Р. А. Салваторе

Обещанието на краля вещер

(книга 2 от "Забравените кралства-Наемниците")

Смъртта на краля вещер

Крал Гарет меч свещен изви,

на Зенги тялото сломи.

Чер пушек към небето полетя,

на прах превърна се плътта.

Разнесоха се викове щастливи,

сърца припламнаха игриви.

Празнувайте мъжаги смели,

че Гарет с удар страшен победи

разпръсна Зенги сред поля и сред гори.

Но ти не мож: уби туй, що не диша,

не мож: удари дух зловещ,

не мож: с юмрук разкъса

магията на черний призрак вещ.

Та тъй на Гарет

меча плътта строши

и кралят вещер се оказа пръснат

без тяло, без душа.

А вий, дечица, чуйте туй, що мама рече:

завчас при татя си вървете.

Че част от Зенги гледа вас

от тъмни пущинаци в мрачен час.

Пролог

Дребният мъж се пързаляше по хлъзгавия от магия коридор, който се спускаше стръмно надолу, а краката му правеха малки крачки, за да продължат да го водят напред и да го държат изправен, което не беше лесна задача. От износения му плащ се надигаха кълба дим. По дължината на левия му крачол имаше дълга цепнатина, а под нея сълзеше ярка кръв.

Артемис Ентрери се плъзна покрай стената вдясно и започна да се върти покрай нея, без да я използва, за да спре шеметното си спускане, защото това би означавало личът да го забележи.

А точно това беше последното нещо, което убиецът желаеше.

След едно завъртане смени позицията си и подпря силно ръце в стената пред себе си, след което се оттласна по диагонал надолу по тесния коридор. Чу грохота на пламъците зад гърба си, последван от неестествения смях на Джарлаксъл, неговия спътник мрачен елф. Ентрери се досети, че увереният мрачен елф се опитва да обезкуражи преследвача с това кикотене, но дори Ентрери улавяше истинската му същност — фалшив звук, който прикриваше силната му тревога.

Само няколко пъти през месеците, прекарани заедно, Ентрери бе долавял намек за притеснение у хладнокръвния мрачен елф, но нямаше как да го сбърка и това само подсили собствените му сериозни страхове.

Намираше се доста извън светлината, хвърляна от последната факла на стената на дългия коридор, когато внезапен яростен проблясък зад гърба му освети пътя и му разкри, че коридорът свършва рязко на около дузина стъпки напред и прави остър завой надясно. Убиецът внимателно запомни този перпендикулярен завой, който беше единственият му шанс за спасение. Защото при проблясъка бе видял ясно финалния щрих на отвратителния капан, заложен от лича — група заострени шипове, стърчащи от стената.

Ентрери се оттласна от лявата стена и отново започна да се търкаля. При едно от превъртанията успя да прибере инкрустираната кама, с която бе известен, а при следващото успя да плъзне в ножницата на лявото си бедро и меча си, Нокътя на Шарон. С освободени ръце вече можеше да контролира по-добре плъзгането си покрай стената. Подът бе по-хлъзгав и от леден склон в безветрена пещера в самия Велик глетчер, но стените бяха гладки като твърд камък. Ръцете му се напрягаха при всяко превъртане, а краката му се плъзгаха и въртяха на място, докато извиваше раменете си, за да се задържи прав. Наближи острия завой и смъртоносния край на коридора, който внезапно изникна пред него.

Изкрещя, когато поредната оглушителна експлозия разтресе коридора зад гърба му. Убиецът се оттласна с всички сили при поредното превъртане, като прецени момента до съвършенство, за да постигне максимален ефект. Обръщайки се, изтласка горната част на тялото си напред, за да подсили движението, което го прехвърли през коридора към страничния проход. Веднага щом краката му се плъзнаха извън основния коридор, залитна, защото магическата хлъзгавина изчезваше изведнъж. Сграбчи ъгъла и се притегли към него, удряйки се силно с лице, притиснато към стената. Погледна назад само веднъж и на мъждивата светлина успя да види острите, покрити с шипове върхове на смъртоносните колове.

Понечи да надникне иззад ъгъла към коридора, от който беше дошъл, но едва не извика от изненада, когато покрай него профуча въртяща се фигура. Опита се да сграбчи Джарлаксъл, но елфът му се изплъзна и Ентрери помисли, че другарят му е обречен да срещне смъртта си върху шиповете.

Но Джарлаксъл не се удари в тях. По някакъв незнаен начин мрачният елф успя да спре на косъм, да завие наляво и да се удари силно в стената срещу Ентрери.

Убиецът се опита да го достигне, но извика и се скри зад ъгъла, когато сноп синьо-бели светкавици прелетяха покрай него и се взривиха в дъжд от парещи искри при удара си в отсрещната стена, скършвайки няколко пръта.

Ентрери чу кикота на лича — съсухрено, скелетоподобно създание, частично покрито с изсъхнала кожа.

Устоя на желанието да се затича надолу по страничния коридор и вместо това изръмжа предизвикателно.

— Знаех си, че заради теб ще ме убият! — сопна се той на Джарлаксъл.

Треперещ от гняв, Ентрери скочи обратно в средата на хлъзгавия основен коридор.

— Ела ми, изчадие на Зенги! — изрева убиецът.

Личът се появи в полезрението, черните му дрипави роби се развяваха назад, лицето без устни, изгнило кафяво и костено бяло на цвят, бе широко ухилено.

Ентрери посегна към меча си, но когато личът протегна костеливи пръсти напред, убиецът тикна облечената си в ръкавица ръка пред него. Ентрери изкрещя отново — в отрицание, предизвикателно, разярено — когато поредната кълбовидна мълния полетя напред.

Убиецът се почувства сякаш обвит от горещ, хапещ вятър. Почувства изгарянето и гъделичкането на страховитите енергии, които се вихреха около него. Падна на колене, но не го осъзнаваше. Беше захвърлен обратно към стената, точно под шиповете, но дори не усети под краката си стабилната земя в основата на стената.

Все още се протягаше напред с омагьосаната ръкавица, ръката му трепереше неконтролируемо, сини и бели искри се въртяха във въздуха и изчезваха в ръкавицата.

Нищо от това не направи впечатление на Ентрери, чиито зъби бяха стиснати толкова здраво, че не можеше да нададе дори вик, по-силен от гърлено ръмжене.

Пред очите му танцуваха черни петна, а вълните от гадене го връхлитаха.

Чу подигравателното кикотене на лича.

Инстинктивно се оттласна от стената и се наведе наляво в посока към страничния коридор. С единия крак стъпи здраво на тази нехлъзгава повърхност и отново скочи на крака. Все още заслепен, извади меча си и залитна по ръба на коридора, после скочи с всички сили колкото се може по-надалеч, размахвайки диво Нокътя на Шарон, без да знае дали се намира в близост до лича.

Беше съвсем близо.

Тъмното острие се спусна надолу, а около него танцуваха искри, защото ръкавицата беше хванала основната част от енергията на мълнията и я освободи през метала на придружаващия я меч.

Изненадан от това колко надалеч и колко бързо се бе придвижил врагът му, личът вдигна ръка, за да блокира и Нокътя на Шарон я отряза от лакътя. В този момент ударът на Ентрери щеше да унищожи създанието, но сблъсъкът с ръката създаде канал за освобождаването на енергията на светкавицата.

Експлозията отново запрати Ентрери към стената, където той се удари силно и се строполи.

Писъците на лича принудиха убиеца да се напрегне и да се съвземе. Претърколи се, а ръката му опипа пода, докато отново не сграбчи дръжката на Нокътя на Шарон. Погледна нагоре към коридора точно навреме, за да види отстъпващия лич, чиито роби бяха обхванати от пламъци.

— Джарлаксъл? — извика с надежда убиецът и погледна надясно, където елфът се бе притиснал към стената.

Объркан, че вижда само стена, Ентрери погледна обратно ъгъла, очаквайки да види овъглените останки на мрачния елф.

Но Джарлаксъл просто беше… изчезнал.

Ентрери се вторачи в стената и се плъзна към противоположния коридор. Щом се озова извън хлъзгавата част, възстанови равновесието си и почти изскочи от ботушите си, когато видя две червени очи да се взират в него от камъните на противоположния коридор.

— Добра работа — каза елфът и пристъпи напред, така че очертанията на лицето му се появиха в камъка.

Ентрери стоеше като вцепенен. Джарлаксъл някак си се беше слял с камъка, сякаш бе превърнал стената в гъста замазка и се беше плъзнал вътре. Ентрери не знаеше защо е толкова изненадан — нима спътникът му някога бе правил нещо, което да минава за обичайно?

Силно „щрак“ привлече вниманието му в другата посока нагоре по коридора. Моментално разпозна звука от ключалката на вратата на върха на рампата, където двамата с Джарлаксъл бяха срещнали лича и бяха прогонени от него.

— Измъкни ме оттук — каза му Джарлаксъл, а гласът му бе гробовен и бълбукащ, сякаш излизаше изпод течен камък, което всъщност бе точно така. Премести едната си ръка напред, протягайки се към Ентрери.

Тътенът около тях се усили. Ентрери подаде глава иззад ъгъла.

Задаваше се нещо лошо.

Убиецът сграбчи предложената от Джарлаксъл ръка и дръпна силно, но за своя изненада откри, че мрачният елф дърпа в обратна посока.

— Не — каза Джарлаксъл.

Ентрери погледна обратно към стръмния извиващ се коридор и очите му се разшириха до такава степен, че за малко да изскочат от орбитите си. Тътенът се приближаваше под формата на висока до кръста му желязна топка, която се търкаляше бързо в неговата посока.

Той се спря за момент, обмисляйки как може да я избегне, когато пред очите му топката удвои размерите си и почти изпълни коридора.

С писък убиецът падна обратно в страничния проход, препъна се и се завъртя. Погледна към очертанията на Джарлаксъл, които потъваха обратно в камъка, но нямаше време да спре и да обмисли дали спътникът му може да избегне капана.

Ентрери се обърна, залитайки, най-сетне успя да стъпи стабилно и побягна, за да спаси живота си.

Експлозията зад гърба му от сблъсъка на огромната топка със стената го накара да залитне, а сътресенията го събориха на колене. Погледна назад само за да установи, че ударът е отнел по-голямата част от инерцията на топката, но не я е спрял. Търкаляше се отново, бавно, но набираше скорост.

Ентрери се вдигна на четири крака, отново проклинайки Джарлаксъл, че го бе домъкнал на това място. Успя да се изправи и се затича, увеличавайки разстоянието между себе си и топката. Това нямаше да помогне и той го знаеше, защото топката набираше скорост, а коридорът се извиваше и се спускаше дълго около кръглата кула.

Тичаше и се оглеждаше за някакъв път навън. Удряше с рамо всяка врата, но не бе изненадан да открие, че капанът ги е залостил. Търсеше място, където таванът е по-висок и би могъл да се покатери и да остави топката да мине под него.

