат по свой собствен път.

Не успя обаче да научи нищо — както обикновено, Полсън изглеждаше сърдит, а Катерицата — неспокоен и поуплашен.

— Добра среща! — обади се Елбраян, когато двамата минаха покрай дърветата, зад които се беше скрил.

— Добра среща и на теб — отвърна Полсън, бързо съвземайки се от първоначалното си сепване. — Радвам се, че не сме те изпуснали.

— Имате си някакви ваши планове?

— Какво да правим, когато Елбраян си отиде? — попита едрият трапер.

Пазителят го изгледа продължително, после сви рамене:

— Някой трябва да се погрижи да отведе бегълците на юг. Нямаме време за губене.

— Имаш повече от двайсет бойци за тая работа.

— Двайсет бойци, които ще имат нужда от Полсън и Катерицата да ги водят — настоя Елбраян.

— Двайсет бойци, които предпочитат да следват Белстър О’Комли — поправи го Полсън. — Доколкото разбрахме, опитният кръчмар вече се е нагърбил с таз’ задача. Нямаме работа тук.

— Значи сте свободни да вървите, където поискате — заяви Елбраян. — При това не само с моята благодарност, но и с признателността на всички, които се спасиха от нашествието на врага.

Преди да отговори, Полсън погледна към Катерицата, който кимна нервно, ала уверено.

— С теб — неочаквано отсече едрият ловец. — Тъй както ние виждаме нещата, гоблинът, дето уби Крик, е бил изпратен от тоз’ Бестес-бул… както там му беше името на онуй създание, тъй че смятаме да държим него отговорно.

И като видя, че Елбраян все още не изглежда особено убеден, допълни:

— Да знаеш някой по-подходящ за поход през горите?

— А и нали току-що каза, че сме свободни да вървим, където си поискаме? — страхливо подхвърли Катерицата и се скри зад гърба на другаря си.

В този момент по пътеката се зададоха и останалите от малкия отряд, с Джуравиел, удобно разположен между торбите върху гърба на кентавъра.

— Приятелите ни Полсън и Катерицата искат да се присъединят към нас — обясни Елбраян.

— Нали решихме, че колкото сме по-малко, толкоз по-лесно ще се доберем до звяра! — възнегодува Брадуордън.

— Двамата заедно пак заемаме по-малко място от теб, кентавре! — не му остана длъжен Полсън.

— Така си е — засмя се Елбраян, преди Брадуордън да успее да каже каквото и да било.

— Освен туй познаваме и горите, и врага, с който си имаме работа — продължи траперът. — Попаднем ли в битка, ще има да благославяте деня, в който Полсън и Катерицата са се присъединили към вас.

Елбраян и Брадуордън, двамата негласни водачи на малкия отряд, се спогледаха, и кентавърът бързо омекна пред молбата в очите на пазителя:

— Добре де — отстъпи той. — Ама само една дума да чуя против моята свирня и ще вечерям нещо доста по-различно от припасите, дето ги нося на гърба си!

И така, те поеха напред, седмина срещу десетки хиляди, седмина смъртни срещу демона-дактил. Когато достигнаха края на гората край Дъндалис, Елбраян скочи от седлото.

— Върви си, приятелю — обърна се той към Симфония. — Върви си и дано някой ден отново се срещнем.

Вярното животно обаче остана на мястото си, неспокойно риейки пръстта с копито.

За миг Елбраян, усетил нежеланието на жребеца да го остави, се поколеба дали да не го вземе със себе си. Как обаче можеше да го стори с чиста съвест, когато отлично знаеше, че конят няма да може да прекоси планините на Барбакан и със сигурност няма как да влезе в тунелите на Айда.

— Върви си! — повтори той и Симфония побягна назад.

Вместо да потъне в гората обаче, жребецът застана между най-близките дървета и се спря.

Ето как не конят, а Елбраян си тръгна, макар да го болеше като да се разделяше с частица от себе си.

* * *

Вървяха по-скоро на запад, отколкото на север, тъй като искаха да заобиколят възможно най-отдалеч задаващия се насреща им керван, за който Авелин ги беше предупредил. Всъщност, от върха на един хълм те всички го видяха със собствените си очи — гъсти кълба прахоляк, които се движеха на юг и поглъщаха всичко по пътя си.

— Чак до Пояса и токата — мрачно отбеляза Авелин и от онова, което виждаха и сами, останалите му вярваха.

Всякакви пътеки изчезнаха, когато седмината оставиха зад гърба си и последните земи, използвани от жителите на Края на света за добив на дървен материал. Горите тук бяха гъсти и стари, с високи, тъмни дървета, под които не растеше почти нищо, и многобройни реки и поточета, някои от които се спускаха чак от върховете на Барбакан. От време на време се натъкваха на някоя самотна къщурка или пък на шепа колиби, сгушени една до друга — домовете на същинските гранични заселници, които не познаваха дори оскъдните блага на цивилизацията, на които се радваха жителите на трите селца. Гледката на изоставените къщи (в някои от които бяха живели приятели на траперите) изобщо не се понрави на малкия отряд.

Откриха причината за липсата на каквито и да било хора, когато на десетия ден, откакто бяха поели на път, се натъкнаха на следи край брега на една рекичка.

— Гоблини — заяви Елбраян. — Но между тях има и хора.

— Може да е най-обикновена разбойническа банда — предположи Брадуордън. — И да нямат нищо общо с нашия враг.

— По тез’ земи винаги е било пълно с гоблини — обади се и Полсън. — Моите приятели са ми казвали, че често им се налагало да се бият.

— А често ли се случва гоблини да взимат пленници? — попита Елбраян и останалите нямаше как да не се съгласят — случилото се тук не бе дело на обикновен разбойнически отряд.

Демонът ще измъкне и последния гоблин от дупката му и ще го хвърли във войната, предупредил ги беше Авелин.

В този момент Елбраян съжали, че е отпратил Симфония — ако жребецът беше тук, двамата можеха да препуснат и да настигнат вражеския отряд.

— Нищо работа — рече Брадуордън. — Просто ще навлезем навътре в гората, за да ги избегнем.

— Не забравяй, че имат пленници — припомни му Пони.

— Не сме сигурни, че наистина имат — отвърна кентавърът.

— Ами човешките следи? — намеси се Авелин.

— Може би са имали пленници — заяви направо Брадуордън.

Елбраян тъкмо се канеше да се противопостави на кентавъра с аргумента, че са длъжни да проверят лично дали сред гоблините няма хора, които се нуждаят от помощта им, когато получи неочаквана подкрепа от Полсън.

— Става въпрос за огромна армия — обади се едрият мъж. — Значи им трябват роби. Ако гоблините, дето са минали оттук, имат нещо общо с дактила, никога няма да убият пленник, ако могат да го уморят с работа.

Брадуордън вдигна ръце в знак, че се предава и кимна на Елбраян да отиде на разузнаване. Младият мъж стори точно това и като прекоси потока, се насочи на север. Вървя дълго, докато най-сетне ги откри край един завой на реката. Гоблините (твърде много, както Елбраян не пропусна да забележи) бяха спрели, за да утолят жаждата си, пленниците си обаче (повечето от тях — жени и деца), държаха встрани от водата, въпреки че горките хорица очевидно имаха отчаяна нужда от нея.

Младият мъж се замисли. За щастие, наоколо не се виждаха нито великани, нито паури, ала гоблините бяха прекалено много — поне петдесет, като неколцина от тях носеха сиво-черната емблема на демона-дактил. А как можеше да е сигурен, че ако той и малкият му отряд ги нападнат, те няма да избият пленниците до крак?

Върна се при другарите си, очаквайки, че вестта за онова, което бе видял, ще предизвика бурни спорове. Дали загрижеността за успеха на мисията им нямаше да ги накара да се откажат от каквито и да било действия срещу чудовищата? Защото, ако ги отблъснеха, избиеха или заловяха, кой щеше да отиде до димящата планина и да се изправи срещу демона-дактил?

— Само петдесет? — изпуфтя Брадуордън пренебрежително. — И то гоблини? Първите двайсет ще ми послужат за загрявка с лъка, следващите двайсет ще стъпча, преди да сте разбрали какво става, а последните десет ще оставя на тоягата си!

— Как ще ги нападнем, без да изложим на опасност живота на пленниците? — прагматична както винаги, попита Пони.

Въпросът й нямаше за цел да разубеди останалите, сигурен беше Елбраян, а само да открие най-добрия начин, по който да подходят към деликатната ситуация.

— Като ги разделим — отвърна той. — Щом някой от тях навлезе в гората, изостане или се отдалечи прекалено много от останалите…

Като един, шестимата му другари кимнаха решително. Само след час, те вече следваха кервана, наблюдаваха навиците на гнусните същества и йерархията в редиците им. Не след дълго, когато брегът стана прекалено тесен и непроходим, гоблините изпратиха шестима съгледвачи да открият нов път.

Злощастните създания умряха бързо и безшумно, погубени от безпогрешен лък и остри ками, от свистящ меч и тежка тояга. Всичко свърши толкова светкавично, че на Авелин дори не му се наложи да използва магия. Не че не участва в боя — лично довърши един ранен гоблин, само че го стори с голи ръце, предпочитайки да пести магическата си енергия.

Когато стана очевидно, че шестимата съгледвачи няма да се върнат, други двама гоблини тръгнаха по следите им, за да проверят какво става. Елбраян, Джуравиел и Брадуордън ги застреляха в мига, в който двете чудовища се отдалечиха достатъчно.

— Усетиха ни — заяви Пони, когато отново се приближиха към кервана — гоблините се щураха напред-назад и затягаха въжетата на пленниците си, принуждавайки ги да се скупчат в средата.

Най-неприятно за седмината бе да гледат как гнусните създания удрят беззащитните хора, толкова безмилостно, че едно дете дори се озова на земята, повалено от тежка гоблинова ръка. Стискайки зъби, Елбраян с мъка преглътна напиращия в гърдите му гняв и едва възпря спътниците си да не се нахвърлят върху жестоките същества. Врагът беше нащрек, напомни им той, сега не беше време за нападение.

— Ще скрием телата — обясни им той плана си. — А ако изпратят още съгледвачи, ще ги оставим да се върнат обратно невредими. Нека открият пътя, който търсят. А когато продължат напред и навлязат в гората, тогава ще ги ударим с всичка сила.

— Точно така — съгласи се Брадуордън. — Да им дадем няколко часа, достатъчно, за да си помислят, че жалките им другарчета просто са избягали. Щом се почувстват в безопасност и свалят гарда, ще ги накараме да си платят за всяка плесница!

Елбраян се обърна към Авелин:

— Ще имаме нужда от теб. С гоблините лесно ще се справим, ала само ти можеш да предпазиш пленниците достатъчно дълго, за да успеем да довършим чудовищата.

Монахът кимна решително и погледна към Пони. Елбраян, усещайки, че двамата имат някаква своя тайна, стори същото. Какво беше изумлението му, когато видя Авелин да подава на младата жена къс графит, а след него и парче зелен малахит!

Както и очакваха, гоблините наистина изпратиха още двама съгледвачи, които безпрепятствено навлязоха в гората, след което се върнаха обратно в кервана, докладвайки, че от осмината им другари няма и следа. И тъй като за тези създания дезертьорството изобщо не бе рядкост, всички си отдъхнаха и, вече успокоени, поеха по новооткрития път…

… без дори да подозират, че всяка тяхна стъпка се следи. Без да знаят, гоблините се насочваха точно натам, накъдето искаше Елбраян. Пазителят тъкмо беше открил най-подходящото място за залагане на засада (тесен проход, минаващ между стръмно възвишение и заблатено езерце) и се връщаше, за да сподели идеята си с останалите, когато разбра, че май ще му се наложи да промени плановете си.

Изражението на Пони беше първото, което му подсказа, че нещо не е наред, а щом се приближи още малко, със собствените си очи се убеди колко сериозно е положението. Между пленниците и техните тъмничари бе възникнал спор и сега гнусните създания отново раздаваха „правосъдие“. Елбраян потръпваше при всеки шамар, сякаш не само хората, но и той понасяше тежките удари; въпреки това опита да се сдържи, все още не искаше да позволи на чувствата да надделеят над разума и да провалят грижливо изработения му план.

Ала тогава един от пленниците, млад мъж горе-долу на възрастта, на която беше самият той, когато гоблините опустошиха Дъндалис, беше извлечен от редицата. Намеренията на чудовищата бяха очевидни — младежът щеше да послужи за назидание на всички останали. Без да се церемони много-много, едно от скверните създания го блъсна на колене и натисна главата му надолу, оголвайки врата му.

— Не, не, не! — простена Елбраян, разкъсван между онова, което му повеляваше разумът и онова, което сърцето му нашепваше.

Успехът на нападението им щеше да бъде много по-сигурен, ако прибегнеха да, плана му и използваха мястото, което беше избрал за засада, но нима можеше да стои и да гледа безучастно как умира един невинен човек, когото би могъл да спаси?

Разбира се, че не можеше, а когато тетивата на Ястребокрилия пропя, останалите разбраха, че е дошъл моментът да действат.

Мечът на гоблина проблесна заплашително, само за да падне на земята миг по-късно, когато стрелата на Елбраян се заби в гърба на гнусното създание.

Сред гоблините настана суматоха, над която ясно се извиси гласът на едно от чудовищата. Очевидно водач на кервана, то уверено раздаваше команди… поне докато думите му не преминаха в задавено клокочене, удавени от рукналата в устата му кръв, когато втората стрела на пазителя потъна в гърлото му.

— Побързай! — извика Авелин на Пони и младата жена напрегна цялото си същество, за да отключи магията на зеления камък.

Двамата с Авелин имаха план и тя отлично знаеше какво трябва да прави. И преди беше използвала малахита, ала сега напрежението беше много по-голямо, а залогът — прекалено висок.

— Хайде! — подканяше я монахът. — Знам, че можеш да го направиш както трябва, момичето ми!

Окуражителните думи наистина й помогнаха и миг по-късно Пони вече бе потънала в магията на камъка. Усети как олеква, после Авелин я вдигна от земята и я запрати към вражеския керван.

Лека като перце, тя се понесе във въздуха, използвайки клоните на дърветата, за да достигне целта си. Прелетя над Елбраян, който бе извадил Буря и се биеше с цяла група гоблини и въпреки численото им превъзходство, бавно, но сигурно ги изтласкваше назад.

Безшумно и все още незабелязано, младата жена мина и над противниковите редици, докато най-сетне достигна скупчените на едно място пленници. Без да смее дори да си поеме дъх, тя се взря в разиграващата се под нея сцена и по изражението на чудовищата и отсечените им крясъци се досети, че наистина се канят да избият заложниците.

Разтревожена, тя погледна първо другия камък, който бе получила от Авелин, а после меча си, чудейки се кое от двете да предпочете. В едно обаче беше сигурна — каквото и да избереше, положението й много скоро щеше да стане крайно неприятно.

Яростта на Елбраян бързо се разгаряше. Двама гоблини се нахвърлиха отгоре му, той обаче отби оръжията им с един мълниеносен двоен удар на Ястребокрилия, после извади меча си и го заби в корема на по-близкото чудовище. В същото време юмрукът му се стовари право в брадичката на втория гоблин и го запрати в прахта. Без да се обръща, младият мъж освободи оръжието си и продължи напред.

Зашеметеният му противник потърка брадичката си и тъкмо се канеше да го последва, когато Брадуордън връхлетя отгоре му и го стъпка, още преди злото създание да успее да се изправи.

В следващия миг кентавърът вече беше до Елбраян и с песен на уста поваляше гоблин след гоблин. Устремът им беше толкова голям, че много скоро двамата бяха навлезли дълбоко във вражеските редици. Постепенно обаче неприятелят започна да се съвзема от първоначалната си изненада и нещата сякаш бяха на път да вземат неприятен обрат.

Разгърнали се в полукръг, гоблините се приготвиха за атака, ала уж плътните им редици внезапно започнаха да отъняват — кацнал върху едно близко дърво, Джуравиел поразяваше враг след враг с малкия си, но смъртоносен лък.

Много скоро, предшествани от дъжд от ками, към сражението се присъединиха и двамата трапери.

— На гърба ми! Бързо! — извика Брадуордън на Елбраян. — Ще те отведа при пленниците!

Ала прекалено късно, помисли си Елбраян, хвърляйки поглед към групата изплашени хора, скупчили се далеч зад гоблиновите редици. Единственото, което му оставаше, бе да се надява, че гневът му не ги е предал и да се моли планът на Пони и Авелин (какъвто и да беше той) да сработи.

Авелин едва виждаше вражеските редици и нямаше никаква представа кой точно е командирът. Още щом Пони се насочи към пленниците, той се огледа, търсейки място, където да се скрие. Време обаче нямаше, затова му се наложи да се задоволи с няколко брези, израснали наблизо. Отключи магията на хематита, още докато отиваше към тях и макар той самият да се провираше между гъсто преплетените клони, духът му вече бе далеч оттам.

Мина покрай Джуравиел (за когото не остана незабелязан, въпреки че беше невидим), покрай Елбраян и Брадуордън, покрай челните гоблинови редици и най-сетне стигна до заложниците и гнусните им пазачи. Едно от чудовищата веднага привлече вниманието му със заповедническия си тон и нарежданията, които раздаваше. Без да губи нито миг, той се насочи към него, нахлу в тялото му и поведе битка с духа, който откри там.

Завладяването на чуждо тяло беше трудна задача, която не се удаваше всекиму, ала в цяла Корона нямаше човек, който да владее силата на камъните по-добре от Авелин Десбрис, а сега, когато от успеха му зависеше животът на толкова много хора, монахът бе по-могъщ от всякога.

Духът му превзе тялото на гоблина почти без усилие и веднага започна да дава нареждания на останалите чудовища. Ала макар гласът да бе същият, заповедите бяха съвсем различни и изобщо не засягаха пленниците:

— Бягайте! — провикна се той. — Бягайте в гората! Бягайте! Бягайте!

Повечето от скверните създания го послушаха на драго сърце, доволни да се махнат колкото се може по-надалеч от свирепия пазител и страховития кентавър, които избиваха другарите им с ужасяваща лекота.

Някои обаче бяха твърдо решени да усетят вкуса на човешка кръв, преди да побегнат към гората.

Пони ги видя — двама гоблини, които тичаха към дърветата, ала така, че да успеят да нанесат някой и друг удар на най-близките пленници. Младата жена напрегна цялата си воля, мъчейки се да призове магията на втория камък, като заедно с това поддържаше безтегловността си с помощта на малахита и нито за миг не изпускаше двете чудовища от очи.

Ала времето не беше достатъчно, затова тя се откъсна от малахита и падна от около три метра, приземявайки се право между двамата гоблини.

Изненадани, те изпищяха, изпищя и тя, после ги сграбчи за раменете. Злите създания се обърнаха към нея с оръжия в ръка, Пони обаче беше по-бърза.

Разнесе се силен гръм, последван миг по-късно от ярка, синкава мълния, която запрати чудовищата агонизиращи в прахта.

— Остави жената! — извика „гоблинът“ Авелин и пресече пътя на един от „другарите“ си, който се бе насочил към Пони.

Мислите му се насочиха към неговото собствено тяло, скрито между брезите и камъка, който то стискаше в другата си ръка.

— Да изтребим човеците! — изръмжа чудовището, когато Авелин се изравни с него, ала едва бе успял да довърши, когато монахът вдигна ръка.

Последното, което скверното създание видя, бе стрелналата се към лицето му тигрова лапа.

— Ам’че да! — провикна се Авелин и доволно се вгледа в трансформираната си ръка. — Стана!

И наистина, станало беше. Макар и в чуждо тяло, той бе успял да се свърже със собственото си физическо същество и да задейства магията на камъка, който то стискаше. Напрежението обаче се оказа прекалено голямо и ето че духът му вече се носеше обратно към брезите. С едно последно отчаяно усилие на волята, миг преди да изгуби съзнание, монахът успя да замахне и злото създание с изумление видя как собствената му ръка, сега преобразена в тигрова лапа, се вдига към лицето му.

Напълно слисано, чудовището политна назад и улови издраното си лице с другата си ръка. Изненадата му отстъпи място на сляп ужас миг по-късно, когато мечът на Пони потъна толкова дълбоко в гърба му, че острието се показа през гърдите.

След като се разправи с него, Пони се обърна към пленниците и им викна да бягат. Малцина от мъжете и жените обаче я послушаха. С лица помрачнели от скръб (без съмнение — по скъпите им същества, които гоблините бяха убили), те се нахвърлиха върху чудовищата, които се сражаваха с Елбраян и останалите. Оръжия грабеха от труповете в краката си, а когато не намираха такива, кършеха клони от дърветата, вземаха камъни от земята или се биеха с голи ръце.

Само след няколко минути повече от двайсет гоблини бяха мъртви, а останалите се бяха разбягали панически. Няколко души бяха пострадали леко, Брадуордън също бе ранен (макар че, махна с ръка той, кой ти обръща внимание на няколко драскотини и две-три синини!), а не след дълго към тях се присъедини и Авелин, залитащ от изтощение и страдащ от толкова силно главоболие, колкото не бе изпитвал досега. Ала въпреки болката и умората, той извади хематита и се зае да лекува пострадалите хора.

В това време Елбраян, Джуравиел и двамата трапери тръгнаха по следите на противника, за да се уверят, че побягналите чудовища нямат намерение да се върнат.

Обикаляха цял час, ала откриха само двама гоблини, криещи се в някаква пещера, както и друг, който в ужаса и глупостта си се въртеше в кръг.

Ето как засадата все пак бе успяла, а пленниците бяха освободени, само че това поставяше пред пазителя нова дилема и нова, нетърсена от него, отговорност.

— Белстър вече е далеч на юг — заяви Авелин. — Прекалено далеч. Дори да използвам камъните, за да се свържа с него, пак няма да ни е никак лесно да се срещнем и да му прехвърлим грижата за новите ни приятели.

— Издръжливи са, в това не се съмнявам — обади се Пони. — Но не са свикнали да си имат вземане-даване с гоблини и разни други чудовища.

И като видя изумения поглед, който Полсън й хвърли, побърза да уточни:

— Поне не с такива гоблини. Досега не са се изправяли срещу войните на демона-дактил.

Траперът нямаше как да не се съгласи и тя продължи:

— Ще ни трябват седмици, докато ги обучим достатъчно, за да могат сами да поемат на юг.

Макар и да не казваше нищо, Елбраян внимателно следеше разговора и мислено прехвърляше различните възможности. Най-сетне погледът му се спря върху Полсън и Катерицата.

Едрият мъж го разбра без думи. Наистина, пазителят не ги беше молил да идват заедно с него, нещо повече, лично им бе казал, че вече са сторили предостатъчно и са свободни да вървят, където поискат. Ала ето че сега се канеше да им възложи нова отговорност — отговорността за живота на освободените пленници. Изпълнени с ярост заради смъртта на приятеля си, на двамата трапери изобщо не им се щеше да се връщат обратно и въпреки това една дума на Елбраян бе достатъчна, за да ги накара да се откажат от отмъщението и да поемат на юг. Мисълта, че наистина е готов да го стори, порази Полсън, накара го да осъзнае, че за първи път от дълго време насам е част от нещо голямо и значимо, че след толкова години в живота му има хора, с които го свързва нещо повече от облагата и личния интерес.

— Има и още една възможност — неочаквано се обади Джуравиел.

Откакто бяха спасили пленниците, елфът се опитваше да остане незабелязан — хората се плашеха от Брадуордън почти толкова, колкото и от гоблините и Джуравиел мъдро предпочете да им спести гледката на още едно необичайно за тях създание.

При звука на неговия глас, приятелите му вдигнаха поглед към клона, на който елфът се бе разположил, поклащайки крака над главите им.

— Недалеч оттук има място, където ще бъдат в безопасност.

Всички закимаха доволно, само Елбраян усети, че зад думите на Джуравиел се крие нещо повече, че това сигурно място не ще да е обикновено скривалище. Припомни си пътя, който го бе довел обратно в Дъндалис, първото пътешествие на Нощната птица. Беше навлязъл в Мочурливите земи от запад, а ето че сега отново се намираше на запад от блатистите земи, макар и доста по на север.

— Можем да ги отведем там и да продължим към Барбакан — рече Пони.

— Не „ние“ — отвърна Джуравиел. — Само аз. Мястото не е далеч, но не е и толкова близо — дотам трябва да има поне една седмица път.

— За една седмица можем да ги върнем чак до Дъндалис — намеси се Брадуордън.

— А после? — попита елфът. — Какво ще стане с тях след това? Там вече не е останал никой, който да им помогне, а земите са пълни с чудовища. В мястото, което имам предвид, те ще открият съюзници, в това може да бъдете сигурни.

— Имаш предвид Андур’Блау Иннинес — обади се най-сетне Елбраян и когато видя, че Джуравиел не се опитва да го отрече, разбра, че е прав. — Но откъде си сигурен, че лейди Даселронд ще приеме толкова много хора в долината? Нали винаги сте я пазили в тайна, непристъпна и скрита от чужди очи?

— Времената се менят — отвърна елфът. — Лейди Даселронд разреши на мен и още двайсетина мои събратя да ви помогнем и да разберем какво се случва със света. Сега, когато мракът на демона-дактил пълзи към Корона, тя няма да откаже да приюти в царството си онези, които имат нужда от помощ.

И като се усмихна, добави:

— О, не се и съмнявай, че ще използваме някое и друго вълшебство, може би малко богъл в храната, за да ги объркаме и да им попречим да намерят пътя към Андур’Блау Иннинес щом веднъж се върнат обратно в своя свят.

— Нека отидем всички! — възкликна Пони.

Младата жена можеше да прекара часове наред, слушайки разказите на пазителя за земята на елфите и отчаяно копнееше да я зърне поне за малко. На Елбраян също му се искаше да се отбие във вълшебната долина и да почерпи сили и увереност от онова благословено място, преди да продължи по мрачния път, който го очакваше. Разумът обаче му нашепваше друго:

— С всеки ден, в който вървим на юг, а после се връщаме обратно, врагът ще навлиза все по-навътре в родните ни земи, взимайки нови и нови невинни жертви.

— Ще ги заведа сам — рече Джуравиел. — Това е моята съдба, знам го със същата сигурност, с която Авелин знае, че му е писано да се изправи срещу демона. Утре сутринта ще се срещна с тях и заедно ще поемем на път.

Елбраян дълго се взира в своя приятел и някогашен наставник. Как му се искаше елфът да дойде с тях, имаше нужда от мъдростта и куража му, за да поддържа своята решителност, ала прекрасно разбираше, че това е правилният избор — само Джуравиел можеше да отведе хората на сигурно място, а спасяването на толкова много невинни бе нещо, което трябваше да сторят, колкото и важен да бе походът им към Барбакан.