Но подобно място липсваше.

Погледна назад, за да види дали топката се търкаля покрай едната или другата стена и има ли начин да се плъзне покрай нея, но за негово учудване, но не и изненада топката отново нарасна, докато страните й буквално не застъргаха по стените.

Продължи да бяга.

От трусовете го заболяха зъбите. Вътре в камъка всеки тътен от сблъсъка на сферата със стената отекваше в самото същество на Джарлаксъл. Почувства го до мозъка на костите си.

За момент имаше само тъмнина, после топката започна да се отдалечава, търкаляйки се по съседния коридор.

Джарлаксъл си пое дълбоко дъх на няколко пъти.

Беше оцелял, но се страхуваше, че може да му се наложи да си търси нов спътник.

Започна да се оттласква от камъка, но се спря, когато чу познатия хриплив смях.

Дръпна се назад, очите му се взряха през тънкия щит на камъка и личът бе пред него. Мрачният елф не смееше да си поеме дъх или да помръдне.

Личът не гледаше към него, а се взираше надолу по коридора и се кикотеше победоносно. За огромно облекчение на Джарлаксъл могъщото немъртво създание започна да се отдалечава, плъзгайки се сякаш се носеше по вода.

Джарлаксъл се зачуди дали не може просто да натисне назад извън кулата, после да левитира до земята и да се махне от това място. После забеляза очевидните рани по лича, нанесени от върнатата от Ентрери мълния и тежкия удар на Нокътя на Шарон и му хрумна друга възможност.

В крайна сметка беше дошъл с идеята за съкровище и щеше да е срамота да си тръгне с празни ръце.

Остави лича да се плъзне зад завоя, след което започна да се изтласква от стената.

— Трябва да е илюзия — повтаряше си Ентрери.

В крайна сметка железните топки не нарастваха, но как можеше да е илюзия? Беше толкова истинска, по звук, форма и усещане… как беше възможно една илюзия да имитира подобно нещо така съвършено?

Ентрери знаеше, че начинът да победиш илюзията е да насочиш мислите си срещу нея, да я отречеш с цялото си сърце и душа. Той погледна назад и осъзна, че това не е вариант.

Опита се да изхвърли от ума си засилващия се зад гърба му тътен. Наведе глава и се затича, насилвайки се да си припомни подробностите за коридора пред него. Вече не се опитваше да отвори вратите с рамо, защото бяха затворени за него и само губеше време в напразни усилия.

Докато тичаше, свали малката торба от гърба си.

Измъкна отвътре копринено въже и кука и захвърли торбата зад гърба си с напразната надежда, че ще наруши инерцията, набрана от желязната топка.

Не се получи. Топката я размаза.

Ентрери не позволи на мислите си да се върнат към търкалящото се бедствие и вместо това започна трескаво да опипва въжето, измервайки дължината му, представяйки си мястото по коридора, все още намиращо се на известно разстояние напред, преценявайки дължината, която ще му е нужна.

Подът под краката му се разтресе. Помисли си, че всяка стъпка може да му е последната, а сферата да го премаже.

Някога Джарлаксъл му бе казал, че дори една илюзия може да убие човек, ако повярва в нея.

Ентрери вярваше в нея.

Инстинктите му му казваха да се хвърли на пода и да се прилепи на една страна, молейки се да има достатъчно място за него между острия ъгъл и заобления край на преследвача му. Така и не намери куража да го направи и бързо изхвърли мисълта от главата си, съсредоточавайки се вместо това върху единствения шанс, който се разкриваше пред него.

Ентрери подготви въжето, докато тичаше за живота си. Скочи зад следващата извивка, а топката бе по петите му. Притича покрай мястото, където стената от дясната му страна се снижаваше до високо до кръста перило и се отваряше към центъра на голямата кула, а коридорът продължаваше да се извива около нея.

Куката полетя, майсторски хвърлена така, че да се завърти около големия полилей, поставен на върха на подобното на пещера фоайе на кулата.

Ентрери продължи да тича с всички сили. Нямаше избор, защото ако спреше, щеше да бъде размазан.

Държеше въжето стабилно и когато отпуснатата в аванс дължина свърши, му позволи да го отнесе надясно. То го издърпа над перилото точно когато търкалящата се желязна сфера профуча край него, докосвайки го съвсем леко по рамото, докато се носеше във въздуха. Той се завъртя в тесни кръгове вътре в по-широките кръгове, описвани от инерцията на въжето.

Успя да види продължаващото спускане на топката, трополяща надолу по протежението на ръба, но вниманието му бързо бе привлечено от много по-зловещото скърцане, идващо отгоре.

Ентрери се раздвижи, ръцете му бързаха да се освободят и да пуснат въжето под него. Започна да се спуска с цялата си бързина, направо бягайки с ръце по него. Почувства рязко потрепване, последвано от още едно, когато украсеният кристален полилей се изтръгна от тавана.

После започна да пада.

Вратата беше леко открехната. Предвид капана, който беше активирал, нямаше причина „кръчмарят“ да смята, че някой от натрапниците ще може да се добере до нея. Въпреки това елфът извади жезъл и използва част от магията му. Вратата и касата засияха с плътна и непрекъсната синя светлина, показвайки липсата на капани, били те магически или механични.

Джарлаксъл се придвижи напред и предпазливо мина през вратата.

Стаята на върха на кулата беше почти изцяло гола.

Стените от сив камък нямаха украса и се извиваха в полукръг зад един-единствен стол с широка облегалка, изработен от полирано дърво. Пред това място лежеше книга, разтворена върху пиедестал.

Не, не пиедестал, осъзна Джарлаксъл, докато се промъкваше по-близо. Книгата се държеше върху чифт дебели филизи, които се спускаха до пода на стаята и изчезваха в камъка.

Елфът се ухили, осъзнал, че е открил сърцето на конструкцията, магическия архитект на самата кула.

Влезе вътре и заобиколи книгата, придържайки се на разстояние, после надникна в нея иззад стола. Погледна написаното отдалече и разпозна няколко магически руни. Бързото произнасяне на простичко заклинание направи руните по-фокусирани и ясни.

Приближи се още, привлечен от силата на тома. Тогава забеляза, че във въздуха над него имаше изображения на руни, които се въртяха и се потапяха в страниците отдолу. Прегледа няколко реда, след което се осмели да отгърне в началото.

— Книга на съзиданието — промърмори, разпознавайки някои от началните пасажи като обичайни фрази за такива дуеомери[1].

Затвори книгата и се опита да я освободи от пиедестала, но тя не помръдна.

Така че той се върна към четенето, преглеждайки текста бегло в търсене на някаква подсказка, някакъв ключ към тайните на кулата и немъртвия й господар.

— Там няма да откриеш името ми — разнесе се писклив глас на границата на скърцането, поддържан тънък, като висока нота, готова да се превърне в ужасяващ писък.

Джарлаксъл тихичко се прокле, задето се бе оставил книгата да го погълне. Изгледа лича, който стоеше в рамката на отворената врата.

— Името ти? — попита той, подтискайки искреното си желание да изкрещи от ужас. — Защо бих искал да узная името ти, о, Изгнили?

— Гниенето предполага смърт — отвърна лича. — Нищо не би могло да е по-далеч от истината.

Джарлаксъл бавно се дръпна зад стола в желанието си да постави колкото се може повече разстояние и препятствия между себе си и ужасното създание.

— Ти не си Зенги — отбеляза елфът, — и все пак книгата е била негова.

— Една от неговите, естествено.

Джарлаксъл докосна шапката си в поздрав.

— Мислиш за Зенги като за създание — обясни личът през вечно усмихващите се зъби без устни — като за единно същество. Там е грешката ти.

— Не знам нищо за Зенги.

— Това е очевидно, иначе никога не би бил толкова глупав, че да дойдеш тук! — завърши личът, внезапно повишавайки тона си и насочи напред костеливите си пръсти.

От всеки от пръстите изскочиха зеленикави светкавици, прелетяха през въздуха, преплетоха се и се завъртяха около книгата, пиедестала от пипала и стола, за да експлодират в мрачния елф.

Или поне такава бе идеята, но с приближаването си всяка от магическите стрели се завъртя към определено място на наметалото на елфа, точно под гърлото му и настрани, над ключицата, където го закопчаваше голяма брошка. Брошката погълна стрелите — и десетте, без звук и следа.

— Добър номер — поздрави го личът. — Колко може да задържи?

Докато завърши думите си, немъртвото създание изпрати още един залп.

Джарлаксъл вече се движеше встрани от стола и назад. Магическите стрели се скупчиха около гърба му като рояк пчели, но щом го приближиха отново, се разсеяха и извиха и бяха погълнати от брошката.

Елфът се изви настрани и докато се обръщаше към врага си, ръката му изпомпваше трескаво. С всяко свиване магическият предпазител на китката му вадеше нов кинжал, който той изпращаше незабавно към лича.

Действието му бе така яростно, че четвъртият кинжал бе във въздуха преди първият да улучи целта си.

Или да се опита да я улучи, защото личът не бе беззащитен. Предпазните му заклинания спряха кинжалите на милиметри от целта им и предотвратиха падането на земята.

Личът се изкикоти и мрачният елф го обви в сфера от пълен и непрогледен мрак.

От сферата изскочи лъч зелена енергия и Джарлаксъл беше доволен, че се е преместил бързо. Изгледа как лъчът проби дупка в стената и изпари камъните по пътя си.

Ентрери подви крака под такъв ъгъл, че се завъртя настрани, щом се удари в земята. Присви глава и рамо и се претърколи няколко пъти, което пое енергията на падането от петнадесет стъпки височина.

Продължи да се търкаля и се отдалечи колкото се може повече от точката на падането на полилея, където стъкло и кристал се разбиха на парчета и се разлетяха във всички посоки.

Когато най-сетне се изправи на крака, Ентрери залитна и потръпна. Чувстваше остра болка в единия глезен. Беше избегнал сериозните наранявания, но не се бе отървал невредим.

Нито пък наистина бе успял да „избяга“, както осъзна само няколко мига по-късно.

Намираше се във фоайето на кулата, голяма кръгла стая. От едната страна, високо над него, желязната топка продължаваше гръмовното си търкаляне. Пред него, отвъд разбития полилей и точно след основата на тези стълби, се намираше заключената врата, през която двамата с Джарлаксъл бяха влезли в магическата постройка. От едната страна се намираше огромна желязна статуя, която двамата бяха забелязали на влизане. Статуя, в която Джарлаксъл бързо бе разпознал голем.

„Трябва да внимават — бе казал елфът на Ентрери — да не активират никакви капани, които да съживят опасния железен страж.“

Ентрери разбра, че явно са направили точно това.