На другата сутрин дойде и втората, също толкова болезнена раздяла.

— Ето те най-сетне! — извика Тунтун, когато видя Симфония да кръстосва една поляна на север от Тревясал лъг.

Почти всички елфи отдавна си бяха тръгнали — част от тях бяха поели на юг заедно с хората (макар че гледаха да останат незабелязани), ала повечето се бяха запътили обратно към Андур’Блау Иннинес. Тунтун и още неколцина нейни другари обаче бяха останали, за да държат под око армията на нашествениците.

Само че земите около Дъндалис съвсем не бяха мястото, където Тунтун искаше да бъде.

Затова, откакто Елбраян и останалите заминаха, тя непрекъснато обикаляше в търсене на Симфония, а в главата й бързо се оформяше план.

Приближи се до коня бавно и предпазливо, но почти веднага установи, че може да се свърже телепатично с него. Наистина, тюркоазът бе настроен към Елбраян, ала благодарение на елфическата си кръв, тя също бе в състояние да долови ако не всички мисли на животното, то поне най-силните му желания.

А те, много бързо разбра Тунтун, бяха досущ като нейните.

Ето как само след няколко минути, Симфония препускаше на северозапад, понесъл елфическата девойка на гърба си.

Глава 46

Слугата на демона

Не усещаше каменния под, под краката си и това най-много от всичко го караше да мрази сегашното си състояние, дори повече, отколкото ненавиждаше демона, своя господар и спасител. Въпреки предимствата, които призрачното съществуване му даваше, Куинтал така и не бе свикнал да живее без онези сетива, които бе изгубил при смъртта си. Липсваше му меката милувка на тревата и хладният допир на камъните по босите му стъпала, соленото морско ухание, което вятърът довяваше откъм залива Вси светии, вкусът на миди и ароматът на екзотичните билки, които „Бягащия с вятъра“ беше накупил в Ясинта.

Сега стоеше (или по-скоро се рееше ниско над пода) пред обсидиановия трон на чудовището, на което служеше.

— До средата на лятото ще сме в Палмарис — обясни Бестесбулзибар и се приведе напред, а кървавочервената му кожа блестеше на оранжевото зарево, хвърляно от потоците лава, които извираха от стената зад него и се разливаха в широки реки от двете страни на подиума. — До есента ще сме обсадили Урсал, а след това снегът вече няма да може да ни попречи, тъй като ще сме прекалено далеч на юг, към Ентел и планинската верига, която разделя кралствата.

— Там ли ще спрем? — попита Куинтал.

— Да спрем? — изсмя се демонът. — Ще се престорим, че се съюзяваме с многобройните вождове на Бехрен, след което ще се опитаме да ги настроим един срещу друг, а после, когато те го очакват най-малко, ще ги нападнем. Тогава целият свят ще бъде мой, а за човечеството ще настъпят мрачни времена.

Куинтал нямаше как да не се съгласи с него. Разбира се, тук-там щяха да останат някои непревзети кътчета — Алпинадор, например, въпреки свирепите нападения по границите му и последвалия поход, преминал през земите му, си оставаше практически недокоснат, но пък северното кралство бездруго бе зле организирано и твърде рядко населено, за да представлява истинска заплаха.

— Времена, които напълно ще са си заслужили — продължи Бестесбулзибар. — Твоите събратя трябва да винят единствено себе си за надвисналата над главите им буря — собствените им слабости и грехове я предизвикаха.

При тези думи демонът размаха гигантските си крила и Куинтал усети как го залива вълна от топъл въздух. И тогава си спомни.

Спомни си всичко с невероятна яснота — всичко, което беше преживял, всичко, което уж го очакваше. Спомни си манастира и пътешествието до Пиманиникуит. Спомни си Авелин, проклетия Авелин и съперничеството между тях двамата. Отново чу гласа му, проникнат от Божията сила, чу и отчаяните му викове, докато „Бягащия с вятъра“ бързо потъваше. Отново се видя как върви по следите му, припомни си историите, които бе слушал във всички градове по пътя си — истории за някакъв луд монах, сипещ зловещи прокоби, страховити предупреждения, които в крайна сметка се бяха оказали самата истина.

Призракът погледна демоничния си повелител, който, сигурен бе той, му бе изпратил тези спомени, само за да го измъчва. Откакто бе в Айда, Куинтал забрави всичко, довело го до мига, когато тленното му тяло умря, а хематитовата брошка пренесе духа му в Барбакан. Помнеше единствено как се бе изправил срещу Авелин и могъщите му приятели, но не и защо го бе сторил.

Ала сега… сега всичко се бе завърнало в съзнанието му, по-ясно отвсякога. Изведнъж Куинтал осъзна, че е обречен, със самото си същество почувства, че демонът е прав, така, както бе прав и Авелин. Човешката слабост, неблагочестието на Абеликанската църква, избиването на капитан Аджонас и неговите моряци, завистта, която той самият изпитваше към Авелин — ето с какво се бе хранил демонът-дактил, за да се пробуди след всички тези векове и отново да хвърли мрачния си покров върху света.

Куинтал мразеше Бестесбулзибар от цялото си сърце, ала знаеше, че е безсилен срещу него — беше затънал прекалено дълбоко и вече не можеше да избяга.

Демонът протегна ръка с дланта надолу и мислено изиска от слугата си да му отдаде онова, което му се полагаше.

Обреченият дух се наведе над ръката му и я целуна.

Нямаше спасение за него.

А демонът-дактил, прекрасно разбираше Куинтал, четеше всички негови мисли, черпейки още по-голяма власт от тях.

— Ти си ми полезен — неочаквано заяви Бестесбулзибар. — Полезен си ми, когато навестяваш сънищата на глупци като Тол Юганик, или когато се промъкваш незабелязан между враговете ми. Ала това, Куинтал, мога да свърша и сам.

Демонът замълча за миг и монахът застина на мястото си, убеден, че е ударил сетният му час, че всеки момент и последните искрици живот ще бъдат прогонени от призрачната му обвивка, а той самият ще бъде запратен в лапите на вечно мъчение.

— Искам нещо повече от теб — продължи дактилът след малко и премести поглед от Куинтал към магмените реки зад гърба си. — Да — промърмори той, повече на себе си, отколкото на призрака, и като заобиколи подиума, потопи едната си ръка в горещата лава. — Точно така. Не искаш ли отново да почувстваш физическия свят със сетивата си?

И още как, помисли си Куинтал.

— Мога да го направя, мога отново да ти дам живот — истински живот, в истинско тяло.

Монахът усети как се понася към своя повелител, тласкан от нещо извън него, по-силно от собствената му воля.

— Мога да те превърна в нещо много повече отпреди — прошепна демонът и отново размаха крила, а Куинтал пак усети как го залива гореща вълна.

Ала когато въздухът се успокои, топлината остана.

Точно така, осъзна внезапно монахът, остана, защото това бе топлината на лавата и той я усещаше!

Демонът поде бавен напев на език, който Куинтал не разбираше, гърлен, насечен език, чиито думи повече наподобяваха кашлицата на стар човек, прочистващ гърлото си рано сутрин. После чудовището се изплю върху призрака, ала вместо да премине през безплътното му тяло, храчката се залепи за него. Бестесбулзибар го заплю отново и отново, а когато видя, че Куинтал е мокър от глава до пети, сграбчи го и го потопи в лавата, без да обръща внимание на отчаяните му крясъци.

Черна пелена се спусна върху ужасения монах, нечовешка топлина и раздираща болка плъзнаха по него, после безсъзнанието го погълна.

* * *

Дойде на себе си много по-късно, макар самият той да нямаше никаква представа дали бяха минали дни, часове или няколко минути. Все още се намираше в тронната зала, ала вместо да се рее във въздуха, сега беше стъпил здраво на земята.

Беше се превърнал в създание от лава, грубо подобие на онова, което беше представлявал приживе — глава и масивно тяло, яки ръце и крака и стави — някак течни и искрящо оранжеви, като от разтопено желязо, ала всъщност здрави и солидни. Чувстваше се странно, ала важното бе, че изобщо е в състояние да чувства! Сведе поглед надолу, към мощните си черно-оранжеви пестници, дивейки се на силата, заключена в тях — сигурен бе, че би могъл да стрие на сол и най-здравия камък… или пък да строши нечия глава.

Главата на Авелин.

Злият смях на Бестесбулзибар го изтръгна от мислите му.

— Доволен ли си? — попита демонът.

Макар да не знаеше какво да отвърне, Куинтал понечи да каже нещо, ала млъкна, стреснат от звука на собствения си глас, който отекна из залата по-силен от грохота на свличащи се камъни.

— Бързо ще свикнеш с новото си тяло, робе мой — подразни го демонът, — мой генерале, мой палачо. Няма великан, който не можеш да надвиеш, нито човек, който да се мери с теб. Когато Палмарис падне, ти ще въведеш войските ми в града и пак ти ще заемеш кралския престол, когато превземем Урсал.

Силата му беше огромна, невъобразима, нечовешка. В съзнанието на монаха се заредиха картина след картина. Изведнъж си представи как съвсем сам покорява Палмарис и никой и нищо не може да го спре.

— Опознай новото си тяло — проговори Бестесбулзибар. — Виж на какво е способно и си припомни всички бойни умения, които си овладял в манастира. Отсега нататък ти си моят генерал, моят верен палач. И нека жалките обитатели на Корона треперят пред лицето ти!

И той отново избухна в отвратителен смях, ала този път Куинтал се присъедини към него.

— Войната се развива прекрасно — продължи демонът. — Докато ти спеше, а духът ти се настаняваше в дара, който ти дадох, аз обърнах поглед на юг и видях неудържимия марш на бойците си. Палмарис ще е наш до средата на лятото, а към Разломния бряг вече плава още една паурийска армия, та когато прегазим Палмарис, двете войски ще поемат към Урсал — едната от север, а другата от изток, за да се срещнат пред стените на крепостния град. Кой ще може да ни се противопостави тогава? Окаяният крал на Хонс-де-Беер?

— Не знам нищо за кралете — отвърна Куинтал.

— Напротив! — подразни го дактилът. — Знаеш достатъчно за абата на твоя манастир, а дори той е по-достоен враг от шута, който властва над Хонс-де-Беер. Кой ще ме спре?

Отговорът беше повече от очевиден, поне за Куинтал — никой. Никой не можеше да спре демона-дактил, неговия господар, неговия бог. Изведнъж му се прииска да нахлуе в Урсал и още сега да заеме мястото си на трона.

По-силен дори от това желание бе копнежът да се върне в Сейнт Мер’Абел, отново да се изправи срещу абат Маркварт и отец Йойона, да ги накара да се гърчат в краката му, а след това бавно и безжалостно да ги стъпче до смърт. Те го бяха използвали, съвършено ясно осъзна той, използвали го бяха за собствените си егоистични цели — първо го изпратиха до Пиманиникуит, а след това го превърнаха в бледо подобие на човек и го пуснаха да дири разплата вместо тях. Да, Бестесбулзибар правеше абсолютно същото, ала в очите на Куинтал демонът-дактил беше много по-достоен господар.

— Надзиравай Айда и войните, докато ме няма — нареди чудовището и монахът мъдро предпочете да не търси повече обяснения.

Същата нощ Бестесбулзибар напусна планинските недра и полетя на юг. Само за няколко часа прекоси стотиците мили, които го деляха от земите край Дъндалис, и още преди да бе съмнало вече беше в лагера на слугите си, където гоблинът Готра и великанът Майер Дек спореха разгорещено.

Как обаче заседнаха в гърлата им думите, каква ужасена тишина легна над поляната, когато демонът се спусна от небето, обгръщайки всичко наоколо в мрак, по-черен и от бездните на пъкъла.

— Е? — заповеднически рече дактилът и двете чудовища се занадвикваха.

Един заплашителен поглед бе достатъчен, за да ги накара да прехапят устни и да замълчат. Едва когато Бестесбулзибар се взря подканящо в лицето на Майер Дек, великанът се осмели да проговори отново:

— Лагерите ни са препълнени — обясни той и дори неговият гръмовен глас прозвуча някак приглушено пред лицето на страховития демон. — Трябва да изпратим още войни на юг, за да се включат в битката с врага.

Дактилът рязко се обърна към разтреперания гоблин, а в очите му лумна опасен огън.

— Улг Тик’нарн изчезна — опита се да обясни Готра. — Сигурно е мъртъв.

— Е, и? — сряза го Бестесбулзибар, който очевидно смяташе, че няма нищо по-лесно от това да се намери заместник на изчезналия паурийски генерал.

— Земите тук все още не са напълно прочистени — продължи гоблинът. — Нощната птица продължава да владее горите.

— Той е просто трън в петата ни! — изрева Майер Дек. — А тръгне ли на бой, един великан не спира, за да извади някакъв си трън!

— Трън, който възпрепятства потока на припасите ни… — започна Готра, ала не можа да продължи, прекъснат от смразяващ кръвта вик.

— Достатъчно! — прогърмя гласът на Бестесбулзибар. — Нима смяташ да държиш толкова много войни далеч зад фронтовата линия само заради един-единствен човек?

— Всички земи, през които минем, трябва да бъдат прочистени, пппреди… — заекна Готра, който вече усещаше, че разговорът не отива на добре.

По природа гоблините бяха предпазливи и консервативни; винаги покоряваха набелязаните земи една по една и рядко нападаха, ако не бяха сигурни в пълната си победа.

Демонът обаче нямаше никакво намерение да търпи подобно размотаване.

— Изпратил съм ви да превземете Палмарис, а ти задържаш хиляди войни в тази пустош заради някакво си жалко селце?

— Не! — опита се да възрази гоблинът; искаше да обясни колко важно е керваните им да пътуват необезпокоявани, защото забавеха ли се запасите и оръдията, резултатът можеше да бъде пагубен.

Готра, който съвсем не беше глупак (поне по стандартите на своята раса) смяташе да използва разумни аргументи, с които да убеди своя господар в правотата си, ала вместо тези думи от устата му излезе само проточен писък — без да се церемони много-много, Бестесбулзибар се пресегна, стисна главата му в желязна хватка и го притегли към себе си.

С жестока усмивка на уста демонът вдигна ръка, така че всички да я виждат и само с мисъл удължи единия си нокът, докато той не заприлича на хищния нокът на някой огромен звяр. Бърз замах, последван от протяжен писък и Готра политна към земята, вперил невярващ поглед в кървавата диря, проточила се от челото чак до слабините му.

Бестесбулзибар вдигна ръка, ала макар тя да срещна само въздух, магията, безпогрешна и страховито могъща, се впи в тялото на гоблина и смъкна кожата му с такава лекота сякаш сваляше дреха. Гърчейки се от болка, окървавеното създание се свлече на тревата в агония.

Без да каже нито дума, демонът погълна одраната кожа на слугата си.

— Кой беше втори след Улг Тик’нарн? — попита, когато свърши.

Отговор не последва, ала паурите побързаха да изтикат напред един от своите другари, разтреперан от глава до пети.

— Как се казваш?

— Кос… — не можа да довърши вцепененото джудже.

— Кос-косио Бегулн — отвърна Майер Дек вместо него.

— И какво мисли Кос-косио Бегулн по този въпрос? — попита Бестесбулзибар.

— Мисли, че трябва да продължим на юг — излъга великанът, комуто идеята нерешителното джудже да застане начело на паурите, истински се нравеше. — Или по неведнъж завинаги да се разправим с Нощната птица и жалките му бойци, та да си разчистим пътя на юг.

Демонът кимна удовлетворено и Кос-косио като че ли си поотдъхна.

— От днес паурите са под твоя власт — нареди му Бестесбулзибар. — А двамата с Майер Дек ще командвате гоблините, докато не открием подходящ заместник на Готра.

И като изгледа заплашително събралите се наоколо чудовища, заяви:

— Очаквам да превземете Палмарис до деня на лятното слънцестоене. Ако се наложи да ви потърся преди да сте покорили пристанищния град, гответе се да срещнете съдба, по-страшна и от тази на Готра!

И сред оглушителен плясък на крила и малко магия, накарала пламъците на огъня да подскочат нависоко, демонът-дактил се понесе на запад, за да нагледа и останалите две поселища. Доволен от видяното, той зави на север, с намерението да пресрещне поредния керван и едновременно да ги окуражи и сплаши.

Ала в този миг нещо друго привлече вниманието му, нечие присъствие, каквото не бе усещал от векове насам. Бавно започна да се снишава, описвайки кръг след кръг над гъстата гора. Зорките му очи забелязваха и най-беглото движение, от острия му слух не убягваше и най-слабият звук.

Някъде наблизо имаше елф, сигурен бе в това. Един от Туел’алфарите, най-древните и страшни врагове на демона-дактил.

Глава 47

Хармония

Нощта беше тиха и неописуемо красива. От време на време някое пухкаво облаче прекосяваше небето, подгонено от палавия югозападен ветрец, ала през повечето време звездите грееха ярко в уханния мрак, в който вече се усещаше сладкият мирис на настъпващата пролет.

Каква огромна лъжа бе всичко това, помисли си Елбраян. Много скоро ароматът на пробуждащия се живот щеше да бъде изместен от вонята на гоблини, паури и великани, от задушливия дъх на смъртта. Много скоро това привидно спокойствие щеше да се пръсне на хиляди парченца, стъпкано под нозете на прииждащите черни орди, прогонено от плющящите бичове на паурите, смазано от тежките оръдия.

Жестока, мъчителна лъжа — тишината, покоят на нощта, нежният пролетен бриз.

Слабо движение недалеч от него откъсна младия мъж от мислите му. Той обаче не посегна към оръжието си, познал меките стъпки и сладкото ухание — като на поляна, покрита с току-що разцъфнали цветя. Миг по-късно Пони излезе измежду две близки дървета, облечена само в къса, копринена нощница. Разпуснатата й коса обгръщаше красивото й лице, галеше нежните бузи и закачливо се увиваше около врата й по начин, който накара сърцето на Елбраян да забие учестено.

Пони го погледна, топло усмихната, после обви ръце около себе си, за да се предпази от нощния хлад, и вдигна очи към звездното небе.

— Как можах да те доведа тук! — прошепна младият мъж и застана зад нея.

Младата жена положи глава върху ръката му, почиваща върху нейното рамо, и се извърна на една страна, облягайки се на гърдите му.

— Как би могъл да ме спреш? — отвърна тя и Елбраян се засмя, после я целуна по косата и обгърна крехкото й тяло със силните си ръце.

Как наистина, помисли си той, както винаги, изпълнен с възхищение от неукротимия й дух. Знаеше, че понечи ли да я контролира, любовта му няма да бъде истинска, няма да бъде пълна, защото всеки опит някой да решава вместо нея, би прекършил същия този дух, от който така се възхищаваше. Сърцето й му принадлежеше, ала волята й си бе само нейна и единственият начин да й попречи да дойде с него, би бил да я повали в безсъзнание и да я затвори в някоя дълбока пещера!

Младата жена се обърна в прегръдките му и вдигна лице към него.

Елбраян се взря в очите й, представяйки си я как издъхва, пронизана от остро гоблиново копие и неволно извърна поглед към звездите, чудейки се как би продължил напред, ако нещо се случеше с нея и какъв смисъл би имал животът му тогава.

Усети как ръката й го докосва по бузата и нежно, ала настойчиво притегля лицето му надолу.

— И двамата сме в опасност — напомни му тя. — Да, заплашва ме смърт, ала същото се отнася и за Елбраян.

— Дори не го споменавай!

— Но то е напълно възможно, риск, който поехме с ясното съзнание за опасностите, които изборът ни крие, ала който дългът ни повеляваше да поемем. Не бих искала да живея в онова, което би останало от нашия свят, ако демонът не бъде погубен; хиляди пъти предпочитам да загина в битка с него там, в далечен Барбакан…

Гласът й заглъхна и тя се повдигна на пръсти, за да го целуне.

— Предпочитам да загина рамо до рамо с мъжа, когото обичам.

Елбраян отново се извърна, неспособен да приеме мисълта, че може завинаги да я изгуби, нея, най-скъпото му същество на този свят. Тя обаче улови брадичката му в шепа и го принуди да я погледне право в очите.

— Аз съм боец — заяви тя. — Цял живот съм се борила, още от деня, когато си тръгнах от изпепеления Дъндалис. Моят дълг е също толкова голям, колкото и твоят.

— Разбира се! — съгласи се Елбраян веднага.

— И ако ми е писано да умра, нека срещна смъртта си в битка — рече младата жена през стиснати зъби. — Нека бъде в битка срещу демона-дактил, та Авелин да успее да се изправи очи в очи с него и може би да го довърши. Аз съм боец, обич моя, не ми отнемай правото на достоен край!

— Как бих искал този край да дойде едновременно и за теб, и за мен — безпомощно се усмихна Елбраян. — След поне сто години.

Пони протегна ръка, за да докосне устните му и усети твърдата брада, набола през няколкото дни, откакто бяха поели на път.

— Май е крайно време да създадеш малко работа на Буря — засмя се тя, — иначе лицето ми ще пламне, изжулено до червено.

— И не само лицето ти, любов моя — подразни я Елбраян и като я повдигна от земята, нежно я ухапа под брадичката, нарочно одрасквайки нежната й шия.

Младата жена меко стъпи на земята, без да го пуска и когато очите им отново се срещнаха, цялата игривост си беше отишла, отстъпвайки място на внезапна страст, разпалена още повече от мисълта, че времето им заедно може би наближава своя жесток край. Пони го целуна, този път настойчиво, почти грубо, придърпвайки главата му към себе си, въпреки че между тях вече не бе останало никакво разстояние.

Елбраян я притисна още по-плътно до тялото си и спусна едната си ръка по голия й крак, после я плъзна под тънкия плат, нагоре по гърба й, докато с другата бавно я полагаше на земята.

— Отвара — упорито твърдеше Авелин.

— Отвара за шемет, тогаз’ — изсумтя Брадуордън. — Кой глупак би приготвил такваз’ отрова? Напитка, дето ще накара краката ти да омекнат, когато един по-силничък удар със сопа може да стори същото, че и по-лошо!

— Отвара за кураж! — възпротиви се монахът и като отпи голяма глътка, обърса лицето с опакото на ръката си.

— Отвара за страхливци — вече сериозно рече кентавърът и Авелин го изгледа изненадано. — О, да, аз също обичам хубавото питие. Какво не бих дал за една чашка богъл, а в цяла Корона няма отвара, дето би те тръшнала по-лесно от елфическото вино. Ала аз пия само когато имам повод да празнувам, приятелю, само в дните на слънцестоенето или пък равноденствието, а не за да избягам от нещо.

— А може би просто нямаш от какво толкова да бягаш — промълви Авелин и отново надигна плоската манерка.

Не отпи обаче, спрян против волята си от неумолимия поглед на кентавъра.

— Колкото повече се криеш, толкоз по-голяма власт даваш на онуй, от което бягаш — заяви Брадуордън. — Погледни ме, братко Авелин, погледни ме в очите и знай, че никога не лъжа.

Монахът свали бутилката и вдигна очи към него.

— Постъпил си правилно, като си взел камъните.

— Каква глупост е пък това? — възкликна Авелин.

— Недей да отричаш — махна с ръка Брадуордън, без да обръща внимание на протестите му. — Мен не можеш излъга. Не се страхуваш от твоите събратя, туй ми е повече от ясно. Не се боиш, че монасите от твоя орден могат да изпратят нов брат Правда по дирите ти. Не, приятелю, ти се боиш от Авелин Десбрис, страхуваш се онуй, дето си сторил, страхуваш се за безсмъртната си душа. Е, наистина ли смяташ, че си я омърсил?

— Нищо не разбираш!

— Ам’че да! — провикна се Брадуордън, имитирайки го доста правдоподобно. — Прекрасно разбирам хората, приятелю, прекрасно разбирам и теб. И знам, че тези „отвари за кураж“ не са нищо повече от опит да избягаш от миналото си, да забравиш за решенията, които си бил принуден да вземеш… решения достойни и благородни. Добре ме чуй, защото не те лъжа — нямам причина да го правя! — постъпил си правилно — и бягството, и кражбата на камъните, дори убийството на онзи, който се е канел да те погуби. Направил си каквото е трябвало, приятелю, тъй че остави угризенията зад гърба си, та още по-ясно да виждаш пътя пред себе си. Казваш, че знаеш каква е съдбата ти и аз ти вярвам, иначе не бих дошъл с теб. Писано ти е да се изправиш срещу демона и да го унищожиш и аз знам, че можеш да го сториш, ала само ако в съзнанието и сърцето ти цари мир.

Тези думи, излезли от устата на стария кентавър, създание загадъчно и мъдро, дълбоко впечатлиха монаха. Той сведе поглед към бутилката в ръцете си и за първи път я видя като враг, като признак на собствената му слабост.

— Нямаш нужда от тази отвара — заяви Брадуордън. — Ала когато всичко свърши и демонът рухне поразен, ще те поканя на чашка богъл и тогаз ще видиш какво значи светът да се върти около теб!

И като се пресегна, кентавърът измъкна манерката от ръката на приятеля си, впил проницателен поглед в очите му.

— Авелин няма защо да се крие от Авелин — сериозно каза той и едрият монах бавно кимна. — Само от дактила! — продължи Брадуордън. — Засега гледай да останеш незабелязан от него, поне докато не настъпи подходящият момент. А туй шише няма да ти помогне особено!

Все така безмълвен, Авелин отново кимна. Беше изумен, че кентавърът така ясно бе прозрял какво го измъчва, сякаш бе надзърнал в сърцето му и с очите си бе видял угризенията, спотаени там. Питието, което винаги носеше със себе си, наистина не бе отвара за смелост, а проява на слабост и страх, бягство от миналото.

Без да сваля поглед от Брадуордън, монахът отвърна на усмивката му и захвърли бутилката в храсталака.

Сега Авелин Десбрис най-сетне можеше да посрещне съдбата си без да съжалява за пътя, довел го дотук.

Брадуордън пък вдигна гайдата си и засвири тихичко и такава бе магията на неговата песен, че никой — човек, гоблин или диво животно, не можеше да разбере откъде идва тя. Нежната мелодия, едновременно тъжна и вдъхваща надежда, успокои Авелин и го изпълни с кураж, после се понесе между дърветата, помилва двамата влюбени и даде нови сили на Полсън и Катерицата, които стояха на пост отвъд пределите на малкия лагер.

В този миг, дори повече отвсякога, шестимата бяха едно цяло, неразривно свързани от една мисия и една хармония.

Нямаше покой за Тунтун и Симфония обаче. Елфическата девойка следеше вярното животно, готова да спре и при най-малкия признак за умора, ала то продължаваше да се носи в нощта, прекосявайки нощните сенки като да бе самата Шийла, поела пътя си на запад.