Металът заскърца и застена, когато големът оживя, а в празните му очи пламнаха червени огньове. Направи широка крачка напред, раздробявайки кристала и сплесквайки деформирания метал от падналия полилей. Нямаше оръжие, но Ентрери осъзна, че не му е и нужно, защото бе над два пъти по-висок от него и тежеше над тон.

— Как да нараня подобно нещо? — прошепна убиецът и извади оръжията си.

Големът пристъпи по-близо и издиша облак отровни пари.

Ентрери бе прекалено пъргав, че да бъде изненадан от нещо подобно и светкавично се дръпна встрани.

Видя слабо място в огромното създание и знаеше, че може да нападне бързо и да нанесе силен удар.

Вместо това побягна с всички сили към запечатана врата.

Железните крака на голема изстенаха в протест, докато чудовището се обръщаше, за да го последва.

Ентрери удари вратата с рамо, при все че знаеше, че тя няма да се отвори. Въпреки това преувеличи силата на сблъсъка, сякаш движен от страх и ярост се опитваше отчаяно да пробие.

Големът връхлиташе, съсредоточен единствено върху него. Убиецът изчака до последния възможен момент и се стрелна наляво покрай стената, а големът се удари с трясък в непомръдващата врата. Стражът се обърна и го последва, протягайки железните ръце към убиеца.

Ентрери удържа позицията си — поне за няколко мига — и се впусна в серия от пробождания и посичания, които объркаха голема и го задържаха неподвижен точно…

… колкото бе нужно.

Убиецът се стрелна наляво към центъра на стаята.

Търкалящата се метална сфера с трясък премина последните няколко стъпала и се стовари върху гърба на нищо неподозиращия голем. Събори създанието на пода и отскочи от него, мачкайки и изкривявайки метала. Топката продължи да се търкаля по пътя си, но по-голямата част от инерцията й бе изгубена в нещастния голем.

В средата на стаята Ентрери наблюдаваше потрепващото създание. Големът се опита да се изправи, но краката му бяха премазани и успя единствено да повдигне горната част на тялото си с една ръка.

Ентрери тръгна да прибира оръжията си, но се спря, щом чу някакъв шум, идващ отгоре.

Погледна и видя много от украсите на тавана — подобни на гаргойли статуи, да протягат крилата си.

Убиецът въздъхна.

Сферата мрак примигна и изчезна и Джарлаксъл се озова отново изправен лице в лице с ужасяващото немъртво създание. Погледна от лича към книгата и обратно.

— Само преди няколко дни си бил жив — отбеляза мрачният елф.

— Все още съм жив.

— Съществуването ти май влага нов смисъл в това състояние.

— Съвсем скоро ще разбереш какво означава и какво не — обеща личът и отново вдигна костеливите си ръце, за да започне ново заклинание.

— Липсва ли ти усещането за вятъра върху живата ти кожа? — попита елфът, опитвайки се всячески да звучи наистина любопитно, а не снизходително. — Ще ти липсва ли женското докосване, или миризмата на пролетните цветя?

Личът се спря.

— Струва ли си да си немъртъв? — продължи Джарлаксъл. — И ако си струва, можеш ли да ми покажеш пътя?

Естествено, малко изражения можеха да се разчетат върху скелетоподобното лице на лича, но Джарлаксъл разпознаваше недоверието, щом го видеше. Не откъсваше поглед от очите на създанието, но тихо промени положението на краката си така, че да има възможност да се хвърли към книгата.

— Говориш за дребни неудобства на фона на силата, която открих — изрева личът насреща му.

Още докато създанието ревеше, елфът се хвърли напред, а в едната му ръка се появи кинжал. Отгърна наполовина една страница, изсмя се в лицето на лича и я откъсна, убеден, че е открил тайната.

В парцаливата роба на лича се появи нова дупка.

Очите на Джарлаксъл се разшириха и той започна да действа яростно, късайки страница след страница, забивайки ножа си в другата половина на книгата.

Личът изрева и потрепери. Части от робата му започнаха да падат, а по костите му се появиха пукнатини.

Но това не бе достатъчно, осъзна елфът и установи грешката си щом разкъсаните страници разкриха нещо скрито в книгата — малък светещ виолетов скъпоценен камък във формата на череп. Това бе тайната, връзката между лича и кулата. Този череп бе ключът към цялата конструкция, към неестествения остатък от Зенги, краля вещер.

Мрачният елф посегна към него, но ръката му бе отхвърлена настрани. Елфът се опита да го прободе, но кинжалът се счупи и излетя от ръката му.

Личът се разсмя насреща му.

— Ние сме едно! Не можеш да победиш кулата на Зенги, нито пазача, когото е оставил.

Джарлаксъл сви рамене и каза:

— Може и да си прав.

После хвърли още една сфера мрак върху лича, който започваше ново заклинание. Докато го правеше, елфът надяна пръстен, който съхраняваше магии. „Имайки предвид неземната природа на врага“, помисли си той, „студ или топлина“? После бързо избра.

Избра правилно. Заклинанието, което освободи от пръстена, покри тялото му с щит от топли пламъци точно когато личът изстреля насреща му конична струя магически студ, толкова плътен, че щеше да го превърне в леден блок.

Джарлаксъл бе спечелил момент, но само момент и от трите варианта, които имаше пред себе си — да контрира с офанзивно заклинание, да скочи напред и да нанесе физическа атака или да побегне — само един имаше смисъл.

Той измъкна голямото перо от шапката си и го пусна на земята, изричайки команда, която призова гигантска безкрила птица, високо осем стъпки птицеподобно създание с дебел врат и смъртоносен и могъщ заострен клюн. С мисъл елфът изпрати призованата диатрима в битка и я последва, но се отдръпна от въздушната й струя, щом тя се вряза в сферата от мрак.

Джарлаксъл се помоли веднъж да се е разположил правилно и втори път личът да не е затворил вратата.

Задиша много по-спокойно, когато излезе от мрака и отново се озова в коридора, тичайки на свобода.

И бързо.

Мазна течност, кръв на гаргойли, се стичаше от канала по острието на Нокътя на Шарон. Едно крилато създание се мяташе на пода, смъртно ранено, но отказващо да спре напразното усилие. Друго се спусна към главата на Ентрери, докато последният притичваше по пода. Той се наведе ниско, после още по-ниско и се хвърли напред с претъркулване, приближавайки бързо друго създание, което точно кацаше на пода пред него.

Изправи се бързо и се стрелна напред с насочен меч.

Подобната на камък ръка на гаргойла замахна и парира удара, а Ентрери наведе рамо и удари силно. Могъщото създание едва помръдна и Ентрери изпъшка, когато понесе удара. Камата на убиеца се заби със сила в корема на гаргойла. Ентрери изфуча и отскочи назад, като с движение нагоре отвори широка рана. Понечи да нанесе удар с Нокътя на Шарон отново, но в последния момент отскочи на една страна.

Връхлитащият гаргойл профуча покрай него и се вряза право в ранения си другар.

Ентрери замахна зад летящото създание и със сила стовари Нокътя върху гърба на преминаващия гаргойл.

Създанието изпищя, а прободеният му другар изпъшка и залитна назад. Ентрери не можа да последва оплетените създания, защото в този момент друг гаргойл се спусна бързо към него и го принуди да отстъпи назад.

Хвърли се настрани и се превъртя, минавайки под една маса и удряйки се силно в основата на дълга правоъгълна кутия, изправена до стената. Изправи се с масата над главата си и я метна настрани.

Кутията зад него се отвори със скърцане.

Убиецът поклати глава и погледна назад само за да види топчесто хуманоидно създание, което надничаше от кутията към него. Беше по-грамадно от него, по-грамадно отколкото човек би трябвало да бъде.

Друг голем, досети се убиецът, но сглобен от плът вместо от желязо.

Създанието протегна ръце и Ентрери се дръпна със залитане, обръщайки се колкото да замахне с Нокътя на Шарон към ръката на голема.

Големът излезе, за да го преследва и зад него Ентрери видя задната страна на кутията, фалшивото дъно, което се отвори широко, за да разкрие втори голем от плът.

— Прекрасно — каза убиецът, и отново се наведе, за да избегне поредния връхлитащ гаргойл.

Погледна нагоре и видя как по високия таван се формират и поникват още гаргойли. Кулата оживяваше и създаваше армия, която да я защити.

Ентрери притича през фоайето, но спря рязко щом видя друга форма, която се спускаше насреща му. Отстъпи няколко крачки назад и приготви меча си, после разпозна най-новия си противник.

Джарлаксъл докосна шапката си в поздрав, спря рязкото си спускане и спокойно се озова на пода.

Ентрери се завъртя и отново прекара меча си през протегнатите ръце на голема.

— Радвам се, че най-накрая успя да се появиш — изръмжа убиецът.

— Но се опасявам, че не идвам сам — предупреди Джарлаксъл и думите му накараха убиеца да се обърне отново.

Очите на мрачния елф насочиха погледа на Ентрери нагоре към високия балкон, където личът тичаше към спускащите се стълби.

Личът спря на върха на стълбището и започна да размахва костеливите си пръсти във въздуха.

— Спри звяра! — извика Ентрери.

Той се нахвърли още по-яростно върху голема, размахвайки Нокътя на Шарон. Използваше магията му, за да призове облак от черна пепел. С тази оптична бариера, висяща във въздуха, Ентрери профуча покрай първия голем и промуши със сила втория.

— Трябва да се махаме — извика Джарлаксъл, докато Ентрери се навеждаше отново, за да избегне връхлитащ гаргойл.

— Вратата е запечатана! — изкрещя Ентрери в отговор.

— Побързай и ела! — отвърна мрачният елф.

Ентрери се обърна насред движение и видя как серия зелени мълнии излитат от пръстите на лича, извиват се и се спускат надолу. Пет удариха Джарлаксъл — или щяха да го ударят, само че вместо това бяха погълнати от магията на брошката, — докато другите пет се понесоха безпогрешно към него.

Убиецът хвърли Нокътя на Шарон във въздуха и протегна напред обвитата си в ръкавица ръка, която поемаше стрелите една след друга. Улови меча си и погледна назад, за да види как тънките пръсти на Джарлаксъл му правят знак да го последва. Горе личът се спусна по стълбите.

Ентрери се наведе в последния момент, с усилие избегна силния замах на единия от големите, който най-вероятно щеше да откъсне главата му от раменете.

Изръмжа и се втурна към елфа, прибирайки меча си в ножницата.

Джарлаксъл се ухили, докосна шапката си, сви колене и подскочи право нагоре.

Ентрери също скочи и сграбчи Джарлаксъл за колана, докато левитацията на елфа не го засили нагоре, повличайки и него.

Отдолу големите се протегнаха и се замятаха безуспешно към празния въздух. От едната страна нападна гаргойл, който замахна силно към крака на Ентрери.