Онова, което ги тласкаше напред, бе не по-малко важно от мисията на Елбраян и останалите, запътили се към земите на демона. Тунтун все още беше ядосана, задето не й бяха позволили да се присъедини към отряда и никакви доводи не можеха да разсеят недоволството й. Тя искаше смъртта на демона не по-малко, отколкото Джуравиел или всеки друг. Ала имаше и нещо друго, което я бе накарало да полети на запад. Не разумът, а сърцето я бе тласнало да потърси Симфония и да се втурне след малкия отряд — донякъде, защото Бели’мар Джуравиел (най-близкият й другар, независимо от вечните им препирни) беше част от него, ала също така понеже Нощната птица бе начело. Да, Тунтун повече не можеше да отрича чувствата си към младия пазител. Изиграла бе важна роля в събитията, довели го до тук, и точно както майката се вкопчва в поотрасналата си рожба, така и тя не искаше да го пусне сам на толкова опасен път.

Да, именно заради Нощната птица се носеше Тунтун през нощната гора, заради него, мъжа, когото бе обучила и когото бе започнала да обича. Не че нямаше доверие в него (а и иначе, когато никога досега не го бе виждала толкова силен и уверен!) и все пак смяташе да застане рамо до рамо с него в най-мрачния, ала може би и най-славния миг в живота му.

Елфическата девойка се наведе над шията на великолепния жребец и го помоли да препусне още по-бързо. Симфония, който обичаше пазителя не по-малко от нея, не чака втора подкана.

Глава 48

Древни врагове

— Ти и твоите приятели ни спасихте, не го оспорвам — рече Джинго Грегор, а гласът му потреперваше от преживяното през последните няколко седмици напрежение, от страховитите изненади и ужаса. — И все пак, нима трябва доброволно да отидем там, където властва магията?

И той умолително вдигна очи към създанието, което, макар да се показваше рядко пред очите им, бе водило него и останалите хора из тези непознати земи, все на юг, докато в далечината не зърнаха високи планини.

— По-добре това, отколкото да се изправите срещу гоблиновите пълчища — отвърна Джуравиел. — Предлагам ви подслон, убежище по-сигурно и от най-тайното скривалище на света. И не току-така ви каним в нашето царство, Джинго Грегор — за Туел’алфарите вие сте също така непознати, както сме ние за вас, а и границите ни обикновено са затворени за твоята раса. И все пак, ето че ви водя в долината на своя народ, защото ако не го сторя, ви обричам на сигурна смърт.

— Не съм неблагодарен, добри ми елфе — рече Джинго.

— Просто предпазлив — довърши Джуравиел вместо него и се спусна надолу, така че мъжът да го вижда, нещо, което рядко се бе случвало през тези няколко седмици. — Така и трябва да бъде, след всичко, което ви сполетя напоследък. Ала аз не съм ви враг.

— В това отдавна се убедихме — увери го Джинго.

— Тогава забравете тревогите, които ви измъчват, защото Андур’Блау Иннинес е съвсем близо. И знайте, че сте благословени, едни от малцината люде, допуснати до прекрасната долина на моя народ.

Последните думи на Джуравиел прозвучаха някак рязко, като отражение на съмненията, които го измъчваха — наистина, Елбраян, макар и човек, бе живял в царството на Туел’алфарите; наистина, малкият им отряд, начело с него и Тунтун, се бе притекъл на помощ на селяните с благословията на лейди Даселронд, ала дали не беше прекалено да доведе хора в Андур’Блау Иннинес без изричното позволение на своята повелителка? И сега Джуравиел се питаше дали хората няма да бъдат отпратени от свещените земи на елфите. Кой знае, може би щеше да открие, че пътеките, водещи в Долината на мъглите, са вече променени, скрити и от него самия. Лейди Даселронд беше милостива, ала освен това бе прагматична и твърдо решена да брани царството и поданиците си. Добруването на Туел’алфарите тя поставяше над всичко, може би дори над живота на неколцина човешки бежанци.

Въпреки едва доловимото съмнение в гласа на елфа, Джинго Грегор изглежда се успокои от думите му, които бе чувал вече няколко пъти през последните дни. Джуравиел изпитваше единствено състрадание към тези злощастни люде, изтощени от дългия път, понесли навярно тежки загуби при гоблиновите нападения, а и те самите — бити и измъчвани от скверните създания. Да, той бе готов да ги утешава, да им вдъхва кураж, колкото често се налага, та дори сам да не бе сигурен в изхода от начинанието си.

Джинго Грегор се върна обратно при топлия лагерен огън, Джуравиел също се приближи, за да държи малкия отряд под око, макар хората да не усетиха нищо, толкова безшумни бяха движенията му между клоните на дърветата.

Огънят вече догаряше. Бездруго не особено висок (Джуравиел бе наредил така, макар да бе почти сигурен, че наоколо не се навъртат врагове, или поне не организирани отряди), сега от него бяха останали само шепа тлеещи въглени, чийто оранжев светлик хвърляше меки отблясъци върху заспалите хора и се смесваше със спокойното им дишане.

Джуравиел също се бе унесъл, удобно облегнат в сгъвката на един висок клон. Знаеше, че би трябвало да гледа към лагера, ала нощното небе, загадъчно и обсипано със звезди, неизбежно притегляше погледа му.

Внезапно вниманието му бе привлечено от нещо черно и зловещо, което се носеше право към него! Елфът почувства присъствието на демона-дактил така осезаемо, както и звярът долавяше неговото, усети ужаса, въплътеното зло, което изпълни въздуха и спусна пелена от смразяващ студ над земята.

С огромно усилие на волята откъсна поглед от небето и връхлитащата гибел и скочи от дървото, после се втурна между заспалите хора, подритваше краката им, шептеше настойчиво, докато най-сетне ги събуди до един.

— Бягайте! — нареди той. — Разделете се на групички от четирима-петима и се разпръснете в гората!

Засипа го порой от въпроси, той обаче нямаше време за губене:

— Не се бавете! — повтаряше. — Не се бавете, защото смъртта вече лети към нас. Бягайте!

Демонът беше близо, толкова близо! Ужасените хора се защураха насам-натам, мъчейки се да съберат вещите си или поне да нахлузят ботуши на босите си крака. Най-сетне успяха да овладеят обзелата ги паника и потънаха в мрака на гората.

Край догарящия огън остана само Джуравиел, с очи вперени в нощното небе, в очакване на най-скверното създание, бродило някога из Корона.

Усети, не, със собствените си очи видя как демонът се спуска към земята, завивайки в последния момент така, че да кацне точно срещу него.

Елфът извади тънкия си меч, макар да се питаше какво би могъл да стори срещу подобен противник. За миг му се прииска хората, които бе отпратил, да му се притекат на помощ. Бързо прогони тази мисъл, тъй като добре разбираше, че върнат ли се, всички са обречени.

— Туел’алфар — проговори Бестесбулзибар и могъщият му глас отекна надалеч. — Малцина останаха от твоята раса, а и силата ви не е каквато беше преди.

— Махай се оттук, демоне! — отвърна Джуравиел, събирайки цялата си решителност. — Нямаш власт над мен — нито над сърцето, нито над душата ми, а лъжите ти не могат да заслепят очите ми!

Звярът се изсмя, ехиден, зловещ смях, от който елфът внезапно се почувства малък и нищожен.

— И защо смяташ, че бих поискал да покоря нещо толкова незначително като сърцето и душата ти, елфе? — изръмжа Бестесбулзибар. — Всъщност — добави той миг по-късно, за да подразни противника си, — май няма да откажа сърцето ти, та отново да вкуся сладката кръв на расата ти.

Докато говореше, демонът бавно обикаляше около огъня, а Джуравиел несъзнателно следваше движенията му, като гледаше да държи тлеещата жарава между себе си и звяра, макар и сам да разбираше, че и най-високите пламъци не биха спрели тази рожба на огнения пъкъл.

— Защо си тук, елфе? Какво търсиш толкова далеч от родната си долина? О, да, аз знам за нея. Доста неща видях, откакто се пробудих и знам, че времето ви отминава, че сте малочислени и потайни, скрити в малкото си царство, насред големия, изпълнен с хора свят. Е, защо си тук, елфе? Какво те води толкова далеч от дома?

— Мракът на демона-дактил — твърдо заяви Джуравиел. — Сянката, която хвърли над света, не остана скрита за нас, защото и преди сме се срещали, изчадие на най-черно зло!

— И какво ще направите срещу Бестесбулзибар? — ревна демонът изведнъж и се хвърли напред, разпръсквайки въглените във всички посоки.

Джуравиел реагира светкавично, ала точният му удар не можа да забави страховития звяр — дори елфическият меч беше безсилен срещу дебелата му кожа. Един мощен замах и тънкият меч политна далеч встрани, докато с другата си ръка демонът сграбчи противника си за гърлото и го вдигна във въздуха.

— О! — възторжено се провикна Бестесбулзибар и прокара хищни нокти по гърдите на своята жертва. — Бих могъл да го изтръгна, елфе, и да го изям пред очите ти, докато с ужас гледаш как то отмерва последния си удар.

— Не ме е страх от теб — с мъка рече Джуравиел, борейки се да си поеме въздух.

— Значи си безумец! — отвърна демонът. — Знаеш ли какво има след смъртта, елфе? Знаеш ли какво те очаква?

Гръмовният смях на чудовището отекна надалеч в мрака на нощната гора.

— Няма мъчение… — опита се да каже Джуравиел.

— Защото си с чисто сърце — довърши Бестесбулзибар със злостен сарказъм и се разсмя още по-силно. — Прав си — съгласи се той. — Там няма мъчения, защото там няма абсолютно нищо. Нищо! Чуваш ли ме? Нищо! Няма отвъден живот за жалка твар като теб, елфе! Има само безконечна тъмнина. Наслади се на последните си мигове, глупецо! Моли се да те пожаля, та дано видиш още едно утро!

Джуравиел не каза нищо, вкопчил се в своята вяра, която наистина учеше, че всеки, изживял отредените си дни достойно, след смъртта си ще бъде възнаграден. Мислите му се насочиха към Гаршан Инодиел, елфическия Бог, Бог справедлив и щедър, чиито повели не се различаваха толкова много от повелите на човешкия Бог. Ала отчаянието беше по-силно, то сякаш извираше от самото същество на демоничното изчадие и го душеше в лепкавата си примка.

— И все пак, какво дириш тук? — попита Бестесбулзибар внезапно и го изгледа изпитателно. — И какво знаеш?

Джуравиел затвори очи, в очакване да бъде подложен на свирепи мъчения; сигурен бе, че чудовището ще го изтезава дълго и безмилостно, докато не го принуди да проговори, навярно дори да предаде Елбраян и останалите. Не, стисна зъби елфът, не бива да мисля за това! Опита се да мисли единствено за Гаршан Инодиел, да скрие всичко, което знаеше, под покрова на покоя, даряван от неговия Бог.

В този миг обаче безстрашният Джуравиел почувства нещо много по-ужасно и от най-нечовешкото мъчение, усети как демонът нахлува в съзнанието му, мрачно, леденостудено присъствие, което тършуваше в мозъка му и надзърташе и в най-съкровените кътчета. Рязко отвори очи и видя лицето на звяра току до себе си, разкривено от усилието да разкрие тайните му.

Джуравиел се съпротивляваше яростно, ала противникът му бе прекалено могъщ. Колкото повече се опитваше да не мисли за Елбраян и останалите, толкова повече научаваше демонът за тях. Вледеняващ страх запълзя по тялото на елфа — несъмнено, Бестесбулзибар щеше да изкопчи всичко за неговите приятели и след като го погълнеше, щеше да стори същото и с тях.

— Авелин — прошепна звярът.

— Не! — изкрещя Джуравиел и яростно зарита.

Улучи чудовището право в окото и най-сетне успя да се освободи от желязната му хватка. Тупна на земята и се опита да побегне, ала демонът се надвеси над него с лице, изкривено в жестока усмивка.

— Нямаш място тук — разнеслият се неочаквано мелодичен глас сепна дактила и прикова цялото му внимание.

И той, и жертвата му се обърнаха, тъкмо когато лейди Даселронд се показа измежду близките дървета, следвана от дузина въоръжени елфи.

— Все още си жива! — изрева демонът при вида на елфическата повелителка, която помнеше от предишното си пробуждане.

— А ти отново скверниш земята на Корона — отвърна тя — и целият свят ридае горко.

— И с основание! — заяви Бестесбулзибар. — Къде е Теранен Динониел сега, Даселронд? Кой ще ме спре този път?

При тези думи демонът хвърли зъл поглед към Джуравиел, който потрепери при мисълта, че може би е издал приятелите си.

— Кой, Даселронд? — продължи чудовището. — Ти или този жалък страхливец, който се гърчи в краката ми?

И като огледа заобиколилите го елфи, избухна в зловещ смях.

— Или може би всички вие? Добре тогава, да започваме, та веднъж завинаги да се разправя с досадните Туел’алфари!

— Няма да се бием с теб — хладно отвърна лейди Даселронд. — Не и тук.

При тези думи тя вдигна огромен зелен камък, който заискри ослепително и обля всичко наоколо в зелена светлина… Всичко, освен демона — прекалено непрогледен бе мракът, който обгръщаше гнусното му тяло, прекалено могъща — мерзката му магия.

— Каква подла измама е това? — ревна той. — Каква глу…

Така и не можа да довърши — внезапно светът започна да се изменя, гъста зелена мъгла се спусна над него, а когато се вдигна, небето грееше двойно по-ярко, а звездите сякаш бяха по-близо.

Намираха се в Андур’Блау Иннинес, всички те — лейди Даселронд и Джуравиел, елфи и бегълци.

И Бестесбулзибар.

— Каква подлост…! — обезумял от гняв викна дактилът, разбрал изведнъж, че не бива да е тук, в самото сърце на елфическата сила.

— Каня те в дома си, демоне — гласът на лейди Даселронд беше някак по-слаб — колко ли трябва да й бе коствало да пренесе всички във вълшебната долина, или пък, кой знае, да промени земята под краката им? — Не можеш да ме победиш, не и тук, не и сега.

Дактилът изръмжа ядовито, но се замисли над думите й. Наистина, и сам усещаше силата на елфическата повелителка и нейните поданици.

— Не след дълго! — закани се той, разкривил лице в грозна гримаса.

Лейди Даселронд вдигна зеления камък, сърцето на Андур’Блау Иннинес, и сиянието му, многократно по-ярко отпреди, огря всичко наоколо.

Страховитият рев на чудовището, рев на болка и ярост, я накара да се олюлее.

— Е, значи спаси жалкия елф и човеците, които той водеше със себе си — изсмя се то в лицето й. — Нима това ще им помогне, когато светът бъде мой?

При тези думи демонът размаха огромните си черни крила и се издигна във въздуха, съпроводен от рояк миниатюрни елфически стрелички.

Каквато и радост да бяха изпитали Туел’алфарите при бягството на дактила, тя бързо се стопи. Принудена от обстоятелствата, лейди Даселронд бе допуснала скверното създание в най-святото, най-скъпото на сърцата им място и макар Бестесбулзибар да беше прав и все още да не бе в състояние да се изправи срещу тях в царството им, малката им победа изобщо не бе отслабила могъществото му.

Джуравиел се приближи до лейди Даселронд, която продължаваше да се взира в късчето земя, където бе стоял демонът, сега почерняло и безжизнено.

— Рана, която никога няма да зарасне — печално рече тя.

Джуравиел коленичи, за да може по-добре да огледа мястото, и усети как му се повдига от лъхналия го дъх на разложение.

— Гнойна рана, която бавно ще се разпростира наоколо — рече лейди Даселронд. — Трябва зорко да бдим около нея, защото ако дори за миг оставим магията и песните ни да отслабнат, покварата на Бестесбулзибар ще плъзне из долината.

Джуравиел въздъхна и вдигна безнадежден поглед към своята повелителка, а красивото му лице бе помрачено от сянката на угризението.

— Демонът става все по-силен — в гласа на лейди Даселронд нямаше и следа от обвинение.

— Провалих се — мрачно рече Джуравиел и господарката му го погледна невярващо. — Той знае — за Елбраян, за Авелин, за целия план.

— Тогава горко на Елбраян — отвърна лейди Даселронд. — Или по-скоро — уповавай се в Нощната птица и в брат Авелин, чието сърце е чисто. Те поеха на север, за да се бият с Бестесбулзибар и ще го направят.

Джуравиел отново сведе поглед към черния белег, с който демонът бе дамгосал скъпата му долина. Да, Бестесбулзибар наистина трябва да бе станал изключително могъщ, щом бе в състояние да оскверни по този начин дори свещената земя на Андур’Блау Иннинес. Лейди Даселронд му казваше да има вяра и той щеше да се опита, ала въпреки това не можа да скрие страха, изписал се по лицето му, когато обърна очи на север.

— А сега да се залавяме за работа — продължи лейди Даселронд, повишавайки глас, така че да я чуят и останалите елфи. — Имаме неочаквани гости, за които трябва да се погрижим — първо да им помогнем да се съвземат, а след това да ги заведем на сигурно място при техните събратя… разбира се, ако някъде в света все още има такова място.

И като сведе поглед към грозната рана, почернила вълшебната земя на нейните владения, елфическата повелителка меко добави:

— Чака ни много работа.

Глава 49

Преследвани

— Местността става все по-дива, чичо Мейдър, все повече заприличва на враговете, срещу които сме тръгнали. Дърветата тук са по-стари и по-мрачни, с плодове никога небрани от грижовна човешка ръка. Зверовете не се боят от нас, нито пък се плашат от оръжията и хитростта ни.

Младият мъж се облегна на корена, който пресичаше по диагонал импровизираната „стаичка“ на Оракула, и се замисли над собствените си думи. Така си беше, вече се намираха далеч на север от всички познати човешки поселища и светът внезапно бе станал някак по-голям и по-враждебен. Планините на скверен Барбакан се издигаха на по-малко от ден път оттам — огромни и заплашителни, те всяваха страх в сърцето на пътниците и ги караха да се усещат малки и незначителни.

— И това ме изпълва със смесени чувства — продължи Елбраян след малко. — Страхувам се за нашата сигурност — ще мога ли да защитя приятелите си, не само от врага, но и от тези опасни земи и жестоките истини на оцеляването? И все пак, тук съм по-свободен, откъдето и да било; тук повече отвсякога се превръщам в мъжа, който елфите ме обучиха да бъда. Тук няма място за грешки, няма втора възможност и точно това ме държи нащрек, не ми дава да се отпусна нито за миг. Тук изпитвам страх, значи съм жив.

Младият мъж отново се облегна назад, усмихнат на иронията в собствените си думи — боя се, значи съм жив.

— Стига да имат възможност, повечето хора биха избрали съществувание спокойно и изпълнено с удоволствия. Мнозина биха се обградили със слуги и наложници. И точно там грешат, защото тук, където опасността вечно дебне зад ъгъла, аз съм десетократно по-жив, отколкото те някога ще бъдат. А и предизвикателството, което представлява животът с Пони (предизвикателство, на което се надявам да се радвам още дълги години), прави дните ми неизмеримо по-пълноценни. Разликата, струва ми се, е като тази между обикновената плътска сласт и сливането на двама души, които се обичат, разликата между задоволяването на някаква физическа потребност и истинската страст. Да, може би още утре ще срещна смъртта си, ала тук, на ръба на катастрофата, тук, където се чувствам едно с истинската си същност, именно тук изживявам много повече, отколкото където и да било преди. Затова не съжалявам, че съдбата ме поведе по този път, чичо Мейдър, не съжалявам и останалите, Брадуордън и Авелин, Полсън и Катерицата и най-вече Пони, които също поеха по него. Съжалявам единствено, че Джуравиел не успя да продължи с нас, че дългът се намеси и го принуди да се върне.

Младият мъж подпря глава върху шепата си и замълча, загледан в бледия образ в ъгълчето на огледалото. Всичко, което бе казал досега, беше вярно. Наистина, смъртта и страданията на хората го изпълваха с дълбока скръб, ала не можеше да отрече, че едновременно с това усеща и някаква възбуда, примесена с чувството, че прави нещо значимо и благородно.

Вгледа се още по-настойчиво в лика на своя предшественик, търсейки одобрителна усмивка или пък недоволна гримаса, която да му каже, че чувствата му не са нищо друго, освен самозаблуда, опит да се пребори с отчаянието. Вместо това видя как от дълбините на огледалото изплува черна сянка. За миг си помисли, че това е знак за несъгласието на легендарния пазител с думите му, после разбра, че непрогледният облак не отразява нито чувствата на Мейдър, нито неговите собствени. Не, мракът, стелещ се по гладката стъклена повърхност, бе много по-страшен.

Елбраян рязко се изправи.

— Чичо Мейдър? — попита той, останал без дъх, и усети как по тялото му плъзва вледеняващ студ.

Студ, мрак, неумолима смърт.

Безброй мисли се подгониха в съзнанието му, мъчейки се да открият смисъл в необичайната случка. Само едно създание владееше подобен мрак, даде си сметка Елбраян, досещайки се внезапно какво бе станало. Дали духът на Мейдър бе улеснил предупреждението от отвъдното, или това бе просто връзка, възникнала с помощта на Оракула, той нито знаеше, нито се интересуваше. Единственото, което имаше значение в този миг, бе, че демонът-дактил бе обърнал магическия си взор към тях и ги търсеше.

Обзет от вледеняващ ужас, младият мъж осъзна, че обръщайки се към Оракула, сам бе насочил звяра по следите на малкия си отряд. Рязко скочи, при което удари главата си в сплетените корени и пръстта, образуващи тавана на малката пещера, и се втурна към огледалото. Захлупи го, прекъсвайки всяка връзка с отвъдното, после свали одеялото, с което бе запречил входа, и плътно го обви с него. След това изпълзя навън и се завтече към лагера, викайки Авелин.

От гъстата магмена река демонът-дактил извади последното си творение — нажежено, заострено копие — и го вдигна високо във въздуха.

— Безумци! — избухна той в смях, съзерцавайки великолепното оръжие, с чиято помощ щеше да открие и унищожи жалките хора, тръгнали на поход срещу Айда.

В острието заключи онова, което бе видял, затвори издайническите следи на човешка магия и вля собственото си могъщество, силата на преизподнята — изпепеляваща и смъртоносна.

После повика елитната си стража, великаните, на които бе дал великолепните магмени доспехи.

Щом те се събраха, Бестесбулзибар протегна копието на техния предводител, Тогул Дек.

Чудовището се поколеба, усетило горещината, която се излъчваше от страховитото оръжие, и демонът замахна, ръмжейки заплашително. Боейки се от господаря си много повече, отколкото от оръжието, великанът го взе без да задава никакви въпроси, макар неволно да потръпна, когато пръстите му докоснаха дяволския предмет.

За негова изненада той се оказа хладен.

— Вземи десетина от бойците си — нареди дактилът — и открий човеците, които идват насам. Копието ще ти покаже пътя.

— Живи ли ги иска всемогъщият Бестесбулзибар? — излая Тогул Дек.

Демонът изсумтя пренебрежително — не си струваше да хаби времето и енергията си за шепа жалки хора:

— Донеси ми главите им. Другото може да изядете.

Великанът удари крак в земята, събра десетина войни и изскочи от тронната зала.

Бестесбулзибар разпусна останалите стражи и се върна при една от магмените реки. Потопи ръката си вътре, докато не почувства мощното туптене на магията, която само той командваше, и отново се замисли за деня, когато цяла Корона щеше да бъде негова.

* * *

— Как може да съм такъв глупак! — вайкаше се Авелин, отпуснал глава в ръцете си.

— Какво искаш да кажеш? — попита Пони направо.

Време за съмнения и търсене на вина нямаше — всяко предизвикателство трябваше да бъде посрещано без празни съжаления за решения, взети в миналото.

— Трябваше да се сетя, че демонът ще ни потърси — отвърна Авелин, — трябваше да предвидя, че ще насочи магическия си взор към нас.

— Все още не сме сигурни, че наистина го е сторил — намеси се Елбраян. — Кой знае, може сянката, която видях в Оракула, да е била просто предупреждение. Откакто тръгнахме, почти не сме срещали врагове, само един-единствен отряд, който може и да не е част от армията на дактила. Защо му е на Бестесбулзибар…

— Не изричай това име толкова близо до владенията на чудовището! — прекъсна го монахът. — Дори не си го помисляй, ако си способен на подобен самоконтрол!

Елбраян кимна извинително.

— Все още не знаем дали е прекалено късно — довърши той по-тихо.

— Но сега вече сме защитени, нали? — попита Брадуордън и Авелин кимна.

С помощта на слънчевия камък, който бе взел от Куинтал, той бе създал щит, който да спира магическия взор на всеки, опитал се да ги открие. Вълшебството не беше трудно и за могъщия монах щеше да бъде съвсем лесно да го поддържа много дълго време, без това да го изтощи и да му попречи да използва останалите камъни.

Вълшебство, до което отдавна трябваше да е прибягнал, ясно осъзна Авелин, още откакто напуснаха земите край Дъндалис.

— Глупак! — изфуча Полсън и като го изгледа разлютено, тръгна нанякъде.

Елбраян побърза да го настигне и като го хвана за лакътя, поведе го към няколко вечнозелени храсти извън лагера, където можеха да поговорят насаме.

— Ти също не спомена, че ни трябва такъв щит — рече пазителят направо.

— Да, ама аз не съм магьосник — отвърна траперът. — Дори не знаех, че имало такова нещо.

— Тогава се радвай, че имаме човек като Авелин, който може да ни скрие от очите на демона.

— Освен ако проклетото изчадие вече не ни е видяло — изтъкна Полсън и нервно се огледа.

— Нямам намерение да търпя взаимни обвинения и караници между нас! — недвусмислено заяви Елбраян.

Ловецът дълго се взира в него, ала най-сетне отстъпи пред неумолимия му поглед. Вместо както обикновено да заеме отбранителна позиция, той се опита да види нещата през очите на Елбраян. Най-сетне кимна:

— Радвам се, че Авелин е с нас — искрено рече той.

— Все някак ще се доберем дотам — увери го Елбраян и се накани да си тръгне.

— Хей, пазителю — извика Полсън след него и когато младият мъж се обърна, видя, че по устните на ловеца играе широка усмивка.

— Ще се доберем дотам, казваш? А сигурен ли си, че туй е нещо хубаво?

— Сигурен съм, че не е — отвърна Елбраян също така широко усмихнат.

Покатерени на една висока скала, Елбраян и останалите скришом наблюдаваха поредния керван от Барбакан. Имаше най-вече гоблини, които се тътреха напред с превити рамене и нещастни физиономии, особено онези, които бяха впрегнати в паурийските оръдия — катапулти, балисти и огромни устройства, които можеха да пробият дупка и в най-яката крепостна стена.