Убиецът ловко се отдръпна и го изрита в лицето.

Не нанесе кой знае каква щета и гаргойлът атакува отново бързо и яростно или по-скоро започна, но после се изопна и замахна яростно с криле, щом Ентрери протегна ръкавицата си и запрати в обратна посока магическите стрели, с които го бе нападнал личът. Те изпращяха върху черната кожа на гаргойла и създанието се сгърчи.

Въпреки това то отново се нахвърли върху левитиращата двойка, а отгоре се разнесоха писъците на още гаргойли, вече формирани и готови да ги връхлетят.

Но другарите вече бяха стигнали до парапета и Джарлаксъл го сграбчи и се прехвърли, а Ентрери бързо го последва.

— Бягай нагоре! — извика елфът. — Има път!

Ентрери го изгледа за момент, но предвид връхлитащите отгоре и покрай перилото гаргойли и тичащия нагоре по стълбите лич, заповедта на Джарлаксъл изглеждаше очевидна.

Затичаха се обратно по стръмния коридор. По петите им пърхаха гаргойли и принуждаваха Ентрери да се обръща буквално на всяка стъпка, за да ги отблъсне.

— Бързо! — извика Джарлаксъл.

Ентрери хвърли поглед на елфа, видя, че в ръката му има жезъл и само можеше да си представи каква ли разрушителна мощ е затворена в крехкия предмет. Убиецът се хвърли с всички сили напред.

Джарлаксъл насочи жезъла зад Ентрери и произнесе активиращата команда.

В коридора се появи каменна стена, която го блокира от стена до стена и от пода до тавана. Зад нея чуха тупването от сблъсъка на гаргойлите и драскащите звуци, издавани от фрустрираните създания, които изпробваха ноктите си върху непоклатимата преграда.

— Продължавай да тичаш — каза Джарлаксъл на придружителя си. — Големите могат бързо да я разбият, а личът даже няма да бъде забавен от нея.

— Ободряващо — отвърна Ентрери.

Той притича покрай Джарлаксъл и не дочака елфа да го настигне. Все пак погледна назад, когато коридорът се изви така, че каменната стена оставаше извън полезрението им и видя, че предупреждението на Джарлаксъл се превръща в реалност, защото личът се появи и премина право през каменната бариера.

Вратата на най-горната стая на кулата беше затворена, но не и заключена и Ентрери я отвори с рамо.

Спря се рязко и се взря в частично разкъсаната книга и сиянието, носещо се от центъра й. Почувства как някой го блъска по гърба.

— Иди при нея, бързо! — подкани го Джарлаксъл.

Ентрери изтича до книгата и заобиколи пиедестала й от пипала. После видя ясно сияещия череп, пулсиращ със сила и светлина.

С гръм и трясък нещо се вряза в каменната врата, която Джарлаксъл беше затръшнал, и я отвори широко. От една обгоряла точка в центъра й се заиздигаха струйки дим. Отвъд нея по коридора магически се носеше личът, с блестящи очи и зъби, застинали в постоянна немъртва усмивка.

— Няма път за бягство — долетяха думите на създанието, понесени от студения дъх, който нахлу в стаята.

— Грабни черепа — инструктира го Джарлаксъл.

Ентрери протегна лявата си ръка и почувства внезапна пробождаща болка.

— С ръкавицата! — замоли го Джарлаксъл.

— Какво?

— Ръкавицата! — извика мрачният елф и залитна и се разтресе напред-назад, когато го удари поредица светещи в зелено стрели.

Брошката му погълна първите две, после проблесна и изпуши, когато останалите се забиха в него. Две бързи крачки преместиха елфа от полезрението на лича и Джарлаксъл се хвърли надолу и се претърколи в другата част на стаята.

Ентрери остана да се взира в лича през отворената врата, с ясната мисъл, че се е превърнал в основната мишена на ужасяващото създание.

Но Ентрери не се хвърли встрани. Знаеше, че няма накъде да бяга и затова отхвърли тази мисъл. С поглед, вперен в приближаващия враг, и лице, изпълнено с решимост и без следа от страх, убиецът вдигна облечената в ръкавица ръка и я стовари върху сияещия череп.

Личът се спря толкова рязко сякаш се бе блъснал в масивна стена.

Ентрери обаче не го видя, защото в мига, в който ръкавицата му се стовари върху пулсиращия череп, мълнии от енергия се врязаха в него. Мускулите на дясната му ръка се свиха на възел и се усукаха. Зъбите му изтракаха, отхапвайки върха на езика му и започнаха да хапят неконтролируемо, а при всяко отваряне рукваше кръв. Тялото му се стегна и затрепери, обхванато от силни спазми, докато червени и сини електрически мълнии пращяха и искряха през ръкавицата.

— Дръж го здраво! — замоли се Джарлаксъл.

Елфът се претърколи обратно в полезрението на лича, който удряше и дереше въздуха. Късчета сенки сякаш сграбчваха немъртвото създание и го изяждаха, правеха го по-малко.

— Не можете да победите могъществото на Зенги! — изръмжа личът. Думите му обаче бяха колебливи и неравни.

Смехът на Джарлаксъл изведнъж секна, щом погледна назад към олюляващата се трепереща фигура на Ентрери, който тръпнеше на границата на отчаянието, сякаш скоро щеше да бъде захвърлен през стаята и през стената. Очите му се бяха издули неестествено, сякаш всеки момент щяха да изскочат. От устата и ухото му се процеждаше кръв. Ръката му се извиваше, рамото му щеше да изскочи от ставата си, а мускулите му се напрягаха до такава степен, сякаш щяха да се пръснат.

От устата на убиеца се носеше яростно ръмжене.

Той се мръщеше, напрягаше и се бореше с цялата си сила и воля. Изпод резонанса на ръмженето долетя думата „Не“, повторена многократно.

Беше предизвикателство. Беше съревнование.

Ентрери го посрещна.

Не отстъпваше.

В коридора личът виеше и драскаше в празния въздух и с всеки следващ момент изглеждаше, че се свива все повече и повече.

Кулата започна да се люлее. По стените и пода се появиха пукнатини.

— Задръж — примоли се елфът.

Ентрери изрева яростно и сграбчи още по-здраво.

От ръкавицата започна да излиза пушек.

Кулата се разлюля още повече. От едната стена се откърти голямо парче и нахлу слънчева светлина.

В коридора личът изкрещя.

— О, да, приятелю, задръж — прошепна Джарлаксъл.

Черепът бе изтръгнат от книгата и стиснат здраво в тлеещата ръкавица. Ентрери успя да обърне ръката си и да се взре в него само за момент.

После кулата под краката му се разпадна.

Ентрери почувства нечия ръка на рамото си. Погледна настрани.

Джарлаксъл се ухили и докосна шапката си.

Част 1

Наследство от интриги

По времето, когато напускаше разпадащата се кула, Джарлаксъл вече бе скрил магическия камък с формата на череп на неоткриваемо място — междупространствен джоб в едно от копчетата на жилетката му, изработен така, че да прикрива магически излъчвания.

Дори и така елфът не бе сигурен, че предметът ще остане незабелязан, защото той наистина туптеше с мистична енергия.

Въпреки това го взе със себе си — да остави любимата си жилетка би било много по-набиващо се на очи, — когато отиде до кулата дворец на Илнезара скоро след разпадането на творението на Зенги. Откри работодателката си удобно излегната в едно от множеството кресла, с крака, покачени върху украсена табуретка. Добре оформените й крайници се виждаха през високата цепка на бялата копринена рокля, която караше плата да се проточва към пода като призрачно продължение на жената с кадифена кожа. Щом Джарлаксъл влезе, тя преметна дългата си гъста руса коса така, че да обрамчва красивото й лице. Косата се нагласи така, че закри едното от сините й очи и само подсили аурата на потайност, витаеща около нея.

Джарлаксъл, естествено, разбираше, че всичко е просто уловка, илюзия на величествена красота. Защото истинското тяло на Илнезара бе покрито с люспи с цвят на мед, имаше огромни рога и уста, пълна със зъби, всеки от които дълъг колкото ръката на елфа.

Илюзия или не, Джарлаксъл определено оценяваше красотата пред очите си.

— Беше творение на Зенги — по-скоро заяви, отколкото попита драконката, превърната в жена.

— Наистина изглежда така — отвърна елфът, отмятайки широкополата си шапка и разкривайки голата си глава, докато се покланяше превзето.

— Беше — заяви Илнезара напълно убедено. — Проследихме създаването й, докато отсъстваше.

— Отсъствах? Имате предвид докато бях вътре в кулата. Отсъствах по ваше настояване, моля, припомнете си го.

— Не беше обвинение, нито пък привързахме с изпращането на теб и приятеля ти да разследвате. Сестра ми попадна на още малко информация, съвсем внезапно и неочаквано. Все още не знаем как това творение е било създадено, но вече знаем, съвсем естествено, че наистина е било създадено и знаем от кого.

— Беше книга, велик и древен том — отвърна Джарлаксъл.

Илнезара започна да се надига от креслото си, но се овладя навреме. Не можеше да се отрече проблясъкът на интерес в сините й очи, затова елфът не продължи и я остави да се замисли. Все така спокоен и неподвижен, позволявайки момент на мълчание, така че интересът на Илнезара да се усили.

— Покажи я тогава.

— Не мога — призна елфът. — Кулата бе създадена от магията на книгата и се контролираше от силите на лич. За да го победим, двамата с Артемис трябваше да я унищожим. Нямаше друг начин.

Илнезара потрепери.

— Жалко — каза тя. — Книга, написана от Зенги, би била много интересна, полезна… и изгодна.

— Кулата трябваше да бъде разрушена. Нямаше друг начин.

— Ако бяхте убили лича, резултатът щеше да е същият. Кулата щеше да умре, па макар и без да се разпада, но никоя от другите й защити нямаше да ви атакува. А дори би било възможно двете със сестра ми да дадем кулата на вас с Ентрери като израз на благодарността ни.

Въпреки празното обещание Джарлаксъл забеляза, че в гласа на драконката се усеща немалка доза раздразнение.

— Лесна задача? — отвърна той, позволявайки сарказмът да надделее в гласа му.

Илнезара прочисти гърлото си, махна презрително с ръка и каза:

— Ставаше дума за незначителен магьосник от Хелиогабалус. Глупак на име Херминикъл Дюпердас. Нима е възможно мъж с подобно име да уплаши великия Джарлаксъл? Може би двете със сестра ми сме надценили теб и човешкия ти приятел.

Джарлаксъл направи нов поклон.

— Незначителен приживе, може би, но личът си е лич, в крайна сметка.

Драконката отново прочисти гърлото си и завъртя сините си очи.

— В най-добрия случай беше посредствен магьосник — много от колегите му ученици го считаха за пълен новак. Дори в немъртвото си състояние не би могъл да бъде прекалено страховит противник за такива като вас двамата.