Черните редици бяха сякаш безкрайни, толкова дълги, че не можеха да бъдат обхванати с поглед и се губеха далеч на изток.

— Алпинадор също е обсаден — рече Елбраян.

— Демонът ще използва летните месеци, за да стигне до брега, където несъмнено го очакват още паурийски подкрепления — обади се и Авелин. — Освен разбира се — добави той, замисляйки се над собствените си думи, — ако войските му вече не са се добрали до брега. Ам’че да!

— Значи нямаме никакво време за губене — намеси се Брадуордън.

Застанал на около метър-два зад тях, тъй като очевидно не можеше да се изкатери по скалата, кентавърът бе прекарал последния половин час, чакайки ги да слязат, а нетърпението му само нарастваше, докато слушаше как Полсън безспирно брои очевидно многобройните великани в кервана, а останалите описват екзотичните бойни оръдия.

— Трябва да изчакаме Пони — напомни им Елбраян.

— Значи няма какво повече да чакате — долетя глас откъм пътеката, последван миг по-късно и от самата Пони. — Открих няколко прохода, през които можем да минем — обясни тя. — Тази пътека се разделя на около четвърт миля оттук — лявото разклонение поема надолу, ала дясното тръгва нагоре и навлиза в планините, които не се оказаха чак толкова непреодолими.

— Има ли достатъчно прикритие? — попита Елбраян.

— Колкото искаш. От двете страни на пътеката се издигат високи скали, но ако врагът е разположил постове на подходящите места, най-вероятно ще ни забележат.

— Значи просто трябва да ги забележим първи — решително заяви пазителят и като вдигна Ястребокрилия, изпрати Катерицата да ги покрива отляво, Пони — отдясно, а той самият тръгна напред, доста преди Авелин, Полсън и Брадуордън.

След час вече се бяха изкачили високо в планината, там, където дърветата свършваха и вятърът свиреше с утроена ярост. Въпреки че оставяше след себе си знаци, които да насочват другарите му, Елбраян се боеше да не би останалите да се изгубят. Барбакан беше диво място, земя на огромни скални образувания, остри камъни и непроходими гъсталаци. Място, където пътеките свършваха най-неочаквано, достигайки страховити бездни; място, където върху главата на невнимателния пътник само за миг можеше да се стовари огромен скален къс. Място първично и необуздано, където опасността дебнеше на всяка крачка и където пазителят се чувстваше истински жив.

Едва доловим звук отдясно го накара да приклекне и да посегне към меча си. Бърз като котка, той изтича зад един камък и като се хвърли по корем на земята, предпазливо надникна иззад прикритието си. Видя неголямо дефиле, в което растяха храсти и мрачни дървета.

Шумът се повтори, но този път Елбраян откри и източника му — все още неразличима сянка, която си проправяше път между храсталаците. Без да я изпуска от поглед, пазителят вдигна Ястребокрилия.

Само за да го свали миг по-късно, когато сянката излезе на открито.

— Пони! — тихичко я повика той, забелязал колко предпазливо се движи младата жена.

— Гоблин — прошепна тя, без да посмее да прекоси няколкото метра, които я деляха от него. — Ей там, между двата бора, зад онази скала.

Елбраян проследи ръката й и кимна, макар че от толкова далеч бе в състояние да различи само камъка, но не и спотаения зад него враг.

— Колко са?

— Видях само един, но по-надолу може да има и други.

Пазителят обърна поглед назад към пътеката. Беше се придвижвал под прикритието на сенките, така че беше малко вероятно гоблинът да го е усетил. За Авелин обаче, и особено за Брадуордън, щеше да бъде доста по-трудно да останат незабелязани, а според изчисленията на Елбраян, тримата му другари много скоро щяха да се появят.

В този миг нещо се раздвижи между двата далечни бора и скритият до този момент гоблин се покатери върху камъка. Раздиран от съмнения, несигурен как да постъпи, Елбраян сложи стрела в тетивата на лъка си.

— Ако има и други, сами ще се издадем — прошепна той на Пони.

— Може би ще успея да се промъкна незабелязано зад него — предложи тя.

Елбраян се замисли над тази възможност, после обаче видя как нещо на пътеката привлече вниманието на гоблина.

— Вече знае за нас — досети се той и вдигна Ястребокрилия.

Чудовището се намираше на повече от сто метра, единственото, което се виждаше от него бяха главата и раменете му, а и вятърът, толкова високо в планината, беше насрещен и доста силен. Въпреки това стрелата на Елбраян беше безпогрешна и злото същество рухна покосено.

Разнесе се грозен писък и миг по-късно иззад камъка се показа още един гоблин.

— Разкрити сме! — извика пазителят на Пони и двамата се хвърлиха напред, макар че да догонят изчезналия между гъстите дървета и храсталаци враг, беше почти невъзможно. Не бяха изминали повече от няколко метра, когато се заковаха на място, виждайки гоблинът да се връща обратно.

Залитайки немощно, скверното създание излезе измежду дърветата, направи няколко крачки и рухна на земята. Миг по-късно Катерицата изскочи от горичката и отиде да си прибере камите.

— Отлична работа! — рече Елбраян, макар че ловецът не можеше да го чуе.

— Добре, че беше там — съгласи се Пони.

— Ще вземем Полсън и четиримата ще огледаме мястото, за да сме сигурни, че наоколо няма други постове — реши младият мъж и щом Полсън се присъедини към тях, направиха точно това.

Търсиха дълго и когато най-сетне се увериха, че никой не е видял как убиват гоблините, пазителят ги отведе в една дълбока падина, където възнамеряваше да прекарат нощта. Всъщност на Елбраян никак не му се искаше да спират, но знаеше, че не могат да продължат по опасната планинска пътека на тъмно, а да запалят факли бе немислимо.

Разположиха се на лагер спокойни, че до този момент са останали незабелязани, без изобщо да подозират, че по следите им е тръгнал страховит враг — свиреп великан заедно с още десетина от своята жестока раса, понесъл магическо копие, което бе усетило кратката битка и го бе отвело при камъка и труповете… място, съвсем близо до техния лагер.

Нощта бе хладна и тиха, единственият звук, който нарушаваше покоя, бе неспирният стон на вятъра. Завити с дебело одеяло, Пони и Елбраян седяха сгушени един в друг. Брадуордън бе застанал недалеч от тях, използвайки масивното си туловище, за да предпази спящия Авелин от ледения повей. Полсън и Катерицата бяха на пост.

— Утре ще ни се наложи да катерим доста стръмни склонове — отбеляза Елбраян с притеснение в гласа.

— Хич недей се тревожи — успокои го кентавърът. — Все ще намеря отде да мина.

— Повече се безпокоя за Авелин — призна пазителят и като по даден знак монахът се завъртя на другата си страна и шумно изхърка.

— Ще се справи — убедено заяви Пони. — Пътувах с него месеци наред и нито веднъж не го чух да се оплаква. Убеден е, че това е съдбата му и знам, че няма да позволи на някаква си планина да го спре.

Елбраян се вгледа в спящия мъж и като си спомни всичко, което бе преживял с него, нямаше как да не се съгласи.

— Освен туй няма и да е уморен — обади се Брадуордън. — Като гледам как хубавичко си поспива…

Отново, сякаш го бе чул, Авелин се размърда насън и изхърка.

— Катерицо, ти ли си? — прошепна Полсън, ала гласът му бързо бе удавен от стенанието на вятъра.

Траперът приклекна, взирайки се напрегнато в дърветата, откъдето бе дошъл шумът. Внезапно осъзна, че един от дънерите, които гледа, не е никакъв дънер.

— Проклятие! — изруга той и се втурна да бяга.

Не бе направил и две крачки, когато покрай главата му профуча нещо сребристо и го накара да отскочи с вик настрани. Обърна се назад и видя тялото на великана да потръпва конвулсивно, когато камата на Катерицата го улучи право в гърдите.

— Е, хайде да те видим! — извика едрият мъж, набирайки увереност от мисълта, че другарят му е наблизо.

Имаше обаче нещо, което го тревожеше — металическият звън, разнесъл се, когато камата на Катерицата се удари в гърдите на чудовището. Фоморийските великани бяха достатъчно опасни противници и без доспехи!

А този наистина имаше такива, със собствените си очи се убеди Полсън, когато огромното създание се приближи. Още две ками изсвистяха във въздуха, полетели към главата на великана. И двете улучиха целта си, и двете тупнаха на земята, спрени от як метален шлем.

— Безсмислено е! — извика Полсън и тъкмо се канеше да побегне, когато ярко оранжево сияние привлече погледа му.

Забави се само за миг, точно колкото да разбере, че зад първия великан има и втори, а светлината идва от копието в ръката му! Вдигна меч, за да се защити, ала излязлото изпод ръцете на демона оръжие с лекота прекърши острието, преряза ръката му надве и потъна дълбоко в корема му.

Вълни от раздираща болка разтърсиха тялото на Полсън. Никога не бе вярвал, че е възможно да изпита подобна агония. Докато съзнанието бързо го напускаше, усети как великанът го вдига високо във въздуха, а после с едно рязко движение на китката го запраща надалеч в нощта. Право в прегръдката на смъртта.

Пищейки ужасено, Катерицата се втурна да бяга, а по бузите му се стичаха горещи сълзи — сълзи на страх, но и на болка от загубата на още един скъп приятел. Наоколо беше пълно с великани, а горещината, която страховитото копие излъчваше, го следваше по петите. Знаеше, че трябва да се върне в лагера, ала в същото време разбираше, че така ще изложи и останалите на опасност, която най-вероятно щеше да сложи край на малкия им отряд.

Вместо това хитрият дребосък се зарови напълно в купчината сухи листа, натрупани в основата на едно особено дебело дърво, и затаи дъх. За огромна негова радост, двама великани минаха на по-малко от метър от скривалището му, без изобщо да го усетят; миг по-късно покрай него профуча още едно чудовище, следвано от великана с нажеженото копие.

Той също се накани да продължи напред, ала демоничното оръжие го накара да се закове на място пред едно съвсем обикновено на вид дърво.

Катерицата се опита да извика, когато листата най-неочаквано се разхвърчаха на всички страни и пред погледа му изникна огромният звяр, вдигнал страховито копие над главата си. Опита се да изкрещи, ала от свитото му гърло не излезе друг звук, освен задавен клокот, а и той бързо заглъхна, когато копието намери целта си.

Виковете на обречените ловци предупредиха Елбраян и останалите за надвисналата опасност, така че когато първият великан изскочи от храстите край лагера им, те вече бяха готови да го посрещнат. Вземайки го за обикновен кон, жестокото създание се втурна зад Брадуордън, който стоеше с приведена глава.

Бърз като мълния, кентавърът се обърна, тъкмо когато чудовището минаваше покрай него и вдигна лъка си. Стрелата намери целта си и със силно дрънчене се удари в металната броня. Успя да я пробие и потъна в незащитената плът отдолу, ала не достатъчно дълбоко, за да нанесе сериозно поражение. Три дълги скока и Брадуордън се озова до великана и с все сила го изрита в гърба, като в същото време го удари с лъка си, който при сблъсъка със здравите доспехи се строши на две. Чудовището се олюля и рухна на земята и Брадуордън, проклинайки се, задето бе използвал оръжието по този начин, посегна към тежката си сопа. В този миг измежду дърветата се показаха още двама великани и се нахвърлиха върху него.

— Какво е това? — попита Пони, когато Авелин извади камък, какъвто тя не беше виждала досега — съставен от много черни осмостенни кристали.

— Магнетит — обясни монахът и потъна в магията на камъка.

Двамата великани бързо скъсяваха разстоянието, което ги делеше от Брадуордън, Елбраян пък бе хукнал на другата страна, където, разбра Пони по виковете му, очевидно бе открил още врагове.

Младата жена остави Авелин и се втурна към пазителя.

Оранжевото сияние съвсем ясно ги очертаваше — три огромни чудовища, които бързо се приближаваха. Тетивата на Ястребокрилия пееше безспир, стрела след стрела свистяха във въздуха и се удряха в якия метал — първо в нагръдника, а после и в забралото на шлема, с такъв устрем, че гнусното създание скоро зави от болка. Стиснало лицето си с ръце и почти ослепено, то се дръпна назад.

Когато Пони дотича при него, Елбраян свали лъка си и извади Буря. Каза й да се заеме с великана вляво, защото усещаше, че в обляното от оранжева светлина копие в ръцете на другия се крие нещо демонично.

Пони не се и опита да спори, убедена, че първото чудовище, което сякаш бе по-малко от онова с копието, като че ли е по-лесната жертва… ако изобщо това можеше да се каже за който и да било великан! Хвърли се натам и когато свирепото същество вдигна огромния си меч, тя се престори, че се кани да отскочи назад. Вместо това направи крачка вляво, после се върна обратно надясно, след което се спусна напред, провря се под оръжието му и се претърколи право между разтворените му крака.

Великанът реагира неочаквано бързо и рязко се изпъна, с намерението да приклещи глупавата жена между краката си.

Само че тя очакваше подобна реакция и с помощта на хематита, който стискаше в едната си ръка, призова мощна мълния, която опали бедрата на чудовището и го накара да залитне от болка. Поне за няколко секунди то не можеше дори да помисли да събере крака — предостатъчно, за да може Пони да се измъкне от другата страна, да извади меч и да го забие в гърба на противника си, с надеждата да намери пролука между плочките на бронята.

Такава не откри, ала въпреки това остана зад олюляващия се звяр, хвърляйки се настрани, когато той, посъвзел се от ударилата го мълния, се опита да се обърне и да я улови.

Елбраян не знаеше какво да мисли за своя неприятел и най-вече — за обляното от светлина оръжие в ръцете му. Защо ръцете на чудовището не изгаряха, чудеше се той, та копието несъмнено бе нажежено до червено!

Тези мисли бързо отстъпиха място на далеч по-належащия въпрос как да попречи на спускащото се към него острие да пробие огромни дупки в тялото му. Бърз като котка, пазителят се хвърли настрани, като отбиваше с Ястребокрилия всеки замах на последвалото го копие, при което във въздуха се разлитаха безброй оранжеви искри.

Трябваше да открие начин да достигне главата на неприятеля си. За щастие, преди падането на нощта бе успял да разучи местността и я бе запомнил до най-малката подробност. Без да се колебае, той се хвърли настрани, после скочи върху една кръгла скала и рязко се обърна, готов да посрещне последвалия го великан.

Изравнил се с чудовището, Буря се стрелна към очите му. То се опита да отбие връхлитащия меч, ала беше прекалено бавно — острието се стовари върху забралото с такава сила, че запрати главата му назад.

Гигантското копие политна към Елбраян и той се отдръпна, извъртайки се на една страна. После отново се хвърли напред, замахвайки за свиреп страничен удар в мига, в който звярът прибра оръжието си. От страховития сблъсък с Буря шлемът на чудовището се търкулна на земята, а то самото залитна настрани.

— Следващият път вече няма да има какво да те предпази! — закани се пазителят.

Само че великанът нямаше намерение да се отказва толкова лесно. Нахвърли се върху дръзкия човек, ала ловко отскочи, когато Буря се насочи към копието му, докато Елбраян се завъртя леко, готов всеки миг да се дръпне назад или встрани. Чудовището рязко смени посоката на удара и вместо това заби тежкото си копие дълбоко в камъка. Прекалено изненадан от тази неочаквана маневра, младият мъж пропусна да се възползва от открилата се пролука в защитата на великана.

После вече беше късно и той се хвърли встрани, тъй като скалата бързо се нагряваше, докато не започна да се топи под краката му!

Макар и замаян, Елбраян добре разбираше, че не бива да спира нито за миг, тъй като нажеженият камък се търкаляше все по-бързо и по-бързо, подпалвайки всички храсталаци и туфи изсъхнала трева, които срещнеше по пътя си.

В тяхната светлина младият мъж съвсем ясно видя, че към лагера прииждат още гигантски силуети, а това означаваше едно-единствено нещо — численото превъзходство на врага бе прекалено голямо.

Авелин потъна още по-дълбоко в магията на камъка, докато не усети как енергията му става неудържима. Силно привличан от всякакви метални предмети, магнетитът можеше да полети към тях с невъобразима скорост, по-бързо дори от стрела на арбалет.

Монахът едва не падна, запратен назад от страховития устрем, с който камъкът се понесе право към гърдите на великана, който бе най-близо до Брадуордън. Чудовището рухна като покосено, след което, за огромна изненада на Авелин, който досега не бе използвал магнетит, същото се случи и с втория звяр.

Междувременно Брадуордън бе успял да смъкне шлема на поваления си противник и сега методично превръщаше главата му в кървава пихтия. Когато се увери, че скверното създание никога повече няма да се изправи, той се обърна, чул шумотевицата зад себе си, и видя двамата великани да се свличат на земята, а в гърдите на първия зееше огромна дупка.

— Добър изстрел! — поздрави той Авелин, който вече тичаше към падналите чудовища, с намерението да си прибере камъка.

В този миг обаче, на поляната нахлуха още от огромните създания.

— На гърба ми! — изкрещя Брадуордън.

— Но камъкът…

— Нямаме време!

— Да се махаме оттук! — викът на Елбраян огласи поляната. — Авелин и Брадуордън! Аз и Пони! Полсън и Катерицата! — нареди той, после добави доста по-тихо: — Ако още са между нас. Бягайте оттук и се разпръснете по двойки!

Пони не можеше да повярва на ушите си. Бяха дошли чак дотук, само за да бъдат обърнати в трескав, неорганизиран бяг. Изчака противника си, който още се обръщаше, да се завърти напълно, след което отново се шмугна между краката му, призовавайки мощна вълна от магическа енергия. Този път обаче мускулите на чудовището не издържаха и то се сгромоляса на земята.

Само че Пони нямаше време да се възползва от надмощието си и вместо това хукна към центъра на поляната с надеждата, че Брадуордън и Авелин все още са там и че все някак ще успее да се добере до тях.

Вместо това видя как кентавърът се носи по северния склон, посоката, откъдето се бяха появили великаните, понесъл Авелин на гръб. Няколко секунди по-късно двамата се скриха от погледа й и веднага след това пламъците на огромно огнено кълбо озариха небето.

За миг всичко утихна и младата жена въздъхна облекчено, чула гръмовния тътен на отдалечаващи се конски копита. Поне Брадуордън и Авелин се бяха спасили.

Как обаче щяха да се измъкнат двамата с Елбраян, запита се тя, докато се катереше по скалистия склон на долчинката, следвана от двама разлютени великани. Изведнъж нещо я накара да се хвърли на земята до убития от Брадуордън великан. Почувства как въздухът над нея се раздвижи, а после чу и силния грохот, с което сопата на един от преследвачите й се стовари върху бронята на убития му другар.

Очаквайки всеки миг да бъде размазана от някое чудовище, младата жена запълзя напред. Прехвърли се през тялото на следващия звяр и се опита да се изправи, само че се подхлъзна и се строполи върху трупа на третия великан, при което се одраска на пробитата му броня и усети как ръката й потъва във вътрешностите му.

А някъде съвсем близо зад нея се водеше люта битка! Обърна се и видя Елбраян да се нахвърля върху преследвачите й с Буря в ръка. Но той не можеше да победи! Дори да успееше да надвие тези двамата, след тях идваха още и още нови чудовища, между които бе и онзи със засиялото копие!

Пръстите на младата жена инстинктивно се сключиха около нещо твърдо, попаднало под тях и тя го поднесе към очите си. Камъкът на Авелин. Погледна го само за миг, мъчейки се да прозре магическите му свойства.

— Бягай! — извика Елбраян.

Пони се обърна и го видя да отскача от пътя на една бързо спускаща се тояга, стиснал Буря в едната и Ястребокрилия — в другата си ръка. Миг по-късно отново бе принуден да се отдръпне, този път — от политнало към главата му острие. Пони изкрещя, убедена, че любимият й ще бъде посечен надве, той обаче беше прекалено бърз и се измъкна невредим.

Крещейки яростно, Елбраян се втурна напред, а мечът му, облян от ослепително синкавобяло сияние, се стрелкаше насам-натам и хвърляше рояк искри всеки път, щом срещнеше коравата броня на някое чудовище.

Въпреки това тактиката на младия мъж се оказа успешна и принуди двамата великани да отстъпят назад, загубили за миг равновесие. Единият се препъна в тялото на един от падналите си събратя и докато се сгромолясваше на земята, посегна да повлече и другаря си. Бърз скок и още един удар с Буря и вторият звяр също се срина на земята, право върху първия.

Елбраян нямаше никакво намерение да се възползва от временното си надмощие, не и когато на поляната продължаваха да прииждат нови и нови чудовища. Вместо това той се обърна и се втурна да бяга. Много скоро настигна Пони и заедно се заизкачваха по северния склон на долчинката, по дирите на двамата си приятели. Когато се изкатериха догоре, видяха недвусмислени следи, че Авелин наистина е минал оттам — навсякъде пращяха малки огньове, най-големият от които гореше върху почернелия труп на поредния великан. Задавяни от гъстия пушек, те с мъка си проправяха път напред, облягайки се един на друг за опора, ала знаеха, че спрат ли, се обричат на сигурна смърт.

И така, препъвайки се слепешката, четиримата потънаха в нощта, разделени един от друг, без дори да знаят, че една трета от малкия им отряд вече не е между живите.

Глава 50

Бягство

Авелин лежеше върху гърба на кентавъра и се взираше повече назад, отколкото напред, молейки се другарите му да са се спасили.

Брадуордън обаче нямаше никакво намерение да се връща, нито пък да забавя крачка. Изпълнен с непоколебима решителност, той се катереше по стръмните планински пътеки, а яките му копита намираха опора и в най-несигурния терен. Малко след като напуснаха лагера, Авелин нахлузи котешкото око около главата на приятеля си и сега мракът вече не ги бавеше, за разлика от великаните… но и от останалите от разпиляния им отряд.

— Трябва да намерим място, където можем да се защитаваме! — не спираше да повтаря монахът, Брадуордън обаче не му обръщаше внимание.

— Няма да спираме! — заяви той най-сетне и, сякаш за да подчертае, че решението му е непоклатимо, приведе глава и препусна още по-бързо.

— Трябва да открием място, където да се защитаваме и където да изчакаме Пони и Елбраян! — настоя Авелин. — Заедно ще успеем да отблъснем великаните!

— Никой великан няма да се приближи повече до нас — увери го кентавърът. — Нито пък до Пони и Елбраян, макар да ме е яд, задето ги загубихме.

— Те не са мъртви! — възкликна монахът.

— Не са. Твърде хитри са и двамата. Не, не са мъртви, ама не виждам как ще ни настигнат. Когато си свършиш работата с дактила, ще се върнем и ще ги намерим, хич не се и съмнявам.

Авелин беше прекалено слисан, за да отвърне каквото и да било. Не можеше да повярва, че Брадуордън е в състояние да изостави другарите си по този начин и то в такова опасно положение. И именно това по-ясно и от най-многословната реч го убеди колко силно вярваше кентавърът — колко силно вярваха всички! — че той е единствената им надежда, единственият им шанс да прогонят демона от Корона. Самият той също бе уверен, че съдбата му бе да се изправи срещу Бестесбулзибар и неведнъж го бе казвал на всеослушание. Трябваше ли тогава да се учудва, че приятелите му бяха готови да жертват всичко, дори и собствения си живот, за да му помогнат да се добере до демона, осквернил дома им.

При тази мисъл монахът се почувства така, сякаш някой бе сложил на плещите му непосилен товар, отговорност, която далеч надхвърляше всичко, с което на Авелин Десбрис му се бе налагало да се справя досега — отговорност, по-голяма и от осемте години усилен труд, довели до приемането му в Сейнт Мер’Абел, най-съкровената мечта на скъпата му майка; по-голяма дори от задачата, която наставниците в манастира му бяха възложили — да отиде на Пиманиникуит, да обработи изпратените им от Бог камъни и да ги донесе в светата обител. Само допреди миг, Авелин се канеше да спори с Брадуордън, даже ако това означаваше да използва магия срещу него, сега обаче замълча и се остави да бъде отнасян все по-далеч от другарите си. Кентавърът бе твърдо решен да го отведе до леговището на демона и той нямаше да му пречи.

Защото иначе всички загинали досега щяха да са дали живота си напразно.

Когато прекосиха прохода, отвеждащ в Барбакан, нощта все още не си бе отишла — толкова бързо бяха препускали. Въпреки това, колкото и да бе изтощен, Брадуордън нямаше никакво намерение да спира, макар да бе доста облекчен, когато Авелин заяви, че смята поне известно време да походи пеша.

Не бяха вървели кой знае колко, когато пред очите им се разкри долината, където демонът бе разположил безчислените си войски. Поразени от страховитата гледка (особено Брадуордън, който досега не бе виждал безчислените пълчища), двамата се заковаха на място, останали без дъх. Стотици хиляди огньове изпълваха земята в краката им, стотици хиляди огньове, край които се бяха скупчили стотици хиляди от най-скверните създания на Корона.

А отвъд тях, по-черен и от нощта, се издигаше мрачен силует, над който безспир се виеше гъст дим.

Айда.

— Домът на демона — прошепна Авелин, макар че Брадуордън вече се бе досетил сам и сега не сваляше поглед от злокобната планина.

— Можем да се спуснем долу и да ги заобиколим — рече кентавърът малко по-късно, след като внимателно изучи ширналата се в краката му местност.

И като посочи наляво към единия от двата ръкава на Айда, спускащ се до самото подножие на планините, по които бяха дошли той и Авелин, добави:

— Доста ще трябва да повървим обаче.

— Ще се приближим до войските посред бял ден? — попита Авелин, без да крие съмнението в гласа си.

— Нямаме друг избор — отвърна Брадуордън. — Ще използваме ръкава на планината за прикритие и ще се надяваме, че поне там няма да срещнем още врагове.

Авелин кимна и безмълвно последва несломимия кентавър, надмогвайки собственото си изтощение.

Движеха се в правилната посока, в това Елбраян беше сигурен, натам, накъдето се бяха отправили и приятелите им. Не че досега бяха успели да скъсят и малко от преднината им — час по час се натъкваха на някой поразкалян участък, където следите на Брадуордън личаха съвсем ясно. А от тях беше повече от очевидно, че кентавърът е препускал в галоп.

Това бе всичко, от което той и Пони се нуждаеха. Дългът ги караше да последват дирите на другарите си, разумът обаче им нашепваше, че най-важното бе Авелин да стигне целта си.

— Давай, Брадуордън! — на няколко пъти прошепна Елбраян и всеки път Пони кимаше одобрително.

Ето как, вместо нито за миг да не се отклоняват от следите на Авелин и кентавъра, двамата поеха по лъкатушещите пътечки, които, макар и стръмни, съвсем не се оказаха толкова непроходими, дори и в тъмното. Барбакан бе внушителна верига от високи, скалисти планини, по чиито върхове снегът никога не се стопяваше, с почти отвесни хребети и ужасяващи пропасти, ала точно в този участък, където пътеката минаваше между два такива върха и не достигаше подобни страховити висоти, изкачването беше постепенно и сравнително лесно. Елбраян се надяваше да се доберат до склона, спускащ се в долината отвъд, още преди зазоряване. Авелин им бе описал разположението на вражеските войски, разказал им бе и за самотната планина, която в картите на Корона носеше името Айда и неведнъж бе споменавал, че макар да бе висока и зловеща, Барбаканската верига не бе особено широка.

И така, Пони и Елбраян се катереха все по-нагоре и по-нагоре и въпреки че несъмнено се движеха по-бавно от галопиращия кентавър, нерядко намираха преки пътечки, прекалено стръмни или пък запречени с тежки камъни, по които Брадуордън не би могъл да мине. Кой знае, може би с изгрева на слънцето щяха да забележат приятелите си в далечината и отново да се съберат.

Дори преследвачите им като че ли бяха изостанали далеч назад и единствената тревога на младия мъж бе чудовищата, които несъмнено познаваха местността по-добре от тях, да не ги изпреварят.

Убеди се, че опасенията му са били напълно основателни, когато след известно време двамата с Пони навлязоха в един особено дълъг и тесен проход, където лесно можеха да намерят прикритие между многобройните дървета и масивни скални късове, но път за бягство като че ли нямаше. Не бяха стигнали и до средата му, когато видяха познат оранжев светлик… да играе пред тях.

Миг по-късно се появи и Тогул Дек, все още без шлем, с разкривено от ярост лице. С лют рев (който стана двойно по-свиреп, когато една от стрелите на пазителя се заби в нагръдника му), той прониза първо дървото вляво от себе си, а после и онова, което се намираше от другата му страна, превръщайки ги в огромни факли. След това пристъпи напред, без да обръща внимание на лумналия огън, следван, както забелязаха Пони и Елбраян, от още двама от скверните си събратя.

— Отвлечи му вниманието — прошепна Елбраян на Пони и като се загърна колкото се може по-плътно с плаща си, се хвърли на разкаляната земя.

После рязко се изправи, но вместо напред, метна се настрани. Доверявайки му се напълно, Пони се втурна към чудовището, размахала заплашително меча си.

Великанът се разкрачи и плесна с копие върху разтворената си длан. Не обърна особено внимание на мъжа, който, сигурен беше той, нямаше къде да му избяга, и вместо това се приготви да посрещне жената, която в глупостта си сама се хвърляше в лапите на смъртта.

Всяка стъпка се струваше на Пони по-трудна от предишната. Далеч зад себе си чу силен шум и разбра, че останалите чудовища (около три-четири, ако преценката й за предишното сражение бе вярна) са затворили и другия край на прохода. Къде ли бе отишъл Елбраян, питаше се тя, и защо? Защо просто не бе напълнил незащитената глава на звяра с достатъчно стрели, за да го повали мъртъв на земята? След това, останали двама на двама, щяха да се справят и с другите двама великани и да побегнат в нощта много преди онези зад гърба им да се появят.

Бързо прогони съмненията от мислите си — та това беше Нощната птица, обученият от елфите пазител!

И тъкмо когато увереността й започна да се завръща, го видя да притичва по клоните на едно от пламналите дървета. Огнени езици пробягваха по тялото му, мъчеха се да подпалят нарочно окаляната му наметка, ала той не им обръщаше внимание и, скриван от стихията, бързо се приближаваше до нищо неподозиращия враг.

Пони изръмжа и се хвърли напред с удвоена ярост, поглъщайки цялото внимание на великана. От ръката й изскочи мощна магическа мълния и разтърси не само чудовището с копието, но и двамата му другари.

И тогава, докато Тогул Дек още се съвземаше от нападението на жената, Елбраян скочи отгоре му с меч, насочен право напред и развян зад гърба плащ. Преди чудовището да разбере какво става, пазителят се озова върху него, с крака опрени в гърдите му и острие, вдигнато високо във въздуха.

Щеше да има възможност само за един удар, знаеше младият мъж, и той трябваше да бъде съвършен. Такъв и беше — страховит удар, който се вряза в плътта, строши костите и потъна дълбоко в мозъка на чудовището.

Великанът се опита да реагира, понечи да вдигне копието си, ала то се изплъзна от внезапно омекналите му пръсти и отлетя встрани, оставяйки ярка диря след себе си. Приземи се върху някакъв скален къс, който бързо се стопи под него, погълна го и се застича надолу като река, увличаща всички изпречили се на пътя й камъни в огнена лавина.

Елбраян побърза да освободи меча си, когато чудовището политна назад, но самият той остана на мястото си. Недоумяващи, двамата великани зад Тогул Дек се чудеха какво става и дори не забелязваха младия мъж, покатерен върху тялото на предводителя им… А после… после вече беше твърде късно.

В мига, в който докосна земята, Елбраян се преметна през глава, а щом се изправи, с все сила заби Буря в тялото на по-близкия звяр, намирайки безпогрешно пролуката между нагръдника и бронята, която предпазваше крака му. Влагайки в удара целия устрем на падането си, той не отстъпи, докато не усети острието да потъва чак до дръжката, после се втурна между двамата си противници, издърпвайки меча след себе си. Рязко свиване встрани и още едно претъркулване през глава и тоягата на второто чудовище, която той бе вдигнал за жесток удар, профуча над главата на пазителя, без дори да го одраска. Раненият великан обаче нямаше този късмет — придържайки вътрешностите си, за да не изпаднат, той се приведе, замаян от болка, и така и не видя връхлитащата сопа, която го уцели право в челото. Напълно зашеметен, той бавно се свлече на земята.

Елбраян успя да нанесе един бърз удар на другаря му, после се втурна да бяга. Не смяташе обаче, че е достатъчно бърз, за да избегне напълно оръжието на чудовището, затова доста се изненада, когато го видя да изпуска тоягата си и да надава грозен рев, притиснало ръце до лицето си.

В този миг се появи и Пони, забивайки меча си зад коляното на великана, докато притичваше покрай него.

— Какво му направи на очите? — попита Елбраян, тя обаче нямаше отговор и само сви рамене, без да забавя крачка.

Останалите чудовища вече почти бяха достигнали мястото на сражението и двамата отново трябваше да бягат с всички сили. Не след дълго пред тях се възправи висока каменна стена. Можеха да се изкатерят по нея, ала за едрите великани, помисли си Елбраян, това щеше да бъде още по-лесно, нищо нямаше да им попречи да ги смъкнат оттам, преди той и Пони да са се изкачили достатъчно високо.

Друг избор обаче нямаха, затова младият мъж тръгна пръв с намерението да издърпа Пони над себе си и да й помогне да се прехвърли от другата страна на стената. Почти бе стигнал, когато чу младата жена, само на метър-два под него, да надава уплашен вик.

Сведе поглед надолу и изкрещя, виждайки един великан да посяга към крака на неговата любима. Въпреки че уж не държеше никакво оръжие, Пони протегна ръка към чудовището.

Миг по-късно нещо дребно политна от разтворената й длан и се удари в забралото на чудовището с такава сила, че го огъна и то се впи в лицето на скверното създание и го събори от стената. Самият камък отскочи назад и Пони побърза да си го прибере — никак не й се искаше да изгуби едно толкова мощно оръжие.

Елбраян я сграбчи за рамото, издърпа я над себе си и й помогна да се изкатери над ръба, а след това и сам се прехвърли от другата страна, изплъзвайки се на косъм от пъплещите след него пръсти на един от великаните.

Веднъж озовала се зад стената, Пони яростно стовари меча си върху тези пръсти, отсичайки няколко от тях, после двамата приятели отново се втурнаха да бягат, ала този път преследвачи като че ли нямаше.

— Какво беше това преди малко? — попита Елбраян.

— Магнетит — обясни младата жена. — Насочва се към метални повърхности. Ще ми се да имах още сто такива!

Елбраян неволно извърна поглед назад и потръпна при мисълта, че в нещо толкова малко може да се съдържа такава огромна мощ. Досега бе вярвал, че мечът му е страховит, вярвал бе, че самият той е опасен противник, какъвто и беше, и все пак, какво бе неговата сила в сравнение с могъществото на вълшебните камъни?

В този миг Елбраян повече отвсякога бе благодарен, че Пони и особено Авелин, чиито умения с магическите камъни бяха многократно по-големи, са на негова страна. Да, монахът наистина бе в състояние да се пребори с демона, който искаше да завземе Корона.

Макар да не знаеше какво я бе предизвикало, Тунтун гледаше набиращата сила огнена лавина с искрено задоволство. Самата тя бе изиграла съвсем малка роля в битката, стреляла бе само веднъж. Но колко добре премерено! Точна както винаги, стрелата й безпогрешно бе открила процепа в забралото на великана и бе потънала дълбоко в лицето му. Тунтун отново и отново си представяше този миг, чуваше освирепелия рев на звяра и виждаше как Пони и Елбраян потъват в прегръдката на нощта.

Уверена, че поне засега двамата й приятели са в безопасност, тя се върна обратно до мястото, където бе оставила верния си спътник.

— Не мога да те взема по-далеч — рече тя и го погали по муцуната.

Въпреки че, доколкото можеше да се види, пътят не изглеждаше особено труден, Тунтун реши, че колкото по-малко шум вдига оттук нататък, толкова по-добре. Тръгнеше ли пеша, можеше да се придвижва доста бързо, без да се бои, че тропотът на конски копита може да издаде и нея, и вярното животно.

— Знам, че си достатъчно умен, за да намериш пътя обратно — прошепна тя и Симфония изпръхтя, сякаш за да й покаже, че я разбира.

Успокоена, Тунтун свали раницата и оръжията си (лък и дълъг кинжал) от гърба на жребеца и с един последен благодарствен поглед към прекрасното животно, пое напред.

Глава 51

Айда

Елбраян и Пони се спускаха по северозападния склон на планината, когато най-сетне започна да се разсъмва. Едва тогава за първи път видяха армията на Бестесбулзибар в цялото й страховито величие, безчислени пълчища, изпълнили до краен предел земите между двата черни ръкава, които се простираха чак до самотната планина, издигаща се на около десет мили оттам.

— Колко са? — ахна Пони.

— Твърде много — обезверено отвърна Елбраян.

— Как ще стигнем дотам? — недоумяваше младата жена. — С колко хиляди чудовища трябва да се справим, за да се доберем до планината?

Младият мъж поклати глава.

— Само с неколцина стражи — решително заяви той. — Само с неколцина стражи.

И като видя скептичния поглед на приятелката си, поясни:

— Демонът е толкова уверен в силата си, че сам отваря вратите си за нас. Той не се бои от никой смъртен и няма причина да вярва, че една шепа хора (толкова малко, че да се промъкнат незабелязани във владенията му) биха се осмелили да тръгнат срещу него.

— Именно на това се надяваме от самото начало — съгласи се Пони.

— И именно това е единствената ни надежда и сега, надежда, в която трябва да се вкопчим още по-здраво. Ако войската на демона се опита да ни спре, това ще бъде краят на мисията ни, защото нито моят меч, нито магията на Авелин, нито мощта на Брадуордън, нито твоите оръжия могат да ни помогнат срещу подобни пълчища… Само че — продължи Елбраян уверено, — няма защо да се стига дотам. Дори ако дактилът подозира, че в земите му са се промъкнали врагове (а великаните, които ни нападнаха, и най-вече страховитото копие, говорят точно за това), той пак си остава напълно уверен, че никой в целия свят не би могъл да се мери с него.

— Откъде знаеш?

Простичкият въпрос хвана младия мъж неподготвен — откъде, наистина, знаеше толкова много за един враг, когото дори не бе виждал и срещу когото никога не се бе изправял? Не знаеше, съвсем ясно осъзна той, не знаеше нищо, просто предполагаше и се надяваше, че е прав. Затова само сви рамене и за Пони това бе достатъчно. Бяха стигнали прекалено далеч, за да се тревожат за нещо, което не зависеше от тях, затова без повече приказки двамата отново поеха напред, въпреки умората, която пълзеше по телата им. Не бяха спали цяла нощ, ала да спират, дори за съвсем малко, беше немислимо, не и сега, когато пред тях (а навярно и по петите им) имаше толкова много чудовища.

След около час, докато прекосяваха един открит скален участък (който ги караше да се чувстват болезнено уязвими и изложени на показ), Елбраян внезапно спря и приклекна. Пони, смятайки, че е забелязал някаква опасност, побърза да последва примера му, като в същото време бръкна в джоба си, където държеше няколкото магически камъка, които носеше у себе си.

— Ето там! — развълнувано прошепна пазителят и посочи нещо под тях, близо до западния ръкав на Айда.

Там, отвъд черните скали, наистина имаше някой — дребна фигурка, която се бе отправила към една гъста горичка.

Не, осъзна Пони миг по-късно, не една, а две фигурки — човек, възседнал кон… човек, възседнал кентавър!

— Авелин и Брадуордън! — ахна тя.

— Насочват се право към Айда — допълни Елбраян и се обърна към младата жена, без да крие усмивката си. — И никой не ги преследва, нито ги причаква.

Пони кимна мрачно. Може би Елбраян беше прав, може би демонът-дактил наистина отваряше вратите си за тях. Само че, запита се тя неволно, дали това трябваше да ги радва?

Само след няколко часа бяха оставили планината зад гърба си и си проправяха път между многобройните камъни и рехавите дървета. С лекота съумяваха да избегнат малцината отегчени стражи, които срещнаха, а следите, на които непрекъснато се натъкваха, красноречиво говореха, че следват абсолютно същия път, по който бяха минали Авелин и Брадуордън.

Най-сетне се прехвърлиха от другата страна на дългия, черен ръкав и с изненада установиха, че земята отвъд него пари под краката им. Едва тогава осъзнаха, че това не е обикновена скала, а по-скоро прилича на живо, непрестанно растящо и променящо се същество. В по-голямата си част тя беше вкоравена, ала час по час ту тук, ту там проблясваше ярко сияние, лавата намираше излаз и плъзваше по повърхността, досущ като огромно, оранжево влечуго. Всичко свършваше само за няколко минути — постепенно лавата се наслояваше на дебели пластове, или пък се стичаше в някоя по-голяма вдлъбнатина и там застиваше, черна и корава, като останалата част от ръкава.

— Като живо същество — отбеляза Пони и оттук нататък внимаваше много повече къде стъпва.

— Като дактила — отвърна Елбраян. — Изригва от Айда, за да впримчи целия свят в черната си хватка.

И двамата неволно потръпнаха.

Когато най-сетне достигнаха мястото, където бяха видели двамата си приятели, Пони и Елбраян разбраха, че изостават от тях с няколко часа. За щастие, земята тук изглеждаше пуста, като че ли никакви чудовища не се навъртаха наоколо, не се виждаха и пазачи.

Двамата навлязоха в горичката, издигаща се близо до магменото възвишение, и отново се натъкнаха на дирите на Брадуордън, не след дълго до тях се появи още един чифт следи — тези на Авелин. Стъпките на кентавъра очевидно бяха ставали все по-тежки с всяка изминала крачка и на Пони и Елбраян не им бе никак трудно да се досетят, че умората бе започнала да си казва думата.

Въпреки това, нито Брадуордън, нито Авелин бяха спрели дори за миг, не спряха и те двамата, дори ускориха крачка, с надеждата да настигнат другарите си, преди те да са влезли в сърцето на планината. Кой знае, каза си Елбраян, може би и в този момент кентавърът и монахът се навъртат някъде наоколо, търсейки начин да проникнат в недрата на Айда.

Много скоро стана ясно, че не се е случило така. Пони и Елбраян оставиха дърветата зад гърба си, след това прекосиха още една горичка, после още една, която ги отведе до най-ниските подстъпи на Айда. Щом излязоха от последния гъсталак, пред очите им зейна огромна дупка, в която дори косите лъчи на залязващото слънце не можеха да проникнат. Ако онова, което си мислеха, беше вярно, ако това наистина бе път, отвеждащ в сърцето на черната планина, значи Авелин и Брадуордън отдавна бяха влезли вътре и може би тъкмо в този момент се изправяха лице в лице с демона-дактил. Тази мисъл накара Пони и Елбраян да се разбързат още повече и те трескаво си отсякоха пръчки, около които увиха парцали, за да си осветят пътя, след което, боейки се да не закъснеят, се разделиха и се запромъкваха от двете страни на входа. Пазителят предпазливо надникна в мрачната дупка. От другата й страна Пони стори същото и с облекчение установиха, че отвъд наистина започваше дълбока пещера, която, по всичко личеше, беше празна.

Едва направил няколко крачки навътре, Елбраян се натъкна на следа от копитото на Брадуордън.

Придържайки се близо до стената, двамата предпазливо поеха напред, оставяйки очите си да привикнат с бързо отслабващата светлина. Много скоро обаче трябваше да избират — да запалят факла или да продължат в пълен мрак.

Младият мъж неволно потръпна, когато пламъците обхванаха увитите около пръчката парцали, сякаш всеки миг очакваше пълчищата на демона да се нахвърлят отгоре им. След няколко напрегнати секунди, в които не се случи нищо, той даде знак на Пони и те отново тръгнаха напред. Не след дълго достигнаха място, където тунелът се разделяше на две — едно от разклоненията поемаше надясно, без да се изкачва или спуска, а другото отиваше наляво и надолу. Когато се загледа в десния тунел, Пони забеляза, че дотам, докъдето стигат очите й, той се разклонява още няколко пъти.

— Истински лабиринт — простена Елбраян, докато коленичеше, търсейки следи от двамата им приятели.

Не откри обаче нищо — само гладка, корава скала.

— Напред — заяви Пони миг по-късно, виждайки раздразнението, изписано по лицето му. — Навътре в планината, а после надолу и наляво при следващия завой.

Говореше уверено, макар че това си бяха само догадки. Само че Елбраян нямаше по-добро предложение и така двамата навлязоха в планината, а след това поеха надолу, по един гладък и полегат проход. Пазителят отдавна се бе отказал да търси дири — добре разбираше, че това само ще ги забави, още повече, че Брадуордън и Авелин сигурно се лутаха нейде наблизо, не по-малко изгубени от тях самите. Рано или късно някой от тях, а може би и всички те, щяха да се натъкнат на демона-дактил или на скверните му слуги.

Намираха се в отчаяно положение и честичко трябваше да си напомнят, че това не бива да ги учудва — още когато тръгваха от Дъндалис, знаеха какво ги очаква.

* * *

Бестесбулзибар кипеше от ярост, ала в същото време беше искрено развеселен, докато заедно с Куинтал и двамина ужасени великани наблюдаваше погрома, сполетял склона на планината. Колко могъщо трябва да бе копието, за да остави след себе си подобна разруха, само защото бе паднало върху някакъв камък!

Единият от великаните продължаваше да пелтечи нещо за лош късмет и други подобни безсмислици, отчаяно се мъчеше да измисли някакво оправдание, с което да се спаси от грозната участ, сполетяла гоблина Готра. Само че Бестесбулзибар изобщо не го слушаше.

— Стигнали ли са до планината? — обърна се той към Куинтал и посочи Айда.

Някогашният монах се вгледа натам, опитвайки се да прецени разстоянието, и замислено стисна брадичката си в длан — странно човешки жест. И наистина, напоследък той все повече заприличваше на човек — грубите ръбове на каменното му тяло се бяха поизгладили и закръглили и то бързо си възвръщаше вида, който бе имало преди смъртта му. Вече не бе никак трудно да се разпознае в доскоро възгрубото, човекоподобно същество, някогашния Куинтал; чертите на лицето, ръста, формите на тялото — те всички бяха съвсем същите, сякаш духът на умрелия монах по някакъв начин придаваше форма на каменната обвивка, която обитаваше сега. Разбира се, твърдата му обсидианова „кожа“ беше черна, със стави, очертани от алени ивици разтопена магма, а и очите му, огнени кладенци от течен камък, също бяха червени. Въпреки това никой, който го бе познавал приживе, не можеше да го сбърка и той нямаше търпение Авелин да види новото му, неизмеримо по-могъщо тяло.

— Стигнали ли са? — повтори Бестесбулзибар и каменният човек кимна.

— Ако са тичали през цялата нощ — отвърна той. — И ако не са срещнали други противници.

— Кой знае, може като се върна да ги заваря седнали на трона ми — изсъска демонът и хвърли смразяващ поглед на двамата великани.

— Лллош късмет — заекна един от тях.

— Ние не… — опита се да каже нещо и другият, ала дактилът го прекъсна безцеремонно.

— Още сега ще се върнете и ще заемете мястото си във войската — нареди той.

А как му се искаше да им смъкне кожите — и на тях, и на останалите от провалилия се отряд, които се бяха спотаили наблизо, боейки се от напълно заслужения му гняв! Можеше да ги отведе в Айда и да ги остави да се разправят с Нощната птица. Или пък, помисли си Бестесбулзибар, можеше да остави наказанието в ръцете на Куинтал, та сам той да се наслади на могъществото на най-новото си творение. Само че колкото и да бе свиреп, демонът-дактил не беше глупав и можеше да контролира желанието си за кръв — вече бе изгубил достатъчно от елитните си стражи, създаването на чиито доспехи му бе коствало прекалено много време, за да си позволи да изгуби още няколко. Всъщност, Бестесбулзибар не бе чак толкова разгневен от неуспеха на Тогул Дек и другарите му. Какво толкова се бе случило — Авелин и някакъв си пазител, наричащ себе си Нощната птица, бяха проникнали във владенията му; толкова по-добре за него — тъкмо и той щеше да се позабавлява.

— Да вървим — нареди той на Куинтал и като разпери криле, обви яките си крака около каменния човек, оръдието на неговия гняв, и се понесе над върховете, право към обвитата от вечни пушеци планина.

Куинтал, чиито сетива бяха безмерно по-остри от сетивата на обикновен човек, и чиито кървавочервени очи можеха да осветят и най-непрогледния мрак, щеше да тръгне по следите на дръзкия враг.

— Твърде надълбоко сме — оплака се Авелин и се облегна на стената в тясната, душна пещера.

Гледаше да държи светлината на вълшебния диамант приглушена, с надеждата да останат незабелязани и да не им се наложи да се изправят срещу нови стражи като двамата паури, които току-що бяха убили. Неспокоен, монахът подритна окървавения джуджешки крак, който се въргаляше край него и се обърна така, че да вижда пътя, по който бяха дошли.

— Добре де, тоз’ твой демон, той няма ли да се е разположил в сърцето на планината? — попита Брадуордън, разкъсвайки тялото на втория паури, докато говореше. — А сърцето на планината, доколкото аз знам, се намира надълбоко.

Авелин поклати глава — някак си чувстваше, че нещо с пътя, който бяха избрали, не е наред. Още при първото разклонение бяха поели наляво и надолу и сега му се струваше, че май са избързали.

— А може и да е по-нависоко — рече той, — близо до върха, та по-лесно да излиза навън при слугите си.

При тези думи монахът се обърна, за да погледне Брадуордън, ала съжали в мига, в който го видя да отхапва огромен къс месо от крака на убитото джудже.

— Ама туй е само предположение и нищо повече — заяви кентавърът с пълна уста, при което Авелин потрепери погнусено и неволно затвори очи. — Аз казвам да продължим напред — ще решаваме разклонение за разклонение. Всичко туй са само догадки и ти го знаеш не по-зле от мен.

Монахът въздъхна и отстъпи. В крайна сметка, Брадуордън беше прав — който и път да изберяха, решението им все щеше да се основава на догадки и предположения, а той вече беше на предела на душевната си издръжливост, за да се нагърбва с подобна отговорност, когато от избора му зависеше толкова много.

— Защо си тук? — простичко попита Брадуордън. — Сам рече, че идваш, за да срещнеш съдбата си и точно туй трябва да сториш. Ще го открием, приятелю, и ако туй е, което те плаши, не те виня. Ама върнем ли се сега, ще се отдалечим от целта си, а всяка допълнителна крачка из тез’ гнусни тунели увеличава шанса на врага да ни открие.

При тези думи кентавърът се изплю недоволно и като захвърли джуджешкия крак настрани, възнегодува:

— И за ядене не стават, проклетите му твари!

Без да може да сдържи усмивката си, Авелин се приближи до приятеля си (като много внимаваше да не настъпи разхвърляните по земята парчета месо) и двамата отново поеха напред, а едрите им фигури изпълваха тесните коридори.

— Това никак не ми харесва — прошепна Елбраян, докато изпитателно измерваше с поглед стръмната тераса, в която се превръщаше пътеката, по която вървяха.

Дълга и тясна, тя бе обградена от неравна стена и страховита пропаст, дълбока около шестдесет метра. Колкото по-надолу се спускаше пътеката, толкова по-малка ставаше пропастта, това обаче нямаше особено значение, тъй като същинската опасност идваше от онова, което беше на дъното й — бълбукащо езеро от кървавочервен разтопен камък. Дори от мястото си, толкова високо над огнените езици, двамата усещаха нечовешката горещина и едва не се задушаваха от наситените серни пари.

— На мен пък не ми харесва идеята да се върнем обратно — отвърна младата жена. — Решихме да тръгнем надолу, а пътеката ни води точно там!

— Но изпаренията… — възпротиви се Елбраян и Пони нямаше как да не се съгласи, че опасенията му са основателни.

Без повече приказки тя бръкна в раницата си и извади парче плат, което бе предвидила да използва за превръзки, ако се наложи. Разкъса го и като намокри обилно и двете парчета, завърза едното около лицето си, а другото подаде на пазителя.

Той обаче имаше по-добра идея — свали зелената лента, която носеше около дясната си ръка, онази, за която елфите му бяха казали, че е в състояние да пречисти и най-замърсения въздух, разполови я и даде едното парче на Пони. Доверявайки му се напълно, младата жена кимна и без никакво колебание покри устата и носа си с тънкия плат, а Елбраян за пореден път се възхити от мъжеството и решителността й. Веднъж наумила си нещо, тя трудно можеше да бъде спряна.

Заради силното сияние, излъчвано от лавата, тук не им трябваха факли и те се заспускаха надолу по пътеката със свободни ръце, в началото плътно опрени до стената отляво — скалната тераса съвсем не беше толкова тясна, ала перспективата да се подхлъзнат и да се сгромолясат в кипналата лава ги ужасяваше. Постепенно посвикнаха, отделиха се от стената и дори ускориха крачка.