— Самата кула се надигна в негова защита.

— Не ви изпратихме там, за да разрушите мястото, а да го разучите и да пооткраднете това-онова смъмри го Илнезара. — И ние можехме да го разрушим съвсем лесно.

— Моля, направете го следващия път.

Драконката присви очи, припомняйки на Джарлаксъл, че ще е мъдро, ако си мери приказките.

— Ако не печелим от услугите ти, Джарлаксъл, значи нямаме нужда от теб — предупреди Илнезара. — Наистина ли желаеш това?

Последва трети поклон.

— Не, милейди. Разбира се, че не.

— Херминикъл е открил книгата и я е подценил — обясни Илнезара, сякаш бе забравила за несъгласията им. — Прочел я е, както биха направили обикновено глупавите и любопитни магьосници, и тя го е погълнала, отнемайки магията и жизнената му сила. Книгата го е привързала към кулата, както самата кула се е привързала към него. Когато сте унищожили връзките книгата — сте откраднали споделената от двамата сила и сте унищожили както кулата, така и лича.

— Какво друго бихме могли да направим?

— Ако бяхте убили лича, може би кулата щеше да се разруши — включи се друг женски глас, една идея по-дълбок, по-малко женствен и по-немелодичен от този на Илнезара. Джарлаксъл не бе особено изненадан да види как Тазмикела излиза иззад един параван в дъното на голямата претрупана стая. — Но най-вероятно нямаше, независимо че щяхте да сте унищожили силата, която й даваше живот и форма. И в двата случая опасността щеше да е преминала, но книгата щеше да оцелее. Нима Илнезара още не ти го е обяснила?

— Моля, научи този урок и го запомни добре — инструктира го Илнезара и игриво добави — за следващия път.

— Следващ път? — на Джарлаксъл не му се наложи да симулира интерес.

— Появата на тази книга потвърждава онова, което вече подозирахме — обясни Тазмикела. — Някъде в пустошта на Вааса е открито съкровище на краля вещер. Артефакти на Зенги се появяват из цялата земя.

— Случвало се е и преди в годините след падението му — продължи Илнезара. — От време на време някоя от тъмниците на краля вещер бива открита, някое от мазетата отворено, или пък племе чудовища е победено, и победителите откриват сред зверовете оръжия, жезли или други магически предмети, които глупавите създания не могат да оценят.

— Подозираме, че една от библиотеките на Зенги, може би единствената му библиотека, е била обрана наскоро — добави Тазмикела. — Две книги за изкуството на некромантията — истински томове, а не типичните бълнувания на самодоволни глупави магьосници — бяха закупени в Хълмовете на Полуръста преди не повече от месец.

— От вас, предполагам — отбеляза Джарлаксъл.

— От нашите агенти, естествено — потвърди Илнезара. — Агенти, които за момента са ни донесли повече печалба, отколкото вие двамата с Ентрери.

Джарлаксъл се засмя на обидата и отново се поклони.

— Ако знаехме, че убивайки лича, ще запазим книгата, щяхме да се сражаваме с чудовищното създание още по-ожесточено, уверявам ви. Простете ни липсата на опит. Отскоро сме в тези земи и разказите за краля вещер са все още новост за нас.

— Подозирам, че липсата на опит не е сред недостатъците на Джарлаксъл — отвърна Тазмикела и тонът й разкри на мрачния елф, че тя подозира, че може би Джарлаксъл крие нещо от скорошното си приключение в кулата.

— Но не се плашете, уча се бързо — отвърна той. — И се страхувам, че аз — ние — не можем да повторим грешките си с кулата, ако се появи друга.

Той протегна напред ръкавица, черна, съшита с червени конци, и я обърна така, че да покаже дупката на дланта.

— Цената, която плати артефактът, за да победи магията на книгата.

— Нима това е ръкавицата, която върви с могъщия меч на Ентрери? — попита Тазмикела.

— Тъй е, макар мечът да няма власт над него, със или без ръкавицата. Всъщност след срещата със сянката вярвам, че мечът го харесва. Все пак нашето пътешествие се оказа твърде скъпо, защото ръкавицата имаше много други ценни употреби.

— И какво искаш да направим по въпроса? — попита Илнезара.

— Да ни компенсирате? — посмя да попита мрачният елф. — Няма съмнение, че сме отслабени без ръкавицата. Защитите ни срещу използващите магия са силно намалени. Несъмнено това не би било от полза, имайки предвид задълженията ни към вас.

Сестрите се спогледаха с усмивка.

— Щом този том се е появил, можем да очакваме и други артефакти на Зенги — каза Тазмикела.

— Това, че книгата е стигнала толкова на юг, ни подсказва, че някой във Вааса е открил съкровищница от артефакти на Зенги — добави Илнезара. — Подобни могъщи магически предмети не обичат да стоят скрити. Те откриват начин да се появят отново и отново за ужас на света.

— Интересно… — започна мрачният елф, но Тазмикела го прекъсна.

— Повече, отколкото осъзнаваш — настоя тя. — Вземи приятеля си, Джарлаксъл, защото пътят ви очаква — път, който може да се окаже доста доходоносен за всички ни.

Не беше молба, а искане и тъй като сестрите в крайна сметка бяха дракони, не бе искане, което елфът смяташе да пренебрегне. Той обаче усети и нещо друго в тембъра на сестрите, което го заинтригува поне толкова, колкото остатъкът с формата на череп от творението на Зенги. Имитираха вълнение, сякаш велики приключения и потенциална печалба очакваха всички тях, но зад това Джарлаксъл ясно долавяше нещо друго.

Двете могъщи драконки бяха уплашени.

В далечната студена северна земя на Вааса, втори череп, много по-голям от първия, сияеше алчно. Бе почувствал остро падението на малката си сестра в Дамара, но не с ужаса на някой, загубил член на семейството. Не, далечните събития бяха просто в реда на нещата. Другият череп, човешкият череп, беше незначителен и слаб.

Освен всичко останало онова, което далечният остатък от божествеността на краля вещер бе узнал, бе, че силите могат да бъдат пробудени — че силите ще се пробудят. Твърде дълго време бе изминало в умовете на глупавите човеци и онези другите, които бяха победили Зенги.

Вече искаха да изпробват мъдростта и силата си срещу артефактите на създание, толкова по-велико от тях, толкова отвъд възможностите им да го осмислят. Надменността им ги караше да вярват, че могат да придобият тази сила.

Не разбираха, че силата на краля вещер бе идвала отвътре, не отвън и че останките му, „есенцията на разпръсната магия“, „парченцата от Зенги, разхвърляни надалеч“, от песните на глупавите и наивни бардове, ще могат чрез акта на съзиданието да ги победят и да вземат от тях дори докато те се опитват да спечелят от разпръснатото от Зенги.

Това бе истинското обещание на краля вещер, обещанието, което бе накарало драконите да се тълпят край него.

Малкият череп откриваше единствено покой. Книгата, която го притежаваше в себе си, бе открита, умовете, които я търсеха, бяха любознателни, а паметта — кратка. Парченцето от есенцията, захвърлено надалеч, щеше да познае сътворението, силата и живота в смъртта.

Някой глупав смъртен щеше да се погрижи за това.

Драконът изръмжа беззвучно.

Глава 1

Отрядът

Парисъс, импилтурийката, се намръщи, когато червенобрадото джудже стегна превръзката върху ранената й ръка.

— По-добре да си дошъл, за да ми кажеш, че сте решили да доставите останалата част от наградата ни — обърна се към войника, който стоеше насреща й в другата част на малката стая, където свещеникът бе направил параклиса си.

Външният й вид, с широки рамене и късо подстригана, разрошена руса коса, придаваше заплаха към думите й. Всеки, който бе виждал Парисъс да върти широкия си меч, би казал, че чувството за опасност е уместно.

Мъжът, привлекателен по един суров начин, с гъста черна коса и брада и с кожа, потъмняла от прекараното под слънцето време, изглеждаше доста развеселен.

— Не се смей, Дейвис Енг — отвърна придружителката й, полуелфка, много по-дребничка от Парисъс.

Тя присви поглед и после свирепо разшири очи — и наистина, тези очи бяха всявали страх в много врагове.

Светлосини, почти сиви, очите на Калихай бяха последната гледка за толкова много противници. Тези очи!

Така наситени, че караха мнозина да пренебрегват суровия белег на дясната й буза, където я бе закачила пиратска кука и почти бе разкъсала лицето й, прокарвайки нащърбена линия от бузата през крайчеца на тънките й устни до средата на брадичката. Очите й изглеждаха още по-изумителни заради контраста с дългата черна коса и ъгловатите елфически черти на лицето, което, ако не беше белегът, би било изключително красиво.

Дейвис Енг се изкиска.

— Какво мислиш, Праткъс? — попита той джуджето свещеник. — Тази нейна малка рана изглежда достатъчно неприятна, като да е била нанесена от гигант.

— Това е ухото на гигант! — изръмжа насреща му Парисъс.

— Дребно е за гигант — отвърна Дейвис Енг и се разрови из кесията на колана си, за да извади откъснато ухо и да го задържи пред очите си. — Бих казал, че е дребно за огре, но може и да ме убедите да ви дам парите за наградата за огре.

— Или пък мога да я одера от кожата ти — обади се Калихай.

— С ноктите си, надявам се — отвърна войникът и джуджето се изсмя.

Парисъс го удари по главата, което, естествено, само го накара да се разсмее още по-силно.

— Всеки десет дни все същата игра — отбеляза Праткъс и дори намусената Калихай не можа да не се изкикоти на думите му.

И наистина на всеки десет дни, когато идваше време за плащане на наградите, Дейвис Енг, тя и Парисъс играеха своята дребна игра, спореха за бройката уши — на гоблини, орки, бъгбеъри, хобгоблини и гиганти, — които успешното дуо ловци бяха доставили до Ваасанската порта.

— Само игра, защото този смята да си прибере част от парите на Елъри — каза Калихай.

— Командир Елъри — поправи я Дейвис Енг и тонът му стана по-сериозен.

— Или това, или не може да брои — отвърна Парисъс и изстена, когато Праткъс стегна превръзката на мястото й. — Или не може да различи огре от гигант. Да, това ще да е, предполагам, понеже не е стъпвал извън Дамара от години.

— Воювал съм достатъчно — заспори мъжът.

— През войната с краля вещер ли? — сопна се Парисъс. — Тогава си бил дете.

— Вааса не е и наполовина толкова неопитомена, колкото е била след падането на краля вещер — каза Дейвис Енг. — Когато за пръв път се присъединих към Армията на Кървав камък, из хълмовете изобилстваха всякакви чудовища. Ако крал Гарет бе сметнал за необходимо да плаща награда през тези първи месеци, съкровищницата му без съмнение щеше да е опразнена.