Бяха оставили почти половината от пътеката зад гърба си, когато вървящата напред Пони зърна в края й нещо, което я изпълни с надежда — тъмен отвор в стената. Страничен проход, който потъваше в планината и се отдалечаваше от това отвратително място. Зарадвана, тя се забърза и дори не забеляза пукнатината в краката си.

Прекрачи я, все така без да я вижда, и изведнъж усети как камъкът под нея поддава.

Изпищя ужасено, но Елбраян я улови и я издърпа обратно. Не можаха обаче да запазят равновесие и паднаха един върху друг на пътеката. Младият мъж пропълзя до ръба на терасата и се загледа в откъсналия се близо триметров каменен блок, който полетя надолу и беззвучно цопна в гъстата магма.

Разтреперана от глава до пети, Пони си наложи да диша бавно и дълбоко, за да се успокои. Успя да си възвърне самообладанието, ала усети, че й прилошава — при падането елфическата маска се бе разместила и сега серните изпарения си казваха думата. Младата жена се претърколи до ръба на пътеката, смъкна плата още по-ниско и повърна.

— Трябва да се върнем — рече Елбраян и сложи ръка на рамото й.

— Пътят надолу е по-кратък, отколкото нагоре — решително заяви Пони и отново повърна, после се изправи, изплакна лицето и устата си с вода от кожената си манерка и решително надяна елфическата маска.

— Прекалено широка е — не искаше да отстъпи пазителят и кимна към зейналата в пътеката дупка.

— Нищо и никаква работа! — самоуверено заяви младата жена и като се засили, с лекота скочи от другата страна.

Елбраян дълго се взира в нея, възхищавайки се на непоколебимостта й, като в същото време искрено се тревожеше доколко изборът й бе разумен и дали не бе предизвикан от желанието й да се докаже. В крайна сметка, нямаха никаква представа дали проходът в стената изобщо води някъде, а наложеше ли им се да се върнат, близо триметровият скок със сигурност щеше да бъде още по-труден отдолу — нагоре.

— Нищо и никаква работа — повтори Пони и Елбраян неволно се усмихна — та нали отиваха да се преборят с демон, нима тогава можеше да я кори, че проявява безразсъдство!

Внезапно очите на младата жена се разшириха и пазителят видя, че тя се кани да изкрещи.

Рязко се обърна, изваждайки Буря от ножницата, ала се оказа, че опасността не идва отзад, а отстрани, от самата стена. Скалата потрепери и той отскочи и се хвърли на земята. Недоумяващ, Елбраян погледна назад и за миг не можа да повярва на очите си.

Куинтал излезе от стената.

Пазителят зае защитна поза и вдигна Буря пред себе си, готов да се отбранява, макар да не знаеше какво да мисли за каменния човек, който крачеше към него, обсидианово копие на някогашния брат Правда.

Не че беше особено трудно да се разбере какви са намеренията му. Каменното чудовище хвърли бърз поглед към Пони, после насочи цялото си внимание към Елбраян, а черните му пръсти, изпъстрени с кървавочервени жилки, се свиваха и разпускаха заплашително.

— Мислиш ли, че и този път ще победиш, Нощна птицо? — попита слугата на демона, а стържещият му глас, досущ като търкане на камък в камък, раздра въздуха.

— Какво си ти? — с мъка си пое дъх Елбраян. — С какво мъчение си бил наказан?

— Мъчение? — изсмя се Куинтал. — Та аз съм свободен, смъртни безумецо, и ще живея вечно, а ти — ти си обречен!

С тези думи каменното чудовище се нахвърли отгоре му. Мечът на младия мъж го одраска, ала то сякаш не усети. Елбраян отстъпи крачка назад, после се втурна насреща му. С жален стон Буря отскочи от лицето му, като този път успя да нанесе по-сериозен удар — по коравата кожа на Куинтал плъзна дълга резка, от която потече тънка яркооранжева струйка.

Тя обаче изстина и се втвърди почти мигновено, а дори и да го беше заболяло, монахът с нищо не го показа. Вместо това сам се хвърли в атака и замахна за широк страничен удар отляво.

Елбраян се наведе и избегна тежката му ръка в последния момент, после се дръпна назад и неволно потрепери, когато чу мощния тътен, с който юмрукът на Куинтал се стовари върху яката стена. А когато видя напуканата и димяща скала там, където пестникът на монаха я бе ударил, уважението на пазителя към противника му още повече нарасна.

— Защо не избягаш и не ми оставиш жената? — подразни го каменният човек. — Изобщо няма да ми е трудно да се добера до нея.

Елбраян неволно погледна към Пони и с ужас видя, че тя се кани да скочи обратно при него.

— Стой там! — изкрещя той. — Аз ще дойда при теб!

— Никога няма да минеш покрай мен — зарече се Куинтал и за да подсили думите си, отново стовари юмрук върху скалата…

… като по този начин остави в защитата си пролука, от която пазителят не можеше да не се възползва. Бърз като котка, той се хвърли напред и този път Буря потъна дълбоко в чудовищното тяло и магмените му вътрешности.

Куинтал изрева и се опита да нанесе поредица от удари на дръзкия си неприятел; той обаче светкавично издърпа меча си обратно (доволен, че вярното оръжие бе оцеляло при досега с очевидно врелите вътрешности на чудовището), с лекота отби атаката на противника си и дори успя да нанесе още един удар, този път в лицето му.

Ала през това време грозната рана на корема на Куинтал вече се бе затворила, а движенията му бяха станали по-премерени и много по-опасни.

Пони крещеше нещо, ала Елбраян почти не я чуваше — единственото, което го интересуваше в този миг, бе да открие начин да нарани ужасяващия враг, чието тяло се възстановяваше за миг дори от най-дълбоките рани.

Изходът като че ли беше очевиден и младият мъж действа мълниеносно. Хвърли се напред и нанесе поредния бърз, жилещ удар, след което се завъртя, сякаш се канеше да заобиколи противника си отляво, откъм външната страна на терасата.

Подчинявайки се сляпо на инстинкта си, Елбраян се хвърли на едно коляно и чу как тежката ръка на Куинтал просвистява над главата му — удар, който със сигурност би го съборил от тясната пътечка! Миг по-късно вече се бе обърнал и се бе втурнал на другата страна, насочвайки се към неголямата пролука между монаха и стената.

Противникът му обаче реагира светкавично и протегна ръка, за да му пресече пътя. В действителност Елбраян изобщо не бе възнамерявал да минава оттам — вместо това се закова на сантиметри от каменния си враг и като се облегна на стената за опора, се опита да го изтласка от пътеката.

Невъобразимо тежък, Куинтал дори не помръдна и злостният му смях огласи тунелите.

Изведнъж Елбраян усети силен натиск, усети и изгарящата горещина, излъчвана от онези части от тялото на монаха, които не бяха напълно втвърдени. Опита да се измъкне от страховитата хватка, ала натискът само още повече се увеличи. До ушите му достигна ужасеният писък, откъснал се от устата на Пони, ала той като че ли идваше от много, много далеч.

Внезапно въздухът над главата му се раздвижи, а каменният човек изкрещя и охлаби хватката си.

Елбраян побърза да се възползва от предоставилата му се възможност и отскочи назад, после се обърна и видя Куинтал да притиска длани към кървавочервените си очи, от които сега се процеждаха капки гореща магма. Загадката стана още по-необяснима, когато младият мъж забеляза тънко, ала очевидно здраво въже, опънато от лявата му страна и минаващо както покрай него, така и покрай противника му. Едно бързо подръпване му показа, че въжето е вързано някъде наблизо.

Време за търсене на отговори нямаше, тъй като очите на Куинтал, също както и предишните рани, вече бяха заздравели. И отново синкавото сияние на Буря озари полумрака, а върху тялото на каменния човек, насред водопад от искри, се посипаха удар след удар.

Въпреки че оръжието на пазителя не представляваше истинска заплаха за него, Куинтал реагира инстинктивно и вдигна ръце, за да се предпази, използвайки тактиката, на която го бяха учили в манастира в един друг, отдавна отминал живот.

А Елбраян нито за миг не отслабваше силата на атаката си. По каменното тяло плъзваха нови и нови пукнатини и за миг младият мъж си позволи да се надява, че противникът му просто ще се пръсне на парчета.

* * *

— Завържи го ей там! — рече Тунтун и като подхвърли на слисаната Пони края на здравото елфическо въже, й показа голям, не особено стабилен скален къс на няколко метра надолу по пътеката. — По-бързо!

Без да разбира какво е намислила Тунтун, младата жена се втурна да изпълни нарежданията й — и най-отчаяният план бе по-добър от нищо, а тя наистина нямаше никаква идея какво да стори. Докато завързваше въжето около скалата, почувства напрежението в другия му край и тъй като знаеше, че той се намира някъде от вътрешната страна на каменния човек, започна да се досеща какво си е наумила Тунтун.

В това време елфическата девойка вече летеше към двамата сражаващи се противници, а магмата от очите на Куинтал още се стичаше по камите й.

Когато Тунтун връхлетя, Елбраян продължаваше яростната си атака, сипейки удар след удар върху ръцете на противника си, като от време на време успяваше да намери пролука в защитата му и да стовари меча си върху тялото и дори върху главата му. Не знаеше обаче още колко ще издържи така и разбираше, че ако съвсем скоро не успее да го рани сериозно, Куинтал ще се съвземе и ще отвърне на атаката му.

В този миг каменният човек нададе яростен рев и вдигна ръце към лицето си, където елфическата девойка точно издърпваше камите си след поредното точно попадение. Мощният му удар запрати Тунтун още по-нависоко във въздуха и изби едната кама от ръката й. Тънкото оръжие политна надолу и потъна в клокочещата магма на дъното на пропастта.

Елбраян сграбчи меча си с две ръце и като ги вдигна над главата си, се хвърли напред, влагайки цялата си сила в този удар. Ръката на Куинтал се спусна, за да отбие връхлитащото острие, ала Буря я посече с лекота високо над китката.

Каменният човек изрева още по-яростно, а от раната рукна дебела струя магма. Няколко мига по-късно, шуртящата лава започна да изстива и да се втвърдява, превръщайки се в корав, безформен чукан току под лакътя на монаха.

Обезумял от гняв, Куинтал се нахвърли върху противника си. Някъде далеч над него, Тунтун викаше нещо с мелодичния си глас.

— Сега! — крещеше тя и макар че пазителят нямаше никаква представа за какво говори елфическата му приятелка, Пони отлично знаеше какво трябва да стори.

Без да губи нито миг, тя се провря между стената и скалния къс, около който бе завързала въжето, и като запъна крака в земята, натисна го с все сила. Мускулите й се напрегнаха до краен предел, от устните й се откъсна неволен стон, ала камъкът се помръдна само на сантиметър.

До ушите й достигна шумът от подновеното сражение, чу звънтенето на Буря и грозното ръмжене на чудовището и разбра, че само сила няма да й стигне, за да отмести скалата — трябваше да използва находчивостта си. Все така бързо, тя се позавъртя, променяйки ъгъла на натиска си и опита отново. Този път усети, че камъкът поддава — още малко и щеше да го събори.

И пак Тунтун се спусна към двамата противници, само че този път Куинтал очакваше нападението й и рязко се обърна, готов да я посрещне. Не успя да й стори нищо, тъй като тя се отклони миг преди да го достигне, но пък като се обърна, даде възможност на Елбраян да му нанесе още един неприятен удар.

— Над въжето! — извика Тунтун. — Над въжето!

Пазителят я разбра миг по-късно, когато Пони най-сетне катурна скалния къс. Опита се да прескочи опънатото до краен предел въже, ала бе стигнал едва до средата, когато камъкът политна в пропастта, опъвайки елфическата нишка и повличайки и него, и Куинтал след себе си. Елбраян инстинктивно пусна меча си на пътеката и се вкопчи във въжето.

Крещейки ужасено, двамата противници се носеха към дъното на пропастта. Спряха рязко, когато въжето се изопна докрай, а скалата се отскубна от възела на Пони и със звучен плясък цопна в клокочещата магма.

Елбраян още по-отчаяно стисна елфическата нишка, на около два метра под него, Куинтал стори същото — макар да имаше само една ръка, хватката на каменния монах беше по-здрава и от тази на пазителя.

— Давай! — викна Пони на любимия си и той се закатери към пътеката, призовавайки на помощ цялата си издръжливост и сила.

Куинтал обаче беше по-бърз — оттласквайки се от въжето с мощни напъни, той ловко се изкачваше нагоре и много скоро почти бе настигнал Елбраян, на когото все още му оставаха шест-седем метра до скалната тераса.

Крещейки окуражително, Пони прескочи дупката в пътеката (при което здравата си удари брадичката) и се втурна към ръба.

Ето че Елбраян почти стигна — ръката и рамото му се показаха над ръба и младата жена побърза да го хване, дърпайки с все сила. В този миг обаче, с един страховит напън, Куинтал стопи и последната преднина на неприятеля си и се вкопчи във въжето на сантиметри от краката на пазителя. Още един такъв тласък, и той щеше да бъде заловен.

И тогава се появи Тунтун. Елбраян видя стремителния й полет и отчаяно й викна да не го прави. Надявайки се, че Пони ще успее да го задържи, той пусна въжето с една ръка и се опита да улови елфическата девойка, когато тя се стрелна под него.

Въжето беше здраво, ала камите на Тунтун също бяха излезли изпод ръцете на Туел’алфарите — едно светкавично движение и нишката бе прерязана точно под стъпалата на младия мъж.

Елбраян улови девойката за ръката, Куинтал я сграбчи за крака.

И така, тримата увиснаха, премятайки се във въздуха, а Пони, обвила въжето около кръста си за по-голяма опора, затегли още по-яростно. Мускулите на Елбраян се напрегнаха до краен предел от усилието да задържи Тунтун, ала хватката на каменния мъж беше желязна.

— Дърпай! — молеше се пазителят на Пони, защото при всичките му усилия, съвсем ясно усещаше, че неумолимо се плъзга все по-надолу и по-надолу по въжето.

Тунтун, която имаше чувството, че ще бъде разкъсана на две, прекрасно разбираше, че приятелите й не могат да изтеглят и нея, и тежкия Куинтал. Свободната й ръка, онази, в която държеше камата, се стрелна нагоре, а погледът й срещна сияйните очи на Елбраян.

— Не! — умолително прошепна младият мъж през свито гърло и поклати глава.

Тунтун го прободе в китката и миг по-късно двамата с Куинтал вече летяха в пропастта. Упоритият монах не я пусна дори сега, твърдо решен да повлече в гибелта и нея, обреклата го на смърт. Тя се опита да се отскубне от ръката му, опита се да използва камата си…

Елбраян и Пони извърнаха очи, неспособни да понесат гледката на давещата се в горещата магма Тунтун.

Останаха да лежат на пътеката още дълго, докато серните изпарения не започнаха да ги надвиват.

— Трябва да продължим — проговори най-сетне младият мъж.

— Заради нея! — съгласи се Пони.

Двамата прескочиха дупката и с облекчение установиха, че страничният проход, който бяха забелязали в стената, не е задънен.

Отново запалиха факлата и се втурнаха напред, доволни, че най-сетне могат да оставят зловонните пари и цялото ужасяващо място зад себе си. Не бяха вървели кой знае колко дълго, когато се заковаха на място, виждайки някаква светлинка да блещука пред тях. Елбраян отчаяно погледна към факлата в ръката си — ако той виждаше далечното сияние…

Изведнъж светлината се усили и се насочи право към двамата приятели, които трябваше да затулят очите си, за да се предпазят от заслепяващия лъч.

В съзнанието им нахлуха образи на отвратителни чудовища… образи, които се разбиха на хиляди късчета миг по-късно, прогонени от добре познат вик: — Ам’че да!

Глава 52

През лабиринта

Силна радост обзе Авелин и Брадуордън при вида на двамата им приятели, ала сълзите, стичащи се по бузите на Пони и влагата в очите на Елбраян, бързо изтриха усмивките от лицата им.

— Тунтун — обясни пазителят глухо. — Притече ни се на помощ и ми спаси живота с цената на своя собствен.

— Може би не е мъртва — рече Авелин и посегна към кесийката, в която държеше магическите камъни. — Може би хематитът…

— Падна в лавата — мрачно поклати глава Елбраян.

— Смело момиче до самия си край — отбеляза Брадуордън. — Такива са си Туел’алфарите, в цяла Корона няма други кат’ тях.

За миг всички замълчаха, сякаш за да не осквернят възхвалата на кентавъра, после той продължи:

— Ами Полсън и дребосъка?

— Не мисля, че са се спасили — отвърна Елбраян.

— А защо не се върна да ги потърсиш? — попита Брадуордън и тримата му другари го изгледаха стъписано.

Как можеше да обвинява Пони и Елбраян за нещо такова… ако разбира се, думите му бяха обвинение!

— Целта ни беше да се доберем до Айда, мисията ни — да помогнем на Авелин да се пребори с демона-дактил — твърдо заяви младият мъж и още докато говореше, разбра каква е целта на хитрия кентавър.

Напомняйки им по този начин за истинската цел, довела ги тук, той им помагаше да погледнат на смъртта на Тунтун от друг ъгъл. Да, тя си бе отишла, ала саможертвата й бе спасила жизненоважната им мисия от провал.

Окуражени от тази мисъл, четиримата приятели поеха напред, проправяйки си път през криволичещите коридори, в търсене на знак, който да им подскаже кой път ще ги отведе до демона. Проходите непрекъснато се разклоняваха и те трябваше да избират накъде да тръгнат, без нищо, което да ги води, освен собствените им предположения за това къде се намират те и къде би могъл да бъде дактилът.

И тогава, при поредния кръстопът, Авелин внезапно спря и протегна ръка, за да попречи на Елбраян да свие наляво.

— Надясно — настоя монахът.

Младият мъж го изгледа изпитателно, усетил по тона му, че това е само сляпа догадка:

— Какво знаеш?

Авелин нямаше отговор на този въпрос, ала бе сигурен, че не се заблуждава — съвсем ясно усещаше носещата се във въздуха магия. Какъвто и да бе източникът й, монахът бе уверен, че е прав и без да се колебае нито за миг, пое надясно.

Другарите му го последваха и не след дълго надеждите им се оправдаха — пред тях, препречвайки тунела от пода до тавана, се издигаше тежка решетка.

На юг всичко вървеше отлично. Войските му, водени от Майер Дек и Кос-косио Бегулн, с всеки изминал ден се приближаваха до Палмарис, докато на север Уба Банрок и неговите паури бяха прекосили цял Алпинадор и бяха достигнали брега, където се бяха обединили с огромната флота от Хулиантес и вече се носеха на юг, към Залива на Корона.

Въпреки отличния развой на събитията, демонът-дактил неспокойно крачеше около обсидиановия си трон. Беше почувствал съвсем ясно мощното магическо нахлуване, знаеше и че с Куинтал е свършено.

Повече нямаше да подценява натрапниците, осмелили се да проникнат в самото сърце на владенията му. А ако някой от тях успееше да се справи и с последната защита…

Звярът присви очи и се усмихна зловещо — с каква наслада собственоръчно щеше да довърши дръзките нашественици. При цялата разруха, която слугите му сееха по света, при всичката болка и страдание, които войните му оставяха след себе си, Бестесбулзибар не бе взел почти никакво участие в забавленията, като се изключеха разбира се, неколцината бунтовници и некадърници, от които му се бе наложило да прочисти редиците на армията си.

Жаден за кръв, демонът-дактил искрено се надяваше поне един-двама от неканените гости да се доберат до тронната зала.

* * *

— Стойте настрани от решетката — нареди Авелин и посегна към торбичката си.

Елбраян обаче имаше друга идея:

— Не — спря го той. — Магията ще вдигне прекалено много шум. Има и друг начин.

И като свали раницата от гърба си, извади червеникавия гел, който елфите му бяха дали, същият, с който Бели’мар Джуравиел бе намазал папратовото стъбло, така че той да може да го пререже. А като знаеше колко здрав бе лъкът, направен от същото това стъбло, Елбраян предположи, че гелът би могъл да надвие дори метала.

Избра си средната пречка и я намаза в единия край, близо до ниския таван, после издърпа Буря и се качи на гърба на Брадуордън, за да може да нанесе удара си напряко. Надявайки се, че инстинктът не го е подвел и че няма да повреди великолепното си оръжие, той замахна с все сила, стиснал дръжката на меча с две ръце.

Буря с лекота сряза металната пречка и със силен звън се удари в следващата. Елбраян скочи на земята и доближи острието до очите си, въздъхвайки с облекчение, когато не видя и най-малката драскотина.

Брадуордън се пресегна и изви счупената пречка настрани, проправяйки път, ако не за себе си, то поне за останалите.

— Отлична работа! — зарадва се Пони.

— Биваше си го — съгласи се и кентавърът. — Ама хич не си и мислете, че ще мога да се промъкна през таз’ жалка дупка!

Елбраян му смигна развеселено:

— Имам още гел — успокои ги той и много скоро още една пречка бе прерязана и извита настрани.

И така, приятелите продължиха напред, убедени, че са на прав път — решетката можеше да означава единствено, че се доближават до бърлогата на демона.

Коридорът сякаш нямаше край. Понякога се разширяваше дотолкова, че четиримата спокойно можеха да се движат един до друг, друг път се стесняваше така, че се налагаше Пони и Елбраян да застанат начело, следвани от Авелин, а едрият кентавър завършваше малката процесия. Минаха покрай няколко странични прохода, ала този, по който вървяха, им се струваше най-добър — най-гладък, най-прав и със сигурност най-широк — затова и продължиха по него. Авелин внимателно контролираше сиянието на диаманта, като го закриваше с шепи така, че лъчите му да осветяват само малка част от пътя, докато той самият използваше хризоберила, за да вижда далеч напред.

Ето защо именно монахът пръв забеляза огромните силуети, които се показаха от един страничен тунел далеч зад тях.

— Имаме си компания — прошепна той, ала още не бе довършил, когато иззад един завой на трийсетина крачки пред Елбраян заблещука издайническият светлик на запалена факла.

Пазителят се огледа на всички страни и отведе малкия си отряд до най-тясното място, до което можеше да се добере. Щом ще се бият, нека поне да бъде някъде, където враговете им можеха да се приближат само по двама от всяка страна.

Светлинката се показа иззад завоя, миг по-късно зад гърба им също припламна факла и сега приятелите съвсем ясно видяха с кого си имат работа — великани, по четирима отпред и отзад, облечени в същите метални доспехи, като онези, които ги бяха нападнали в планината.

Този път обаче положението им беше доста по-различно — ако се намираха на открито, на всеки от тях щяха да се паднат по двама противника, което си бе равносилно на почти сигурна смърт. Ала в тесните тунели на Айда, чудовищата можеха да се приближат единствено двама по двама.

— Пони и аз ще се заемем с тези отпред — каза Елбраян.

— А аз — с тези отзад — заяви Брадуордън и с мъка завъртя солидното си туловище.

— Няма да си сам — увери го Авелин и като се приближи до него толкова, колкото собственото му възедро тяло позволяваше, извади от една по-малка торбичка шепа дребни бледосини целестини.

— Не трябва да им позволяваме да нападнат първи — рече Елбраян на Пони и като по даден знак, двамата се втурнаха напред, обърквайки временно великаните, на които досега не им се бе случвало някой от дребните човеци да се нахвърли отгоре им.

Поредица свирепи удари, от които оръжието на единия великан политна настрани, и Буря се заби в нагръдника му със силно дрънчене, оставяйки след себе си дълбока вдлъбнатина.

Не по-малка бе яростта, с която Пони връхлетя върху своя противник; въпреки това тя успя да нанесе само един доста по-незначителен удар.

И все пак, не тя, а Елбраян пръв изгуби преимуществото, което изненадата му бе дала. За да се увери, че Пони е добре, той поглеждаше към нея толкова често, колкото и към противника си и не след дълго едва успя да се спаси от спусналото се към главата му вражеско оръжие, като отскочи настрани в последния възможен момент.

— Само да можеше да ми дойдеш по-наблизичко — недоволно промърмори Брадуордън, без да сваля поглед от двамата великани.

Тунелът беше прекалено тесен и огромните създания не можеха да застанат рамо до рамо, пък и нямаше нужда, тъй като този, който вървеше отзад, носеше дълго копие.

— О! — изсумтя кентавърът и развъртя тоягата си, за да се раздвижи преди битката. — Ще бъдем двама на един, тъй ли?

— Ще я видим тази работа — лукаво отвърна Авелин, докато продължаваше да рови из кесията си.

Свирепите същества идваха все по-близо и Брадуордън вдигна тежката си сопа, готов да ги посрещне. В този миг Авелин замахна и коридорът сякаш избухна — поредица взривове разтърсиха стените, изпълниха въздуха с водопад от искри и накараха великаните да се разпищят от болка и да отскочат назад.

Брадуордън бързо се съвзе от първоначалната си изненада и веднага се възползва от представилата му се възможност. Втурна се към замаяните чудовища и като повали първото, улови копието на второто със свободната си ръка, а с другата му нанесе мощен удар, който събори шлема от главата му, а него самото отхвърли към стената.

Следващият удар на кентавъра се стовари върху незащитената вече глава на втория великан. Разнесе се ужасяващ пукот и скверното създание се свлече на пода със строшен череп.

Ала другарите му зад него начаса заеха мястото му и макар единият да бе частично заслепен от взривовете преди малко, Брадуордън изведнъж се оказа хванат натясно.

Пони виждаше какво става и то силно я тревожеше. Знаеше, че Елбраян вярва в нея (и как иначе, след всички сражения, които бяха преживели заедно!) и все пак, да се бие толкова близо до нея очевидно му пречеше, заради нея той избираше твърде защитна тактика.

А това младата жена нямаше намерение да търпи — не от глупава гордост, а защото така сами се обричаха на провал. На всяка цена трябваше да докаже на Елбраян на какво в действителност е способна, преди да бе станало твърде късно за всички тях! Чудейки се дали планът й ще сработи, тя стисна графитната пръчка в ръката, с която държеше меча си.

Елбраян за пореден път избегна оръжието на противника си, но макар да имаше отлична възможност да нанесе удар, предпочете да се хвърли настрани и да отбие меча, предназначен за Пони… нападение, с което тя спокойно можеше да се справи и сама.

Все пак, намесата на пазителя отвлече вниманието на чудовището и когато то се обърна към новия си неприятел, младата жена се хвърли напред и с все сила заби острието си в корема на гнусното същество. Успя да намери пролука в бронята му, ала не толкова голяма, че да може мечът й да проникне достатъчно дълбоко.

Пък и нямаше нужда, както разбраха миг по-късно и великанът, и Елбраян, защото Пони вече бе отключила магията на графита. Пращяща черна дъга плъзна по острието, отскочи от върха му и се вля в корема на звяра, разтърсвайки го от глава до пети. Когато мощните конвулсии най-сетне утихнаха, чудовището се олюля, изпусна оръжието си и бавно се свлече на земята, ако не мъртво, поне зашеметено почти до безсъзнание.

Дивейки се на страховитото съчетание между магия и меч, Елбраян сам се укори, задето изобщо бе помислил, че Пони има нужда от помощ. Твърдо решен да не й отстъпва, той се хвърли срещу следващия великан. Буря се движеше толкова бързо — наляво, надясно и право напред — че тежкият меч на чудовището въобще не смогваше да го следва. Великолепното елфическо оръжие нанасяше удар след удар, вдигайки водопад от искри при съприкосновението си с металните доспехи. Най-сетне младият мъж откри онова, което търсеше през цялото време — процепа между нагръдника и колана на противника си и мислено си го отбеляза.

Вместо да продължи атаката си, той за миг свали оръжие. Както и очакваше, чудовището изрева и замахна за страховит удар. Много преди вражеското острие да го достигне, Елбраян приклекна и се претърколи под него, после рязко се изправи, целейки се във вече набелязаната пролука.

Безпогрешен както винаги, елфическият меч потъна в тялото на великана. Елбраян пристъпи напред, не само за да забие острието до дръжка, но и за да не даде възможност на неприятеля си да нанесе удар. Злото същество протегна свободната си ръка към него, ала силата бързо го напускаше. Младият мъж завъртя оръжието в дълбоката рана, после го издърпа, оставяйки агонизиращото чудовище да рухне на земята.

Последният от четиримата великани побърза да заеме мястото на другаря си, размахвайки огромна факла вместо оръжие.

В това време, вкопчена в схватка с третия звяр, Пони тъкмо се канеше да използва друг от камъните, които имаше, когато чу приглушените стонове на Брадуордън — кентавърът очевидно понасяше тежки удари.

— Авелин! — извика тя и хвърли камъка, който държеше, назад — в ръцете на монаха, сигурна беше, че той щеше да свърши много по-добра работа.

Авелин вече бе извадил друг камък, но когато усети нещо да го удря по гърба и видя какво му дава Пони, прекъсна подхванатата магия и побърза да вдигне магнетита от земята.

— Ам’че да! — провикна се той възторжено. — Това ще боли, и още как!

— Какво чакаш тогава! — възкликна Брадуордън и простена, когато усети тежка тояга да се стоварва върху левия му хълбок, докато той се мъчеше да отбива меча на другия си противник, което обаче невинаги му се удаваше — доказателство бе грозната рана, от която и в този момент шуртеше кръв.

Авелин призова магията на камъка и той полетя, по-бърз от най-бързата стрела и по-смъртоносен от най-тежкия снаряд. Заби се право в гърдите на великана с меча и като го повдигна от земята, запрати го назад, върху последния от другарите му. Напълно зашеметени, двете чудовища се сгромолясаха на земята.

Брадуордън рязко се обърна и докато великанът със сопата още се съвземаше от изненадата си, го изрита с все сила, събаряйки и него в мелето.

— Напред! — извика Авелин и Елбраян, напълно съгласен с него, направи крачка назад, за да избегне размаханата факла на противника си, след което се втурна към последните две чудовища, забивайки меча си в противника на Пони, докато минаваше покрай него.

Свирепото създание се обърна, за да се защити от този нов враг, при което получи жесток удар от младата жена. Още по-пагубна се оказа стоварилата се в лицето му факла — в желанието си да достигне отдалечаващия се човек, другарят му бе улучил него.

Пони се хвърли напред и заби меча си дълбоко в тялото на противника си, призовавайки за втори път магията на графита. Макар и не толкова мощен както първия (силите й бяха започнали да се изчерпват), последвалият взрив разтърси великана от глава до пети и го повали на земята.

Миг по-късно коридорът пред Пони сякаш изригна — поредната целеститова канонада на Авелин, която заслепи и здравата опърли двете чудовища.

Вниманието на младата жена обаче бе привлечено от странните, неконтролируеми движения на Елбраяновия противник. Недоумението й бързо отстъпи място на мрачно задоволство, когато факлата се изплъзна от пръстите на гнусното създание и тупна на земята, а то самото бавно политна напред, изнизвайки се от окървавеното острие на Буря.

Виждайки, че от четиримата им противници само един все още се държи на крака, Авелин се долепи до стената на тунела и нареди на Брадуордън да отиде при Пони и Елбраян. Уверен в способността на монаха да се справи, кентавърът го послуша и се нахвърли върху последното от другите четири чудовища.

В това време единственият оцелял от противниците на Авелин и Брадуордън най-сетне успя да се измъкне изпод телата на другарите си и, виждайки пред себе си само един (при това явно невъоръжен) противник, се втурна към него, вдигнал тежка сопа над главата си.

Авелин изчака до последната възможна секунда, после отключи магията на малахита.

Изведнъж огромното създание се олюля, краката му с мъка докосваха пода. Станал внезапно лек като перце, той не можеше да направи и най-простото движение, без то да предизвика двойно по-силно противодействие от безтегловното му тяло. И така, когато глупавото създание замахна за страховит удар, тежката тояга го повлече след себе си и го повдигна от земята. Колкото по-отчаяно великанът се мъчеше да нанесе удар на противника си, толкова повече утежняваше собственото си положение и не след дълго вече се носеше във въздуха, премятайки се през глава. В мига, в който чудовището прелетя над падналите си другари, Авелин се втурна натам и извади безценния магнетитов къс от гърдите на един от труповете.

Преди да изтича след отдалечаващото се безтегловно чудовище, монахът хвърли поглед назад, към приятелите си, които тъкмо довършваха последния от другите четирима великани. Спокоен, че Елбраян и останалите са на безопасно разстояние, той се обгърна със защитен серпентинов щит и извади мощния рубин.

Пазителят потръпна при вида на дълбоката рана, която зееше върху тялото на Брадуордън и бързо изпиваше силите му.

— Имаме нужда от хематита — рече Пони и се обърна, за да провери къде е Авелин.

— Защо не опиташ с това? — предложи Елбраян и й подаде другата превръзка, която носеше около ръката си, онази, за която лейди Даселронд бе казала, че е напоена с лековит мехлем.

Пони веднага се залови за работа, а той изтича напред, но и двамата замръзнаха на местата си и едва се задържаха на крака, когато мощен взрив разтърси тунела.

Няколко секунди по-късно видяха Авелин да идва към тях, а последният великан, почернял и обгорен, още се рееше във въздуха далеч зад него.

— Да вървим — рече монахът, когато се приближи достатъчно, и въпреки изтощението, двамата му приятели кимнаха — чакаше ги още много работа.

Пони хвърли тревожен поглед към Брадуордън, ала кентавърът й се усмихна широко — мехлемът на Туел’алфарите вече си казваше думата.

Коридорът рязко завиваше на около десетина метра пред тях и именно натам ги поведе Авелин сега. Не бяха направили повече от няколко крачки, когато Елбраян изскочи иззад ъгъла, зад който се бе скрил малко по-рано. Използвайки устрема си и опората на стената, той се претърколи през глава и скочи на крака само на метър-два от другарите си, които с любопитство се взираха зад него и нажежените камъни, които бързо изстиваха на пода.

— Огромен червен човек! — обясни младият мъж. — С черни, прилепови…

— Не е човек — прекъсна го Авелин, осъзнал внезапно какво ги очаква от другата страна, осъзнал, че часът на срещата му с демона-дактил най-сетне бе ударил.

Глава 53

Съдба

Вълна от клокочеща магма се изсипа иззад ъгъла и нажежи въздуха до червено. Четиримата приятели бяха принудени да отскочат назад, ала лавата, същинска кипяща река, продължаваше да шурти. Елбраян, Пони и Брадуордън се впуснаха да бягат, Авелин обаче остана на мястото си и с помощта на серпентина издигна магическа стена насред коридора.

Гъстата магма все така се лееше иззад ъгъла и всеки миг щеше да достигне потъналия в молитва монах. Усетила, че Авелин не е до нея, Пони се обърна назад и изпищя, дори се накани да изтича при него, ала Елбраян я спря.

Вярата на монаха бе подложена на върховно изпитание, докато магменият поток бързо прииждаше към него. Наистина, веднъж серпентинът му бе помогнал да оцелее в самото сърце на огромно огнено кълбо, ала дали щеше да има същата сила и срещу лавата на демона-дактил? А дори да надвиеше огъня, щеше ли да удържи на напора на връхлитащата магма?

Потопил се изцяло в магията на камъка и в своите молитви, Авелин нямаше време за подобни въпроси. А кипналата река вече бе само на няколко метра от него.

Авелин не усещаше горещина, не чувстваше давещия лъх на магмената река. В мига, в който първата вълна докосна серпентиновия щит, тя се втвърди, а прииждащите зад нея талази я заливаха и също изстиваха, щом достигнеха невидимата бариера.

Това обаче, осъзна Авелин начаса, щеше да доведе до нова пречка — много скоро купчината от лава щеше да стане прекалено висока, за да могат те да минат от другата й страна. Решително, уповавайки се на магията, която го защитаваше, той пристъпи напред, а с него се премести и серпентиновият щит.

Виждайки, че приятелят им е надвил атаката на демона, Елбраян и останалите побързаха да се върнат обратно. Стиснал Ястребокрилия в ръка, младият мъж застана до Авелин и така, рамо до рамо, двамата пристъпиха зад ъгъла.

Прекалено изненадан от появата на дръзките натрапници, които дори магмените талази не бяха успели да спрат, Бестесбулзибар за миг не знаеше как да реагира.

После в гърдите му се заби стрелата на пазителя и го извади от моментното вцепенение. Демонът отвори уста и изплю огромна струя вряща лава, толкова мощна, че макар серпентиновият щит да я угаси, дори той не можа да убие напора й и Авелин и Елбраян политнаха назад. Младият мъж бързо се съвзе и като скочи на крака, отново опъна тетивата на Ястребокрилия.

Демонът изрева, повече от ярост, отколкото от болка — стрелите на пазителя можеха само да го раздразнят, но не и да го наранят сериозно.

Виж, монахът… монахът притежаваше мощ, която немалко го тревожеше.

Скверното създание протегна ръце напред и от разперените му пръсти, досущ отвратителни черни пипала, се стрелнаха пращящи от електричество мълнии. Всичко стана прекалено бързо, за да успее Авелин да реагира — магията на демона обви него и Елбраян в болезнена прегръдка, която ги разтърси от глава до пети, а после ги запрати в стената. Замаяни и с дрехи, от които се вдигаше гъст дим, двамата приятели бяха принудени да отстъпят зад ъгъла, повличайки последвалите ги Пони и Брадуордън със себе си.

Авелин трескаво разрови торбичката с камъните, ала Пони го изпревари. Графитната мълния, която тя отключи, се удари в стената и, отскачайки под съвършено премерен ъгъл, полетя към демона от другата страна на завоя. Разлютеният рев на чудовището красноречиво говореше, че младата жена се е прицелила добре, миг по-късно обаче се разнесе силно пращене, последвано от нов взрив, който повали Пони и Авелин на земята. Елбраян се задържа на крака, само защото здраво се бе хванал за тежкия кентавър.

— Да бягаме! — разнесе се гласът на Брадуордън.

— Дръж! — извика Пони на Авелин и му подхвърли графита — камъкът безспорно щеше да свърши много по-добра работа в неговите ръце.

— Напред! — рече монахът, след като улови графита и помогна на младата жена да се изправи.

Поспря само за миг, осъзнавайки, че в ръцете си държи какви ли не камъни, но не и онзи, от който се нуждаеше в този момент. Без да му мисли много, подаде малахита и светещия диамант на Пони и отново тръгна към завоя.

— Пред нас има само мрак — решително заяви Авелин, — мрак, който единствено ние можем да разсеем, затова — напред!

И като бръкна в кесията си, извади още един камък, същия, с чиято помощ в битка с един паурийски генерал, бе надвил магията на демона.

Потъвайки в глъбините на слънчевия камък, той издигна висока стена пред себе си и своите другари и пристъпи напред, а светлината, която идваше от ръката на следващата го Пони, му вдъхваше увереност.

В мига, в който ги видя да се показват иззад ъгъла, демонът отприщи нова мълния, тя обаче се стопи обезсилена, още щом достигна защитата на слънчевия камък.

— Ам’че да! — изрева Авелин възторжено и приятелите му се втурнаха след него, изпълнени с нова надежда.

Бестесбулзибар не знаеше какво да мисли, никога през безчислените години на живота си не бе виждал толкова могъща антимагия. Насочвайки цялото си внимание и цялата си омраза към монаха и камъка, който той стискаше в протегнатата си ръка, и без да забелязва останалите трима натрапници, без да усеща стрелите, които продължаваха да се сипят отгоре му, демонът призова всичката си магическа енергия.

Бяха само на трийсетина крачки от него.

Двайсет — още една стрела изсвистя във въздуха и отскочи от челото му.

Десет — монахът очевидно нямаше никакво намерение да отстъпва, а мъжът до него окачи лъка си на рамо и извади меч… елфически меч!

Писъкът на дактила огласи недрата на Айда и едва не оглуши четиримата приятели. С цялото си същество Бестесбулзибар усещаше силата, заключена в елфическото острие… острие толкова подобно на онова, което Динониел бе забил в сърцето му, че последното, което искаше сега, бе да си има вземане-даване с него. Затова отприщи струя най-чиста магическа енергия и я запрати към ръката на Авелин.

Зеленият лъч спря на сантиметри от монаха и увисна там, задържайки го на място, но и сам неспособен да продължи напред. Водопад от ослепителни, пращящи искри изпълни въздуха и накара Елбраян да затули очи.

Авелин изкрещя, изкрещя и дактилът, хвърляйки насреща му цялата си страховита мощ.

Зеленият лъч обви ръката на монаха и слънчевият камък запулсира с гневна светлина. Останаха така в продължение на един безкраен миг — волята на монаха срещу пъклената сила на демона.

Слънчевият камък погълна магията на дактила и угаси зеления лъч, ала радостта на Авелин не трая дълго — при цялото си могъщество, магическият камък не беше в състояние да задържи в сърцето си толкова огромна енергия и я изхвърли обратно, изпълвайки въздуха с гъст зелен дим и запращайки Елбраян и Авелин назад.

Никой от четиримата не пострада, ала няколкото мига, които им трябваха, за да се съвземат, дадоха на демона достатъчно време да избяга.

— Как ли пък не! — изрева Авелин и се спусна след бързо отдалечаващия се звяр.

Миг по-късно Елбраян също беше на крака и се втурна след приятеля си, следван по петите от Пони и Брадуордън.

Минаха покрай няколко странични прохода, водени от Авелин, който се опитваше да не изпуска демона от поглед, готов да го посрещне, без капка страх, в случай че чудовището ги причакаше зад някой ъгъл.

Изкачиха някакви стълби, после се спуснаха по стръмния, тесен коридор, който започваше от другата им страна, докато най-сетне не се озоваха в дълъг, равен тунел, в чийто край видяха демона. По-бързият и подвижен Елбраян се опита да заобиколи Авелин и да се хвърли напред, той обаче беше прекалено погълнат от онова, което правеше, за да го забележи.

Монахът бе потънал напълно в глъбините на слънчевия камък, ала дори да не успееше отново да призове магията му, твърдо бе решен да се изправи срещу дактила, та дори да трябваше да се бие с голи ръце!

Коридорът се разширяваше плавно, досущ като горната половина на пясъчен часовник, и завършваше със стена, в която бе вдълбан висок свод. Отвъд него се простираше огромна стая, в която, осветени от оранжевото сияние на разтопена лава, се виждаха дебели колони.

Това бе тронната зала, разбра Авелин, съсредоточието на мощта и магията на демона-дактил. Този мисъл вля нови сили във вените му и той се втурна към портата, без страх от капани и от онова, което го очакваше от другата й страна. Макар и малко по-предпазлив, Елбраян го следваше почти по петите.

Седнал на обсидиановия си трон, демонът бе готов да ги посрещне. В мига, в който Авелин прекрачи прага на залата, в нея се изви вятър, който го блъсна в гърдите и затръшна масивните бронзови двери.

Елбраян също усети силния повей, видя и вратите, които неудържимо се затваряха, и се хвърли напред, протегнал десница, за да спре тежките крила.

Те обаче се захлопнаха върху нея, премазвайки плътта и трошейки костите. Мечът се изплъзна от внезапно омекналите пръсти на пазителя, натискът все повече се усилваше, заплашвайки да откъсне ръката му.

Брадуордън избута Пони встрани и се хвърли върху портата, ала дори неговата страховита сила успя да я помръдне съвсем малко, колкото Елбраян да освободи ръката си и да политне назад, зашеметен от болка. Кентавърът го улови, преди да е паднал, и направи няколко крачки назад. Бронзовите двери се затвориха със злокобен грохот, оставяйки Авелин сам с демона-дактил.

Или поне така си мислеше монахът. Бестесбулзибар бе насочил цялото си внимание към вратата, удържайки я с магията си срещу мощните атаки на упорития кентавър. Миг по-късно Авелин видя какво всъщност му е подготвило скверното създание — силен, хрущящ звук изпълни стаята и масивните каменни колони внезапно се размърдаха.

Монахът побърза да вдигне Буря от земята, макар отлично да знаеше, че не го бива кой знае колко с меча. Усети силата на камъка, вграден в дръжката на оръжието, ала това бе магия, предназначена, както смяташе той, да укрепи острието, и не можеше да му бъде от особена полза.

Двете най-близки колони разпериха ръце, строшиха каменните окови, които сковаваха краката им и пристъпиха напред. Надавайки неволен писък, Авелин отскочи встрани и вдигна меча, който внезапно му се стори смешно малък пред лицето на огромните чудовища. Те обаче бяха тръгнали не към него, а към вратата.

Монахът затаи дъх от ужас, че великаните ще съборят портата и ще се нахвърлят върху другарите му. За негово облекчение не се случи нищо такова, тъкмо напротив — двете чудовища затиснаха вратата със солидните си туловища, правейки всяко нахлуване отвън практически невъзможно. Това, че двама от противниците му като че ли нямаше да вземат участие в битката, не вдъхна кой знае какъв кураж на Авелин — все пак оставаха още осемнадесет обсидианови колони, които бързо се пробуждаха за живот, а и дактилът, подсигурил входа на тронната си зала, бе свободен да се разправи с едничкия проникнал в нея неприятел.

Зла усмивка разкриви устните на демона и гръмовният му глас огласи стаята:

— Унищожете го! — нареди той на слугите си и каменните чудовища до едно се насочиха към монаха, с изключение на двамината, които удържаха вратата.

Авелин не ги изпускаше от поглед, уверен, че ще съумее да ги задържи далеч от себе си — в крайна сметка, тромавите създания бяха доста по-бавни от него. Именно това се канеше да направи — да не им позволи да се приближат прекалено много, поне докато не успее да измисли каква магия да отприщи срещу демона. За негова изненада, Бестесбулзибар скочи от трона си и като прекоси високия подиум, се гмурна в магмената река и изчезна.

Монахът изръмжа от безсилен гняв и за миг се поколеба дали да не се обгради със защитата на серпентина и да последва дактила. Преди да реши каквото и да било обаче, установи, че има много по-належащ проблем — две от чудовищата се намираха опасно близо и вече протягаха огромните си ръце към него. Първата му мисъл бе да използва слънчевия камък, ала тъй като не бе сигурен, че той се е възстановил от усилието в коридора, предпочете да прибегне до графита. Мощна разклонена мълния изскочи от върха на камъка и двамата великани политнаха назад, а по телата им плъзнаха дълбоки пукнатини.

Авелин се шмугна между нападателите си, с лекота избягвайки непохватните ми опити да го уловят. Нещо повече, дори успя да забие Буря в тялото на единия, отсичайки парче от крака му. Не че това го успокои кой знае колко — за да убие едно от гигантските създания, щеше да му се наложи да го удари поне стотина пъти, а за да го повали — поне двайсетина на едно и също място в крака.

Не му оставаше нищо друго, освен да се впусне в зловеща игра на котка и мишка, в която котките бяха много и страховито огромни, а мишката — самият той. Изтича в другия край на стаята и запали голямо огнено кълбо, а когато установи, че от него няма особена полза, отново взе графита и освободи десетки изпепеляващи мълнии върху противниците си.

Само след няколко минути вече беше повалил трима от великаните, превръщайки ги в купчина дребни, черни камъчета, ала нямаше да може да продължи така още дълго; беше се задъхал, а и магическите му сили започваха да се изчерпват.

Трябваше да измисли нещо друго и то се оказа толкова лесно — в крайна сметка просто се покатери върху високия подиум… прекалено висок, за да могат тромавите създания да го последват отгоре.

Сега вече можеше да насочи цялото си внимание към вратата и да разчисти пътя на приятелите си.

Онова, което не знаеше, бе, че те отдавна не бяха от другата страна.

Елбраян с мъка успяваше да отблъсква вълните на безсъзнанието, докато се облягаше тежко на Пони, която държеше ранената му ръка далеч от тялото му, като много внимаваше да не я движи. Въпреки всичко, болката бе неописуема, заливаше го и при най-слабото помръдване, заслепяваше го и караше стомахът му да се обръща. През замъглени от агонията очи, младият мъж все пак видя как Брадуордън се мъчи да отвори вратата, ала макар да се хвърляше върху нея с цялата си тежест, кентавърът не я бе помръднал и на милиметър.

Чувство за пълна безпомощност обзе Елбраян. Беше дошъл чак дотук, а ето че в последния, най-важния момент трябваше да се откаже!

Призовавайки цялата си останала сила, той се отскубна от ръцете на Пони и направи две немощни крачки към Брадуордън.

— Удари я с някоя от онез’ мълнии — рече кентавърът на младата жена.

— Дадох камъка на Авелин — обясни тя и му показа ръцете си, в които държеше само къс малахит и искрящия диамант.

При тези думи решимостта на Брадуордън сякаш се изпари:

— Значи Авелин ще трябва да се изправи срещу демона сам. Както си знаеше от самото начало.

Елбраян се олюля и рухна на пода. Приятелите му се втурнаха към него. Пони положи главата му на скута си, а кентавърът посегна към превръзката си:

— Май трябва да му дадеш туй чудо.

Пони се замисли над предложението му, ала когато разхлаби червения плат, видя, че раната на Брадуордън още не е заздравяла — махнеше ли превръзката сега, кръвта щеше да рухне отново, изцеждайки и последните сили на приятеля й. Да, Елбраян също бе пострадал лошо, ала животът му не беше в опасност, а младата жена го познаваше достатъчно добре, за да знае колко много ще й се ядоса пазителят, ако разбере, че за да облекчи болката му, тя е рискувала живота на Брадуордън.

Пони поклати глава и сведе очи към Елбраян.

— Странични проходи — с мъка прошепна той.

Брадуордън хвърли безпомощен поглед към масивните бронзови двери и кимна:

— Май нямаме особен избор — съгласи се и пое напред, следван от Пони, която придържаше Елбраян, за да не падне.

Връщаха се по пътя, по който бяха дошли — кой знае, може би имаше и други коридори, водещи до тронната зала.

Надеждите им като че ли се оправдаха много скоро, когато чуха нечий глас — гласът на Авелин! — да проклина демона, а после да надава вик от болка. Тримата се втурнаха натам, дори Елбраян, получил неочакван прилив на сили при мисълта, че приятелят му е в беда, се отскубна от ръцете на Пони и се затича, използвайки Ястребокрилия като патерица — несигурно, с препъване, ала по-бързо, отколкото младата жена би могла да го води.

Свиха в първия страничен тунел, който се изпречи пред тях, и гласовете се усилиха — бяха на прав път!

Проумяха собствената си заблуда, едва когато свърнаха зад последния завой — от другата му страна нямаше никаква тронна зала и никакъв агонизиращ Авелин; само демонът, изправил се насред широкия коридор с лице, разкривено от злобна подигравка.

— Добре дошли! — поздрави ги той с гласа на монаха.

Пони безпомощно погледна диаманта в ръката си, чудейки се дали пък няма да успее да призове толкова ярка светлина, че това изчадие на мрака да не може да я понесе. Методите на Брадуордън бяха доста по-безцеремонни — пеейки с цяло гърло, той се хвърли срещу скверното създание. Макар да залиташе на всяка крачка, Елбраян го последва, без да обръща внимание на болката.

Избухвайки в грозен смях, дактилът вдигна ръце и призова пъклената си магия. Пони изпищя, сигурна, че е ударил сетният им час.

Само че Бестесбулзибар не се целеше в тях. Мощен взрив разтърси коридора и раздроби скалата под краката им.

Демонът се разсмя още по-силно, после се обърна, спокоен, че веднъж завинаги се е разправил с тези нашественици.

И като че ли беше прав — тримата приятели вече бяха далеч оттам, политнали в зейналата под краката им бездна, право към обсипания с остри сталагмити под далеч под тях.

* * *

Демонът изскочи от магмената река, бълвайки огромни струи вряща лава, издигна се във въздуха, после се приземи на подиума.

Мъчейки се да не му обръща внимание, Авелин потъна още по-дълбоко в сърцето на камъка и макар Бестесбулзибар, най-страховитото изчадие на мрака, да бе само на няколко крачки от него, успя да запрати три мощни мълнии срещу великаните, които пазеха вратата.

И чудовищата, и портата се раздробиха на парченца — пътят на приятелите му бе открит.

Тях обаче ги нямаше от другата страна!

— Отлична работа! — плесна с ръце Бестесбулзибар. — Само че какъв бе смисълът?

— Нощна птицо! — извика Авелин и за миг се поколеба дали да не се втурне към вратата, ала около подиума все още имаше прекалено много чудовища, които само чакаха той да слезе.

Повика отново, но смехът на демона заглуши гласа му:

— Не могат да те чуят, безумецо! Мъртви са!

Злите думи изплющяха като плесница, забиха се в сърцето на монаха като отровни ками. Авелин отвори уста, сякаш искаше да каже нещо, да изкрещи, че това не е вярно, ала преглътна надигналия се в гърдите му вик — при цялата си ужасяваща мощ, Бестесбулзибар нямаше защо да го лъже.

Значи оставаше сам, Авелин Десбрис срещу демона-дактил. Внезапно монахът усети, че е надмогнал и болка, и страх. Нали затова бе дошъл тук — за да се изправи срещу Бестесбулзибар, да противопостави могъществото на своя Бог срещу пъклената сила на демона. И ето че това се бе случило, проникнал бе във владенията на чудовището и се бе добрал до самото сърце на крепостта му. Ако сега победеше, приятелите му нямаше да са загинали напразно.

Тази мисъл му вдъхна нова решимост и охлади кипналата му кръв. Бързо прехвърли наум всички камъни, с които разполагаше, като се опитваше да избере най-подходящия, после реши да използва онзи, който държеше в ръка — графита.