— Убивал ли си гиганти? — попита Калихай и мъжът я изгледа гневно. — Сигурен ли си, че не са били огрета?

Или дори гоблини?

Това предизвика нова вълна смях от Праткъс.

— Ба, този винаги е имал проблем с измерването на нещата — добави Парисъс. — Така твърдят в кръчмата на Желязната глава и в „Калните ботуши и кървавите остриета“. Но смятам, че той не е последователен, защото, ако сега мери, както е мерил тогава, то трябва да е убеден, че сме му дали ухото на титан!

Праткъс се изсмя и разтресе и Парисъс изпъшка, защото той неволно изви превръзката.

Калихай също се смееше и след малко дори Дейвис Енг се присъедини. В края на краищата никога не бе успявал да устои на тези двете.

— Тогава ще го нарека гигант — предаде се той. Бебе гигант.

— В списъците с наградите не забелязах нищо за възраст — каза Калихай, когато Дейвис Енг започна да отброява монетите.

— Убийството си е убийство — съгласи се Енг.

— През последните няколко десетдневки проявяваш особен интерес към печалбите ни — отбеляза Калихай. — Има ли някаква причина?

Праткъс започна да се подхилва и това бе знак за жените. Парисъс измъкна ръката си от неговата и го изгледа заплашително.

— Какво знаеш?

Праткъс погледна към Дейвис Енг, който също се засмя, и кимна.

— Приятелката ти е надминала Атрогейт — обясни джуджето свещеник и погледна към Калихай. — Той ще се върне след няколко десетдневки и няма да е доволен, че времето, прекарано надалеч, го е поставило зад Калихай по спечелени награди.

Погледите, които си размениха Парисъс и Калихай, бяха по-скоро притеснени, отколкото горди. Беше ли тази чест наистина желана, имайки предвид характера на Атрогейт и всеизвестните му връзки с Цитаделата на убийците?

— А ти, Парисъс, бързо се приближаваш към джуджето — добави Дейвис Енг.

Той хвърли на Калихай малка торба със сребро и каза:

— Ще се разпени и разкашля и ще обикаля вбесено, щом се върне. Ще съчини глупави стихчета за вас двете.

След което ще излезе навън и ще избие половината чудовища във Вааса само за да ви постави на място. Вероятно ще наеме каруци, за да успее да пренесе ушите.

Никоя от жените не се усмихна.

— Ах, но тези двете могат да се мерят с Атрогейт — добави Праткъс.

Дейвис Енг се разсмя и Калихай направи същото.

Парисъс се присъедини миг по-късно. Можеше ли някой наистина да се мери с Атрогейт?

— В него гори огън, който не съм виждала никога у подобните му — призна Калихай. — И никога не тича по-бързо, дори ако види стотина врагове пред себе си.

— Но ние сме там, точно зад него, и аз също смятам да го задмина — каза Парисъс, най-сетне позволявайки на гордостта си да заговори. — Когато познатите ни ловци погледнат таблата пред Желязната глава, ще видят имената на Парисъс и Калихай, изписани най-отгоре!

— Калихай и Парисъс — поправи я полуелфката.

Дейвис Енг и Праткъс избухнаха в смях.

— Само защото проявихме великодушие при последното убийство — отвърна Дейвис Енг.

— Беше гигант! — отвърнаха и двете жени едновременно.

— След това — отвърна войникът. — И двете щяхте да сте мъртви преди да стигнете до стената, ако Командир Елъри не бе излетяла навън. Само това би трябвало да анулира наградата.

— Така твърдиш ти, кожодер такъв! — изрева предизвикателно Калихай. — Бяхме победили гоблините.

Вашият човек искаше да усети вкуса на битката. Него трябваше да спасява Елъри.

— Командир Елъри — долетя глас от вратата и четирите глави се обърнаха към жената, която с достолепие влезе в стаята.

Праткъс се опита да изглежда сериозен и да покаже респект, но от устата му продължаваха да излизат хихикания, докато стискаше здраво, за да стегне превръзката на Парисъс.

— Командир Елъри — каза с уважение Калихай и се поклони леко в извинение. — Титла, напълно заслужена, макар да изглежда, че всички титли излизат трудно от устните ми. Моля за извинение, командир Елъри, Лейди Драконоубиец.

— Предвид случая, неблагоразумието ти няма значение — отвърна Елъри, опитвайки се да не се изчерви от ласкателната употреба на презимето й — Драконоубиец, име, широко известно из всички земи на Кървав камък.

Технически последното й име беше Пейдопеър, макар Драконоубиец да го предхождаше непосредствено, и употребата от страна на полуелфката на по-известното фамилно име беше определено най-големият комплимент, който можеше да се направи на Елъри. Тя беше висока и слаба, но у нея нямаше нищо крехко, защото бе участвала в много битки и въртеше тежката си брадва от дете. Очите й бяха раздалечени и яркосини, кожата потъмняла, но все още деликатна и изпъстрена с множество лунички по носа. Последните не вредяха на красотата й, а напротив, подсилваха я, добавяйки нещо момичешко в лицето, изпълнено с енергия и сила.

— Исках да добавя това към наградата — тя извади малка кесия от колана си и я хвърли на Калихай. — Допълнителна награда за героичната ви работа от Армията на Кървав камък.

— Обсъждахме дали Атрогейт ще е доволен, когато се завърне — обясни Дейвис Енг и това предизвика усмивка на лицето на Елъри.

— Предполагам, че няма да приеме понижаването в догонващ толкова добре, колкото Мариаброн прие възхода на Атрогейт.

— При цялото ми уважение към Атрогейт — отбеляза Парисъс, — Мариаброн Скиталеца има повече убийства във Вааса отколкото трима ни заедно.

— Трудно може да се спори по този въпрос, макар рейнджърът да не приема награда и да не търси одобрение — отбеляза Дейвис Енг и начинът, по който изрече думите, не остави съмнение, че слага граница между Мариаброн Скиталеца, легендарно име в цяла Дамара, и двете жени.

— Мариаброн е изградил репутацията и състоянието си в първите няколко години след падането на Зенги — добави Елъри. — Щом крал Гарет го забеляза и му даде рицарско звание, нямаше много смисъл да продължи да се състезава за Ваасанските награди. Вероятно нашите две приятелки тук и Атрогейт скоро ще бъдат удостоени с подобна чест.

— Атрогейт, посветен в рицарство от крал Гарет? — изрече Дейвис Енг.

Праткъс се задъхваше толкова шумно в опит да удържи смеха си от абсурдния образ, който извикаха тези думи, че за малко не се прекатури.

— Е, вероятно не и него — съгласи се Елъри, за тяхно удоволствие.

Нещо не беше наред, не миришеше както трябва.

Лицето му свидетелстваше за тежката работа, за битките от над двадесет години. Въпреки това все още бе хубав, с кафявите си несресани кичури и разчорлена брада. Кафявите му очи сияеха с блясъка на младостта, по-подходящ за мъж, наполовина на неговите години, а усмивката му бе едновременно заповедническа и палава, усмивка, която може да разтопи една жена на място, и която скитащият войн често бе прилагал. Беше се издигнал в редиците на Армията на Кървав камък през годините на войната с краля вещер и бе надминал дори това признание с освобождаването си от официална служба при крал Гарет след падането на Зенги.

Наричаха го Мариаброн Скиталеца, име, известно на почти всеки мъж, жена и дете в Дамара. Име, всяващо страх и омраза в чудовищата на Вааса. Защото краят на службата му в Армията на Кървав камък бе само началото на службата му в името на крал Гарет и жителите на двете държави, известни заедно като земите на Кървав камък. Мариаброн се бе подвизавал по северните склонове на прохода Кървав камък, който свързваше Вааса и Дамара през надвисналите Галенски планини.

Служил бе като неуморен телохранител на работниците, които бяха построили огромната Ваасанска порта.

Повече от всеки друг, дори повече от мъжете и жените от обкръжението на самия крал Гарет, Мариаброн Скиталеца бе работил за опитомяването на дивата Вааса.

Напредъкът бе бавен, много, много бавен и Мариаброн се съмняваше, че докато е жив, ще успее да види Вааса наистина цивилизована. Но въпросът не бе в края на пътуването. Не можеше да поправи всички злини на света, но можеше да помогне на събратята си да поемат по правилната пътека, която евентуално ще доведе до това.

Но нещо не миришеше както трябва. Някакво усещане във въздуха, някакво шесто чувство подсказваше на рейнджъра, че скоро може да предстоят тежки изпитания.

Трябва да е заради повикването на Уингхам, осъзна той, защото кога преди се бе случвало полуоркът да призове някого при себе си? Всичко, свързано с Уингхам — Странния Уингхам, както го наричаха и както с гордост сам се зовеше, — предизвикваше подозрение, разбира се, от любопитния, а не от зловредния вид. Но какво можеше да е, чудеше се Мариаброн? Какво усещане се носеше по вятъра и затъмняваше небето на Вааса? Каква зла поличба бе усетил несъзнателно с крайчеца на окото си?

— Остаряваш и ставаш боязлив — скара се на себе си.

Мариаброн често говореше на себе си, защото често бе сам. Не искаше партньор нито в лова, нито в живота, освен ако не бе временна уговорка, топло, меко тяло край него в топло, меко легло. Отговорностите му бяха отвъд собствените му желания. Виденията и стремежите му бяха вкоренени в надеждите на цяла нация, не в желанията на един човек.

Рейнджърът въздъхна и заслони очите си от изгряващото слънце, за да се вгледа на изток през калните Ваасански поля. Лятото бе дошло в пустошта, макар бризът все още да хапеше. Много от по-скотските чудовища, гигантите и огретата, бяха мигрирали на север, за да ловуват стадата лосове. Когато по-страховитите врагове скитаха наоколо, по-дребните хуманоидни раси предимно орки и гоблини — стояха настрана, дълбоко в пещерите или високо сред скалите.

Докато обмисляше това, Мариаброн остави погледа си да се отклони наляво, на юг, към огромната стена-крепост, известна като Ваасанската порта.

Огромната й подвижна решетка бе вдигната и рейнджърът виждаше тъмните точици, които представляваха авантюристи, потеглящи на сутрешен лов.

Вече се говореше за строежа на още укрепени кули на север от великата порта, защото броят на чудовищата намаляваше и ловците на глави вече не можеха да бъдат сигурни за златото и среброто си.

Всичко се движеше точно както крал Гарет бе планирал и искал. Вааса щеше да бъде опитомена, миля след миля, и двете нации щяха да се слеят като едно цяло в Кървав камък.

Но нещо държеше Мариаброн нащрек. Някакво чувство го предупреждаваше дълбоко в недрата на ума му, че мракът не се е махнал изцяло от дивата земя на Вааса.

— Призивът на Уингхам е виновен за всичко — реши той, върна се обратно в закътаната долчинка и започна да прибира екипировката си.

Няколко мига по-късно командир Елъри крачеше по огромната стена, представляваща Ваасанската порта. Едва познаваше двете жени, Калихай и Парисъс, които се бяха издигнали толкова нависоко сред редиците на ловците на глави, и в интерес на истината, не харесваше особено дребната, Калихай. Елъри знаеше, че нравът на полуелфката бе понесъл отпечатъка на времето също като красивото й някога лице. Въпреки това Калихай можеше да се сражава редом с най-добрите бойци на портата и да се надпива с тях, а и Елъри трябваше да признае пред себе си, че самата тя ликуваше тайно, че жена е заела най-високата позиция на таблото с наградите.

Всички се бяха шегували с реакцията на Атрогейт, но Елъри разбираше, че това всъщност не е шега.

Познаваше го добре, макар малцина да осъзнаваха, че двамата са изградили взаимноизгодно партньорство, и знаеше, че джуджето не приема добре това да бъде надминато, независимо от гръмотевичния му смях.

Но всички похвали бяха за Калихай, а скоро и за Парисъс, помисли си племенницата на Гарет Драконоубиец. Както и да се чувстваше по отношение на по-дребничката жена — а в интерес на истината, по-едрата също беше малко груба за вкуса на Елъри, — тя, Атрогейт, и всички останали във Ваасанската порта трябваше да признаят храбростта им. Калихай и Парисъс бяха добри войни и още по-добри ловци. Чудовищата бяха намалели край Ваасанската порта, но тези двете изглежда винаги успяваха да открият още гоблини или орки за убиване. Рядко се случваше Калихай и Парисъс да напуснат крепостта и да не се завърнат с торба уши.

И да, на Елъри й допадаше, че двойка жени, част от малкото във Ваасанската порта, бяха постигнали толкова много. Знаеше от личен опит колко трудно е за една жена, дори когато е джудже, да се издигне в патриархалните редове на войнската каста, независимо дали неформално като ловец на глави, или формално в Армията на Кървав камък. Беше спечелила ранга си на командир с постоянство. Беше се борила за всяко повишение и всяка трудна задача. Беше спечелила могъщата си брадва от ръцете на огрето, което я размахваше, а перото на шлема си бе заслужила единствено и само чрез делата си.

Но винаги съществуваха онези гласове, шепоти в крайчеца на съзнанието й, хора, настояващи под сурдинка, че наследството на жената, гордееща се с имената на Трант и особено на Драконоубиец, са причина за възхода й.

Елъри се придвижи по северното крило на Великата стена, подпря се на каменните перила и погледна към пустошта на Вааса. Беше служила под командването на много мъже в Армията на Кървав камък, които не бяха виждали и половината битки, в които тя бе участвала и печелила. Беше служила под командването на много мъже, които не знаеха как да водят патрул или да поставят подходящите часовои и периметър около вечерен лагер. Беше служила под командването на много мъже, чиито войници често оставаха без запаси в резултат на лошо планиране.

Въпреки това тези съмняващи се гласове оставаха, шепнеха в главата й и туптяха в сърцето й.

Глава 2

Поглед в огледалото

— Ти си оръжие на несъответствията — прошепна Артемис Ентрери.

Седеше на ръба на леглото в малкото жилище и се взираше в оръжието, с което бе известен, инкрустираната кама. Стърчеше от стената на около инч от високото огледало, забита надълбоко в резултат на ядосано хвърляне само миг по-рано. Дръжката й бе спряла да трепери, но начинът, по който светлината на свещите играеше по червения гранат в основата на ефеса, създаваше илюзията, че оръжието още се движи или че е живо.

„Не се задоволяваш да раниш — помисли си Ентрери — или дори да убиеш. Не, това не ти е достатъчно.“

Камата бе служила добре на Ентрери повече от две десетилетия. Беше си изградил име по безмилостните улици на Калимпорт, борейки се със зъби и нокти срещу привидно непреодолими препятствия още когато бе момче. През целия си живот бе заобиколен от убийци и ги бе победил, ставайки все по-добър в собствената им игра. Инкрустираната кама, стърчаща от стената, бе изиграла немаловажна роля за това. Ентрери можеше да я използва не просто за да рани или убие, можеше да използва вампирските й свойства, за да открадне самата есенция на живота от дадена жертва.

„Но извън мярка, помисли си той. Трябва да отнемеш всичко от жертвите си — живота им, самите им души. Какво ли е това небитие, което носиш?“

Ентрери изсумтя тихо и безпомощно на последния очевиден въпрос. Извъртя се съвсем леко на леглото, така че да вижда отражението си във високото, богато украсено огледало.

В първия момент, когато се бе събудил и бе вдигнал камата, за да я запрати, се бе прицелил в огледалото, решен да унищожи стъкления спомен. Едва в последния миг бе отклонил ръката си, забивайки камата в стената.

Ентрери мразеше огледалото. То беше трофей на Джарлаксъл, не негов. Мрачният елф прекарваше твърде много време пред него, любувайки се на себе си, нагласяйки шапката си така, че широката й периферия да е наклонена под точния ъгъл над веждите му.

За него всичко бе поза и никой не оценяваше красотата на Джарлаксъл повече от самия Джарлаксъл. Намяташе плаща си над едното рамо и се извърташе, после сменяше мястото на пелерината и заемаше точно противоположната стойка. По същия начин местеше превръзката от лявото на дясното си око и после обратно, съчетавайки го с пелерината. Нито един детайл от външния вид не беше твърде незначителен, че да убегне на хитрия поглед на Джарлаксъл.

Но когато Артемис Ентрери погледна в огледалото, пред очите му се появи образ, който не му харесваше.

Въобще не изглеждаше над четиридесетгодишен. Стегнат и във форма, с добре тренирани мускули и атлетичен вид като на по-млад — малцина биха му дали повече от тридесет години. По настояване на Джарлаксъл и за да избегне постоянното му заяждане, убиецът поддържаше черната си коса добре подстригана и разделена на път, от ляво на дясно, а лицето му почти винаги бе гладко избръснато с изключение на малките мустачки, които бе започнал да харесва. Беше облечен в копринени дрехи, добре ушити и по мярка — Джарлаксъл не би позволил нещо друго.

Имаше обаче едно нещо във външния вид на Ентрери, което педантичният и придирчив мрачен елф не можеше да поправи, и докато оглеждаше цвета на кожата си, чийто сив оттенък го караше да се чувства сякаш трябва да е изложен на показ в ковчег, погледът на Ентрери неизбежно се връщаше към инкрустираната кама. Оръжието му беше причинило това. Беше отнело живителната есенция на междупространствен хуманоид от друго измерение, известен като сянка, и я бе вкарало в човешката форма на Ентрери.

— За теб никога не е достатъчно просто да убиеш, нали? — попита Ентрери на висок глас и докато го изричаше, погледът му се местеше от кинжала към отражението му в огледалото и обратно.

— Напротив — долетя отстрани плавен, мелодичен глас, — гордея се с това, че убивам само когато е нужно и обикновено това е достатъчно, за да задоволи чувствата, които са ме подтикнали към делото.

Ентрери завъртя глава и изгледа влизането на Джарлаксъл в стаята. Високите му кожени ботуши тропаха шумно по дървения под. Ентрери знаеше, че само миг по-рано тези ботуши не са издавали и звук, защото Джарлаксъл можеше да ги заглуши или да подсили шума само с мисъл.

— Изглеждаш разрошен — отбеляза мрачният елф.

Протегна се към тъмното дървено бюро и измъкна бялата риза на Ентрери, после я хвърли към седналия убиец.

— Току-що се събудих.

— Ах, тигрицата, която ти доведох снощи, ти е донесла покой.

— Или ме е отегчила до сън.

— Тревожиш ме.

„Ако знаеше колко често мисълта да те убия се е въртяла в главата ми“, помисли си Ентрери, но се спря, щом на лицето на Джарлаксъл се изписа широка самодоволна усмивка. Джарлаксъл предполагаше какви са мислите му, а може би дори ги четеше подробно с някакво странно магическо устройство.

— Къде е червенокосото девойче?

Ентрери огледа малката стая и сви рамене.

— Подозирам, че си е тръгнала.

— Дори когато сънят слепва очите ти си оставаш прозорлив.

Ентрери въздъхна и погледна обратно към кинжала и към отражението си. Двата образа предизвикваха сходни чувства. Отпусна лицето си в ръце и разтърка замъглените си очи.

Вдигна глава при звука от тропане, за да види как Джарлаксъл използва дръжката на кама, за да закове някакъв орнамент на рамката над вратата.

— Подарък от Илнезара — обясни мрачният елф, отстъпи назад и отмести ръцете си, за да разкрие талисман с размерите на длан — сребърна статуетка на дракон, извит назад с разтворена челюст и разперени криле.

Ентрери не беше изненадан. Илнезара и сестра й Тазмикела бяха станали техни благодетели, или работодатели, или спътници, или каквото друго пожелаеха.

Сестрите държаха всички козове във връзката, защото в крайна сметка бяха дракони.

В последно време все дракони.

Ентрери никога не беше виждал дракон преди да се срещне с Джарлаксъл. Оттогава насетне беше видял твърде много от тези зверове.

— Светкавицата на синия — прошепна Джарлаксъл и очите на статуята просветнаха за момент с ярка, леденосиня светлина, а после потъмняха.

— Какво направи току-що?

Джарлаксъл се обърна към Ентрери със сияйна усмивка.

— Нека просто кажем, че няма да е добра идея да се излиза през тази врата, без първо да разпознаем вида дракон.

— Син?

— Засега — подразни го елфът.

— Откъде знаеш, че няма да го сменя, докато си навън? — попита Ентрери, твърдо решен да вземе превес над самонадеяния мрачен елф.

Джарлаксъл потупа превръзката на окото си.

— Защото мога да виждам през врати — обясни той. — И очите винаги ще го издават.

Усмивката му изчезна и той отново огледа стаята.

— Сигурен ли си, че тигрицата я няма?

— Или е станала много, много малка.

Джарлаксъл хвърли кисел поглед на Ентрери.

— Да не е под леглото ти?

— Носиш превръзката. Просто погледни през нея.

— Ах, отново ме нараняваш — изрече мрачният елф. — Кажи ми, приятелю, ако погледна в гърдите ти, ще видя ли нещо друго освен празнина на мястото, където трябва да е сърцето ти?

Ентрери стана и навлече ризата си.

— Уведоми ме, ако случаят е такъв — каза той и отиде да измъкне камата си от стената, — за да изтръгна сърцето на Джарлаксъл и да го използвам за заместител.

— Страхувам се, че е твърде голямо за вкуса на Ентрери.

Ентрери понечи да отговори, но откри, че няма желание.