— Окаяно изчадие! — екна гласът на Авелин. — Аз няма да се преклоня пред теб!

Ярка синя мълния изскочи от десницата му и запрати демона назад.

— Силен си, Авелин Десбрис — разтърсван от свирепи конвулсии изръмжа звярът и като разпери крила, протегна ръка към магмената река, която извираше от стената, улови пъклената й мощ и докосна гърдите си там, където мълнията на монаха се бе впила в тях.

Ослепителни червени искри изскочиха от пръстите му и се увиха около синята светкавица с оглушително пращене.

Авелин изръмжа и призова своя Бог, молейки го да му даде сили, да му прелее частица от своето могъщество. И наистина, Божията мощ потече през него чиста и страховита, така, както рядко бе обладавала някого в Корона. Мощ, която зашемети Бестесбулзибар и едва не го повали на земята.

Ала демонът-дактил нямаше нужда да моли за помощ, на него не му трябваше чужда сила, защото той самият бе източник на гибелна енергия, която сега изригна с утроена ярост, още по-здраво се обви около синята мълния на Авелин и плъзна по нея. Монахът затвори очи и изръмжа, влагайки цялото си същество в синята струя, която извираше от камъка в ръката му, и тя отново взе надмощие.

После обаче червената й противница укрепна и я отблъсна назад, все по-близо и по-близо до десницата на монаха. Авелин отвори очи и се напрегна до краен предел, ала никакви усилия не можеха да го спасят вече.

Алената мълния неумолимо приближаваше.

Не би трябвало да е в състояние да го стори. Нито онова, което бе научила от Авелин, нито собственият й опит с камъните бяха достатъчни за подобен подвиг. Ала ужасът, инстинктът и една самопожертвувателност, която граничеше с безразсъдство, й вдъхнаха невъобразима сила.

Отчаяно стискайки малахита, Пони потъна в магията му и я предаде не само на Елбраян, в когото се бе вкопчила с другата си ръка, но и на Брадуордън, който бе далеч под тях. И ето че тримата вече не падаха с главоломна скорост, а се носеха бавно, леки като перца, и не им бе никак трудно да избегнат острите сталагмити на дъното.

— Не знам как го направи, момиче — потресено рече Брадуордън, — ама дяволски се радвам, че го стори!

Ала макар и доволни, задето бяха избегнали надвисналата над главите им гибел, тримата приятели отлично разбираха в колко тежко положение се намират. Пони знаеше, че с помощта на малахита би могла да се изкачи обратно до мястото, от което бяха паднали, но без въже, с каквото не разполагаха, щеше да й е невъзможно да издърпа другите двама при себе си.

— Е, все по някой път трябва да поемем — заяви Брадуордън и посочи тунела, който извеждаше от сталагмитеното поле и се губеше в лабиринта от проходи, лъкатушещи в недрата на Айда.

И така, те поеха напред. Кентавърът застана начело, стиснал сопата си в ръка, докато Пони му осветяваше пътя с диаманта и в същото време подкрепяше Елбраян. Много скоро установиха, че коридорите тук образуват плетеница не по-малко сложна от тази на по-горните нива, освен това повечето от тях вместо да се изкачват нагоре, се спускаха към още по-мрачни дълбини.

— Все по някой път… — не спираше да повтаря Брадуордън, ала на Пони и Елбраян им се струваше, че той се мъчи да убеди колкото тях, толкова и себе си.

Авелин повече не можеше да я удържа. Алената мълния на демона го блъсна в гърдите и го изтласка до ръба на подиума. Един от каменните великани в миг се надвеси над него, вдигнал ръка за удар, който щеше да го размаже на място.

Монахът изкрещя, уверен, че е настъпил сетният му час, ужасен, че се е провалил и демонът-дактил ще възтържествува.

Ала каменното чудовище изскърца оглушително, протегнатата му ръка се долепи обратно до тялото, краката му се сковаха и само за миг то отново се превърна в безжизнена колона, която се олюля и политна напред.

Авелин се претърколи встрани и тя се сгромоляса върху подиума с трясък.

— Той е мой! — извика демонът, разярен, че някой се бе опитал да му отнеме удоволствието да му измъкне тази най-жадувана плячка.

Останалите великани побързаха да се отдалечат и застанаха край вратата, правейки всяко бягство невъзможно.

Ала Авелин и не мислеше да бяга. Макар и с усилие, той коленичи, а после се изправи пред скверния си враг. С очи, в които се четеше уважение към достойния съперник, ала в които нямаше и следа от страх, Бестесбулзибар пристъпи към него.

Кой знае, помисли си Авелин, може би не с магия трябваше да надвие демона. Ами да, нали мечът на Елбраян, страховитото елфическо оръжие, беше тук, в краката му. Може би трябваше да премери не магическите, а физическите си сили с Бестесбулзибар, да противопостави своето тяло и умения срещу тези на демона-дактил.

С едно мълниеносно движение монахът вдигна Буря от земята и се хвърли напред.

Пропусна — противникът му с лекота избегна удара му, а после го блъсна с едното си крило и го запрати в другия край на подиума.

— Не те бива с меча — отбеляза чудовището и Авелин нямаше как да не се съгласи.

Въпреки това отново се изправи и пристъпи към демона, този път не толкова бързо и с по-добре премерени движения.

Бестесбулзибар бавно започна да обикаля около него.

Авелин вдигна ръка и запрати шепа целеститови късчета в лицето му, а когато те изригнаха, се втурна напред, повярвал, че ще намери пролука в защитата на демона.

Само че Бестесбулзибар вече го нямаше, изчезнал сред валма гъст дим. Авелин се закова на място и се поколеба за частица от секундата, преди рязко да се обърне.

Прекалено късно. Застанал зад него, демонът-дактил го удари с тежкото си крило, много преди Буря да се доближи до тялото му.

Монахът отново се изправи на крака и с препъване направи крачка към ръба на подиума. И този път Бестесбулзибар беше прекалено бърз и му отряза пътя.

Авелин нямаше план нито за битка, нито за бягство. Пристъпи напред и размаха Буря, повече за да държи демона настрани, отколкото защото се надяваше да го надвие по този начин.

Ала търпението на чудовището се бе изчерпало и то се нахвърли върху противника си, твърдо решено веднъж завинаги да приключи с него.

Елфическият меч се стрелна към сърцето на звяра, ала въпреки тренировките в манастира, Авелин не можеше да се мери с Теранен Динониел. Демонът се завъртя на една страна, така че острието само го одраска, после пристъпи напред с намерението да се възползва от пролуката в защитата на противника си и да го довърши.

Авелин обаче мислеше бързо и с все сила стовари юмрука си в гърдите му.

Преди да успее да се зарадва обаче, почувства как чудовището обвива пръсти около гърлото му и го повдига от земята. Опита се да го удари с Буря, ала Бестесбулзибар отлично познаваше силата на елфическите оръжия и нямаше никакво намерение да допуска опасния меч близо до себе си.

— Безумецо! — изрева демонът и стегна хватката си около врата на монаха, сякаш се канеше да го прекърши като сламка. — Нима наистина вярваш, че можеш да ме нараниш? Да нараниш мен, Бестесбулзибар, позналия безброй хилядолетия и врагове, десетки пъти, по-достойни от теб!

— Аз няма да се преклоня пред теб! — борейки се за въздух рече Авелин.

— Да се преклониш? — повтори Бестесбулзибар. — Кажи ми, че съм красив!

Изуменият поглед на монаха обходи ъгловатото му лице, огнените очи, острите бели зъби. И все пак, нещо в лъскавата кожа на чудовището, нещо в силните, издялани черти изведнъж му се стори толкова красиво, че Авелин почувства как го обзема непреодолимо желание да се преклони пред него и да признае великолепието му.

Ала не, тръсна глава той, това бе лъжа, изкушение, което целеше да го унижи и подчини на волята на демона.

— Няма да се преклоня пред теб! — гордо заяви той.

Разгневен, Бестесбулзибар го запрати в другия край на подиума и той се свлече на земята. Погледът му се замъгли, а в главата му нещо сякаш избухна. Опита се да стане, но не можа и отново рухна на земята, борейки се с мрака, който се опитваше да го погълне.

Понечи да извади слънчевия камък и да удави всичката магия в стаята, така, както бе сторил в коридора. Ала нима това щеше да му помогне? Та могъщият демон можеше да го убие с голи ръце!

Чудовището бавно се приближаваше към него.

Авелин затвори очи, а мислите му полетяха назад, към далечния Пиманиникуит и онези няколко часа, в които се бе почувствал по-близо до своя Бог откогато и да било. Отново видя благословения остров и водите, които го миеха, видя и горкия Тагрейн, който отчаяно тичаше към него, молейки за помощ…

… видя го как пада на земята, а после и себе си, коленичил до мъртвото тяло, обзет от ужас, който бързо бе отстъпил място на любопитство…

Авелин бръкна в другата си кесия, и извади огромния аметист, който пулсираше от енергията, заключена в глъбините му.

Демонът се поколеба, вперил поглед във внезапно засиялия камък.

— Какво е това?

Всъщност Авелин и сам не знаеше отговора на този въпрос. Захвърлил и болка, и страх, той се изправи на крака и се облегна на стената зад себе си.

Бестесбулзибар изръмжа и пристъпи към него.

Следвайки инстинкта си, с надеждата, че сам Бог му нашепва какво да прави, монахът хвърли аметиста във въздуха, а после и той, и демонът застинаха на местата си, когато камъкът не падна обратно, а се задържа над главите им, потръпвайки от магията, която го изпълваше.

Подчинявайки се на същия неосъзнат инстинкт, Авелин сграбчи Буря с две ръце и замахна в мига, в който чудовището посегна към аметиста.

Страховитото елфическо острие посече огромния камък и той се пръсна на безброй прашинки.

Бестесбулзибар премести слисан поглед от онова, което бе останало от аметиста, към монаха, сякаш искаше да попита какво става и отново Авелин нямаше отговор.

От вътрешността на облака прах, в който се бе превърнал гигантският камък, се разнесе ниско бръмчене, почти като ръмженето на разгневен хищник; едновременно с това, досущ като вълничка, зародила се в сърцето на езеро, от глъбините му се надигна пурпурен кръг, който бързо се разстилаше във всички посоки — мина през Авелин и Бестесбулзибар и продължи да се разширява, докато не се блъсна в каменните стени и не тръгна обратно, пресичайки сам себе си.

Удвоен, утроен, пурпурният пръстен бързо набираше мощ.

— Какво направи? — изкрещя демонът.

Въпреки че главата му се пръскаше от болка, Авелин стисна слънчевия камък и се опита да призове магията му, макар и сам да осъзнаваше колко слаба би била защитата му, сравнена с невижданата сила на аметиста.

Зловещото бръмчене изпълни стаята, толкова оглушително, че удави дори писъците на демона-дактил, който с ужас наблюдаваше как каменните му слуги се превръщат в прах, разгромени от мощните вибрации на преплитащите се пурпурни обръчи.

Бестесбулзибар се обърна към Авелин, а в очите му гореше смъртоносен пламък.

Подиумът се разлюля, дебела струя пара изригна през зейналата на пода дупка.

— Безумецо! — диво изкрещя демонът. — Безумецо! Какво направи?

— Не аз! — тихо отвърна монахът, макар че чудовището не можеше да го чуе. — Не аз!

Защото Авелин Десбрис вече знаеше какво трябва да стори, знаеше какво го очаква и бе готов да посрещне съдбата си.

Без капка страх, той окачи кесията си около дръжката на Буря, задържайки само слънчевия камък. В този миг внезапно осъзна, че онова, което бе сметнал за камък, чиято единствена цел е да укрепи острието на меча, всъщност е вид слънчев камък, който би могъл да се използва. Е, за него вече беше прекалено късно, така че той здраво улови оръжието и с все сила го метна над главата си.

Една от стените на залата се срути, магмените реки рукнаха още по-яростно, посипвайки огнени пръски из цялата стая.

Демонът изпищя и запрати мощна черна мълния срещу монаха, той обаче вече бе призовал силата на слънчевия камък и магията на Бестесбулзибар бе удавена, много преди да достигне целта си.

Скверното създание разпери крила и се издигна във въздуха, отчаяно търсейки изход, а когато не откри такъв, се нахвърли върху Авелин, решен да го накара да си плати, да измъчва, да убива.

Така и не можа да стигне до него — оглушителният тътен го повали на земята, надви сетивата му, изпи силата му. Унизен, Бестесбулзибар запълзя по пода — колкото се може по-надалеч от монаха, който се молеше, гордо изправен, облян от божествена светлина. Победен от Авелин Десбрис, демонът-дактил пълзеше към магмените реки.

Стотиците пурпурни пръстени се сляха в средата на стаята.

Айда, древната планина, експлодира.

Далеч в недрата на планината, мощният взрив запрати тримата приятели във въздуха. Елбраян се блъсна в стената на тунела, при което счупената му ръка пое цялата сила на удара. Нечовешка болка плъзна по тялото му и въпреки смелостта и желязната си воля, той не успя да избяга от лапите на безсъзнанието.

Макар и зашеметена, Пони продължаваше да стиска диаманта в десницата си, ала дори магическата светлина не можеше да се пребори с вдигналите се валма прах и скални отломки. Стискайки зъби, младата жена се изправи на крака, докато целият тунел се тресеше неудържимо. Някак си успя да се добере до Елбраян, повдигна го и го подпря на стената, после го прегърна здраво — ако смъртта наистина бе неизбежна, нека поне я посрещнеха заедно.

Дали бяха минали часове, или само няколко минути, тя не знаеше, ала ето че грохотът спря, а земята под краката й се успокои.

Облекчението на Пони трая съвсем кратко — докато не видя Брадуордън. От тях тримата, кентавърът несъмнено бе пострадал най-тежко. Притиснат до стената на коридора, с тяло, извито силно назад и ръце, разперени встрани, той придържаше най-огромния скален къс, който Пони някога бе виждала или си бе представяла. С голи ръце, самоотверженият Брадуордън удържаше цялата планина!

Младата жена внимателно пусна Елбраян и се втурна към кентавъра, викайки името му през сълзи. Докато тичаше, извади малахита с намерението да повдигне скалата и да освободи приятеля си от непосилния товар.

Не можа дори да я помръдне. Самият Авелин, да бе имал десетократно по-голям малахитен къс, пак не би успял да я помести. В този миг, за изненада на Пони, се появи Елбраян. Макар едва да се държеше на крака, той вклини Ястребокрилия между стената и скалата, в отчаян опит да облекчи поне донякъде товара на Брадуордън.

— Ах, момчето ми — изпъшка обреченият кентавър. — Хич и не се опитвай! Здравата ме е приклещила и няма да ме пусне жив!

Елбраян залитна и се облегна на стената, полузаслепен от болка и отчаяние.

— Брадуордън! — безпомощно простена Пони. — О, приятелю, ако не беше ти, цялата планина щеше да се стовари отгоре ни!

— И тя наистина ще се стовари, ако не се махнете оттук! — отвърна кентавърът. — Бягайте! Бягайте навън!

Ужасеното изражение на Пони бе единственият отговор, който приятелят й щеше да получи.

— Вървете! — изкрещя Брадуордън и усилието му коства няколко сантиметра — скалният блок се смъкна още по-ниско, притискайки още по-жестоко бездруго изкривеното му тяло. — Вървете — повтори кентавърът вече по-спокойно. — Не можете да преместите проклетата планина! Не оставяйте смъртта ми да иде нахалост! Умолявам ви!

Пони се обърна към Елбраян, ала той не можеше да й помогне — пелената на безсъзнанието отново се бе спуснала над него. Младата жена се взря в очите на кентавъра, ужасена от избора, пред който бе изправена. Та как можеше да го изостави? Как можеше да си тръгне и да го остави да умре?

И все пак, той искаше точно това, единственото му желание бе те да се спасят и Пони го виждаше съвсем ясно в спокойния му, дори ведър поглед. Представи си как би постъпила тя на негово място и разбра, че би сторила абсолютно същото.

Взела решение, младата жена направи крачка напред и го целуна по бузата:

— Приятелю! — прошепна тя.

— Винаги! — отвърна кентавърът, после добави твърдо: — А сега върви. Дължите ми го!

Пони кимна. Това бе най-трудното нещо, което някога й се бе налагало да направи, ала тя не се поколеба нито за миг. Изправи Елбраян на крака, провря ръка под рамото му и си тръгна, без да се обръща назад. Едва бяха оставили прохода зад гърба си, когато чуха скалата да се размества отново, а после до ушите им достигна примиреният стон на прекършения кентавър.

Младата жена часове наред броди из криволичещите тунели, водена единствено от сиянието на диаманта, сияние, което бързо чезнеше, колкото по-силно я завладяваше изтощението. Нерядко се натъкваше на коридори, превърнали се в реки от лава; в други въздухът тегнеше от гъсти серни изпарения, трети пък завършваха с дебела каменна стена или дълбока пропаст, която тя нямаше как да преодолее.

Елбраян се опитваше да не изостава, мъчеше се да не й бъде в тежест, ала болката бе прекалено свирепа, а той — твърде немощен. На няколко пъти я помоли да го остави, ала тя не искаше и да чува за подобно нещо. Вместо това Пони приложи левитационната магия на малахита върху тялото му, правейки го по този начин много по-леко.

Най-сетне, когато и последните искрици надежда бяха на път да отстъпят място на черно отчаяние, когато силите й достигнаха предела си, младата жена почувства хладен полъх да погалва лицето й, нежната милувка на истински вятър, а не жаркия дъх на вряща лава.

Цялото й същество се съсредоточи върху едва доловимия повей. Светлинката на диаманта отдавна бе угаснала почти напълно, малахитът също бе престанал да действа и Пони с мъка се влачеше напред, водена единствено от желязната си воля и от примамливия повик на далечния ветрец. Мракът и умората я надвиха и тя падна на колене, ала продължи напред — пълзеше на четири крака, дърпайки изпадналия в безсъзнание Елбраян след себе си. Едва когато изтощението я повали на земята и тя се претърколи по гръб, изнурена до краен предел; едва когато видя забуленото от дим небе да тъмнее над нея, едва тогава разбра, че вече не е в недрата на скверната планина.

Миг преди да потъне в прегръдката на целителен сън, частица от нощното небе се проясни и засия, огряна от една, две, три звезди.

— Авелин, Брадуордън и Тунтун — промълви Пони и потъна в обятията на пълната забрава.

Епилог

Елбраян се събуди пръв. Утрото още не бе настъпило, а небето бе все така забулено от гъсти облаци дим. Опита се да си спомни какво се бе случило, после всичко се върна в съзнанието му и той дълго стоя така, свел глава, борейки се с обзелото го отчаяние.

Най-ужасното от всичко бе, че дори не знаеше какво е станало с Авелин, макар да подозираше, че той е мъртъв. Ами демонът-дактил? Дали планината го бе погребала или бе успял да отлети преди тя да рухне?

Тази мисъл накара Елбраян да вдигне очи към небето, сякаш очакваше звярът да връхлети отгоре му, размахал прилепови крила.

Вместо това видя нещо да проблясва на почернелия връх на Айда.

Сива и някак приглушена, зората току-що бе започнала да се сипва, когато Пони се събуди, а меката, бяла светлинка все така искреше далеч над тях. Без да си кажат нищо, двамата събраха вещите си и като се подкрепяха един друг, поеха по стръмните пътечки, водещи до върха. Едва когато се съмна напълно (макар утрото да си остана мътно и безрадостно, помрачавано от огромния облак дим, който тегнеше във въздуха), осъзнаха колко страховита бе разрухата, сполетяла планината и долината в подножието й.

Никой не бе оцелял, осъзнаха те извън всякакво съмнение. Никой не би могъл да оцелее. Дърветата по опожарените склонове бяха оголели, без листа и с прекършени клони. Като мъртви цепеници, посивели от плътен слой пепел, те се възправяха в бледото утро, безмълвни и неподвижни, и само от време на време вятърът подхващаше сивата прах и я разнасяше навред, нарушавайки с жалната си песен призрачната тишина, която тегнеше наоколо.

Пони и Елбраян също мълчаха, прекалено поразени от опустошението, разкрило се пред очите им. Газейки в гъстата пепел, която понякога им стигаше чак до коленете, двамата си пробиваха път към върха, с надеждата да открият поне част от отговорите, които търсеха.

Най-сетне достигнаха върха на планината — сега плосък и сив като всичко наоколо, с изключение на мекото сияние, което проблясваше сред пепелта. Тръгнаха към източника на светлината, ала едва когато от него ги деляха само десетина крачки, разбраха какво представлява той, и тогава спряха, обзети от внезапна нерешителност.

Ръка — ръката на Авелин! — се белееше там, здраво стиснала Буря, около чиято дръжка беше окачена претъпкана торба.

Елбраян се хвърли напред, тласкан от отчаяната надежда, че приятелят му може да е още жив, че по някакъв начин магиите са успели да го предпазят дори от ужасяващата разруха, сполетяла планината.

Щом се приближи още малко обаче, трябваше да прогони тази мисъл — не от мека пепел, а от корава пръст стърчеше ръката на Авелин, посивяла и съсухрена, сякаш могъщата експлозия бе изцедила от нея и последната капчица кръв.

— Демонът е мъртъв — уверено заяви Пони, пристъпвайки до приятеля си. — Авелин го е погубил.

И като видя питащия поглед на Елбраян, добави:

— Иначе звярът щеше да открадне дара, който той ни е оставил — обясни тя и внимателно извади меча и торбичката от изсъхналата ръка.

В миг сиянието угасна, ала ръката продължи да стърчи право нагоре.

Младата жена подаде оръжието на пазителя и отвори кесията. Както и очакваше, вътре откри всички магически камъни, с изключение на аметиста и слънчевия камък.

— Това е послание — рече тя убедено. — Послание, с което ни казва, че демонът е победен.

— Послание и отговорност — отвърна Елбраян и премести поглед от очите на Пони към вълшебните камъни. — Авелин ни спаси, всички нас, ала в замяна иска да му се отплатим.

Младата жена кимна и също погледна към торбичката в ръцете си, към избора на Авелин, отговорността, с която той ги бе натоварил:

— Кой знае, може би в този момент някой нов брат Правда вече е по следите ни.

Пазителят вдигна Буря със здравата си ръка:

— Значи трябва да се излекувам — заяви той. — Или пък да се науча да се бия с лявата ръка.

И така, двамата приятели си тръгнаха от лобното място на Авелин, от мястото, където бе издъхнала Тунтун и където Брадуордън се бе пожертвал, за да могат те да живеят. Прекосиха потъналата в пепел долина бавно и мъчително, като спираха често, което още повече утежняваше положението им, тъй като нямаха нито вода, нито храна.

С огромни усилия достигнаха планините, които обграждаха Барбакан и там най-сетне откриха живот, намериха и вода за пиене. Почиваха повече от един ден и когато се почувства достатъчно укрепнала, Пони използва хематита, за да облекчи болката на Елбраян и да ускори заздравяването на ръката му.

И така, заредени с нови сили, двамата отново поеха на път. Там, в подножието на мрачен Барбакан, наместо гоблините и великаните, от които се бояха, те откриха един неочакван приятел.

Елбраян усети приближаването на Симфония, много преди жребецът да се появи пред очите им. Не знаеше как вярното животно бе успяло да се добере чак дотук, после обаче се сети за една елфическа девойка, упорита и дръзка, която така и не се бе научила да приема заповеди от когото и да било.

— Тунтун — изрече мислите му на глас Пони.

Младият мъж се усмихна и като окачи Буря на кръста си, а Ястребокрилия на рамото си, скочи на гърба на коня и й подаде ръка.

Яздиха цял ден, предпазливо и без да бързат, а през нощта си устроиха лагер на едно високо плато, най-лесно защитимото място в околността. Врагове така и не се появиха, ала изборът на платото не се оказа напразен — озарил южния небосклон, Ореолът на Корона дълго разпръсква благословеното си сияние, сякаш Бог бе разперил ръце и бе обгърнал целия свят в бащинска прегръдка.

Потеглиха рано на другата сутрин, изтощени и опечалени победители, новите защитници на свещените камъни.

Информация за текста

R. A. Salvatore

The Demon Awakens, 1997

Издание:

Р. А. Салваторе. Пробуждането на демона

Редактор: Милена Иванова

Коректор: Ангелина Вълчева

Дизайн на корицата: Бисер Тодоров

Предпечатна подготовка: Таня Петрова

ИК „Инфо ДАР“, София

ISBN 954—761—202—6

ISBN 978—954—761—202—0

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/17207

Последна корекция: 17 август 2010 в 09:00

1

Богъл от англ. bog — блато и boggle — обърквам, слисвам — Бел.пр.

Content

Р. А. Салваторе
Пробуждането на демона
(книга 1 от "Демонски войни")

Пролог

Част първа Орис

Глава 1 Неочаквана плячка

Глава 2 Истинска вяра

Глава 3 Целувката

Глава 4 Гибелта на Дъндалис

Глава 5 Богоизбраният

Глава 6 Лешояди

Глава 7 Кръвта на Мейдър

Глава 8 Подготвителят

Глава 9 Туел’алфари

Част втора Възмъжаване

Глава 10 Замесен от кораво тесто

Глава 11 Уличната котка

Глава 12 „Бягащия с вятъра“

Глава 13 По лъкатушещи пътеки

Глава 14 Джили

Глава 15 Мис Пипин

Глава 16 Сетната война

Глава 17 Черни криле

Глава 18 Изпитание на вярата

Глава 19 Честно казано

Глава 20 Оракулът

Глава 21 Винаги на пост, винаги нащрек

Глава 22 Нощна птица

Част трета Конфликт

Глава 23 Черната мечка

Глава 24 Лудия монах

Глава 25 Брат Правда

Глава 26 Брадуордън

Глава 27 Предупреждението на дебелия пророк

Глава 28 Сродни души

Глава 29 Една-едничка цел

Глава 30 Симфония

Глава 31 У дома

Глава 32 Мракът се надига

Глава 33 Издайнически удар

Глава 34 Правда

Глава 35 Бягство

Част четвърта Пазителят

Глава 36 Сблъсък

Глава 37 Дневен улов

Глава 38 Възнаградена милост

Глава 39 Разликата

Глава 40 Водачът

Глава 41 Буря

Глава 42 Слава

Глава 43 Място от особен интерес

Глава 44 Призрачни откровения

Част пета Звярът

Глава 45 Раздяла

Глава 46 Слугата на демона

Глава 47 Хармония

Глава 48 Древни врагове

Глава 49 Преследвани

Глава 50 Бягство

Глава 51 Айда

Глава 52 През лабиринта

Глава 53 Съдба

Епилог

Информация за текста

1