— Има керван, който потегля след два дни — уведоми го Джарлаксъл. — Не само ще имаме възможност да отпътуваме на север, но и ще имаме доходоносна работа. Както изглежда им трябват стражи.

Ентрери го наблюдаваше внимателно и любопитно, без да е сигурен какво да мисли за внезапните непрестанни хвалби на Джарлаксъл за пътуване до Портите на Дамара, двете масивни стени, които блокираха двата края на прохода Кървав камък, пресичащ Галенските планини към дивите земи на съседна Вааса. Кампанията за северното приключение бе започнала скоро след като дуото почти загина при последната си лудория, а битката в странната кула все още държеше Ентрери доста разтърсен.

— Реномето ни, приятелю — каза елфът, и лицето на Ентрери се изкриви още повече от любопитство. — Много герои си изграждат име във Вааса — обясни Джарлаксъл. — Възможностите за богатство, слава и репутация рядко са толкова добри.

— Мислех, че целта ни е да си изградим реноме по улиците на Хелиогабалус — отвърна Ентрери — сред потенциални работодатели.

— И настоящи — съгласи се Джарлаксъл. — И ще го направим. Но помисли си колко клиенти и печалба можем да получим с героична репутация. Ще премахне подозренията и може би дори ще ни отърве от наказание, ако бъдем заловени при някое непредпазливо действие.

Няколко месеца на Ваасанската порта ще повишат репутацията ни повече отколкото няколко години в Хелиогабалус биха могли.

Ентрери присви очи. Трябваше да има и още нещо.

Бяха в Дамара от няколко месеца и знаеха за „възможностите“ за герои в дивите земи на Вааса от самото начало — и как нямаше, при положение, че всички кръчми и поне половината улици на Хелиогабалус бяха облепени със съобщения, които го твърдяха? И въпреки това едва наскоро, след почти гибелната случка в кулата, Джарлаксъл бе възприел идеята за пътуване на север. Нещо, което Ентрери намираше за твърде необичайно. Работата във Вааса беше трудна, удобствата несъществуващи, а Ентрери знаеше отлично, че Джарлаксъл цени разкоша над всичко.

— Какво ти разказа Илнезара за Вааса, че си толкова заинтригуван? — попита Ентрери.

Усмивката на Джарлаксъл беше кисела и не отричаше подозренията на Ентрери.

— Знаеш ли нещо за войната? — попита елфът.

— Малко — призна Ентрери. — Чувал съм прославата на крал Гарет Драконоубиец. Кой не би чул в град, който служи за светилище на човека и неговите героични спътници?

— Воювали са със Зенги, краля вещер — обясни елфът. — Лич със страховита сила.

— И с ята дракони — прекъсна го отегчено Ентрери. — Да, да, чувал съм го.

— Много от съкровищата на Зенги са били открити, завладени и донесени в Дамара — продължи Джарлаксъл. — Открити са само незначителни предмети.

Зенги е притежавал артефакти и такова количество съкровища, че е можел да примами цели ята дракони със зова си. И е бил лич. Знаел е тайната.

— Нима имаш подобни желания? — Ентрери не прикри отвращението в гласа си.

Джарлаксъл се закашля при мисълта.

— Аз съм мрачен елф, ще живея още векове, макар много вече да са изминали, откакто съм се родил. В Мензоберанзан има лич с огромна мощ.

— Личът мрачен елф Дир, знам — припомни му Ентрери.

— Според мнозина най-гнусното създание в града.

Налагало ми се е да се занимавам с него достатъчно, за да знам, че практически всичките му усилия са посветени на продължаване на съществуването му. Купил е вечност за себе си и е ужасен да не я изгуби. Това е жалко съществуване, студено като кожата му, и е самотно, лишено от удоволствията на чуждата компания. Колко защитни заклинания трябва да изтъче, за да се чувства сигурен, когато се е довел до точката, където може да изгуби твърде много? Не, съществуването като лич не е нещо, към което се стремя. Уверявам те.

— Нито пък аз.

— Но осъзнаваш ли силата, която ще дойде от притежаването на знанията на Зенги? — попита елфът. — Осъзнаваш ли колко висока цена биха платили остаряващи крале, страхуващи се от надвисналата смърт?

Ентрери просто изгледа мрачния елф.

— И кой би могъл да каже какви други чудеса е притежавал Зенги? — продължи Джарлаксъл. — Дали съкровищниците са пълни с могъщи магически талисмани, или с огромни като дракони купчини скъпоценни камъни? Дали кралят вещер няма оръжия, които правят смешна силата на Нокътя на Шарон?

— Няма ли друга цел в живота ти освен придобиването на предмети?

Това изненада Джарлаксъл — един от малкото случаи, когато Ентрери го беше виждал временно смутен.

Но, естествено, премина бързо.

— Ако е, изглежда е цел не само на моя, но и на твоя живот — отвърна накрая елфът. — Нима не прекоси цял Фаерун, за да заловиш Риджис и рубинения медальон на Пук паша?

— Това беше работа.

— Която лесно можеше да откажеш.

— Харесвам приключенията.

— Тогава нека отидем — каза мрачният елф и размаха ръце в преувеличено движение към вратата. — Приключенията ни очакват! Опит, вероятно отвъд всичко, което ни е познато. Как можеш да устоиш?

— Вааса е пуста замръзнала тундра през по-голямата част от годината и кално блато през останалата.

— А под тундрата? — подкачи го елфът. — Там има съкровища отвъд мечтите ни.

— И стотици авантюристи, които ги търсят.

— Естествено — призна мрачният елф. — Но никой от тях не знае да се оглежда толкова добре, колкото аз.

— Това може да се разбира по два начина.

Джарлаксъл постави една ръка на кръста си, извъртя се леко и направи стойка.

— И ще си прав и в двата случая — увери той приятеля си.

Елфът бръкна в кесията на колана си и извади царевичен сладкиш, артистично украсен с бяла и розова захарна глазура. Задържа го пред очите си и на лицето му се изписа широка усмивка.

— Наистина знам как да откривам и запазвам съкровища — каза той и подхвърли деликатеса на Ентрери. — Подарък от Пайтър.

Ентрери погледна сладкиша, макар да не беше в настроение за деликатеси или каквато и да е храна.

— Пайтър — прошепна той.

Знаеше, че самият мъж е съкровището, за което говори Джарлаксъл, а не кексчето. Ентрери и Джарлаксъл бяха спасили дебелия готвач, Пайтър Макръгъл, от банда некадърни разбойници и впоследствие Джарлаксъл беше уредил мъжа и семейството му с пекарна в Хелиогабалус. Мрачният елф разпознаваше таланта, щом го видеше, и при Пайтър не можеше да става и дума за съмнение. Пекарната процъфтяваше и пълнеше джобовете на Джарлаксъл с допълнителни средства, а бележниците му с информация.

На Артемис Ентрери му хрумна, че и той може би спада в категорията на Джарлаксъл на намерени и запазени съкровища. Беше твърде очевидно кой от дуото е водачът и кой — последователят.

— Споменах ли, че има керван, който потегля след два дни? — отбеляза Джарлаксъл с неустоимата си усмивка.

Ентрери понечи да отговори, но думите замряха в гърлото му. Какъв беше смисълът?

Два дни по-късно двамата с Джарлаксъл яздеха яки понита и пазеха левия фланг на керван от шест фургона, който си проправяше път през северната порта на Хелиогабалус.

Глава 3

Живот в скиталческата равнина

Ентрери изпълзя от палатката, изправи се на крака и се протегна. Изви се и се изпъна, а внезапното пробождане в долната част на гърба му припомни, че е на години. Твърдата земя не беше добро легло за него.

След протягането разтърка очи и огледа изпъстреното с палатки поле, намиращо се между надвисналите от изток и запад склонове на планините. На север от лагера на Ентрери се мержелееха сиво-черните камъни и железата на Ваасанската порта, северната от двете огромни крепостни стени, които обрамчваха Долината на Кървав камък на север и юг. Ваасанската порта най-сетне бе завършена, ако подобна жива структура въобще би могла да се счита за завършена, с крепости на източния и западния край на основната конструкция, построени на склоновете на Галенските планини, а портата служеше за последна бариера между Ентрери и пущинаците на Вааса. Двамата с Джарлаксъл бяха придружили кервана през много по-голямата от двете порти, Дамаранската порта, която все още се строеше на юг.

Бяха яздили с фургоните още един ден, придвижвайки се на северозапад под сянката на планинските склонове до селото Кървав камък, дом на крал Гарет, макар върху монарха да упражняваха натиск да измести столицата си в най-големия град в кралството, Хелиогабалус.

Тъй като нямаха желание да остават в това почтено място, двамата бързо напуснаха и се отправиха на север, пътешествие от дузина мили, което ги бе довело до по-широката и относително равна област, която събралите се авантюристи бяха нарекли Скиталческата равнина. Според Ентрери името бе подходящо, защото се говореше, че съименникът на Скиталческата равнина представлява междупространствено преддверие на ада за наскоро починалите души, регион, където наскоро умрелите се събираха преди последното си пътуване към рая или към мъченията. Място между небесата и адските селения.

Палатковият град беше нещо като кръстопът, защото на юг се простираше Дамара — мирна, обединена и просперираща под властта на краля паладин, — докато на север, отвъд стената, беше земя на диви приключения и отчаяни битки.

И естествено двамата с Джарлаксъл отиваха на север.

Всякакви главорези обитаваха палатковия град типът хора, които Ентрери добре познаваше от дните си по улиците на Калимпорт. Кандидат-герои до последния — мъже и няколко жени, които биха направили всичко, за да си извоюват слава. Колко ли пъти по-младият Ентрери се бе впускал в рисковани авантюри с подобни хора? И твърде често пътешествието бе завършвало с конфликт между членовете на групата. Докато си припомняше това, ръката му инстинктивно се насочи към камата, затъкната на кръста му.

Беше достатъчно умен, че да не се доверява на амбициозни хора.

Миризмата на готвено месо се просмукваше във влажния утринен въздух. Множество готварски огньове изпъстряха полето, а подобният на гущерово съскане звук на наточвани ножове прекъсваше песните на множеството птици, прелитащи наоколо.

Ентрери забеляза Джарлаксъл край един подобен огън на няколко дузини ярда встрани. Мрачният елф стоеше насред няколко също толкова сурово изглеждащи образи — двама мъже, които изглеждаха все едно са братя или може би баща и син, тъй като косата на единия беше по-скоро сива, отколкото черна, джудже с половин изтръгната брада и елфка, която носеше златната си коса сплетена на плитка отзад на гърба. Ентрери можеше да познае от стойките им, че четиримата не се чувстват съвсем уверени при неочакваното присъствие на мрачен елф. Позицията на ръцете им, леката извивка на раменете подсказваше, че са готови за бързи защитни действия, в случай че елфът направи някое неочаквано движение.

Дори и така изглеждаше сякаш чаровният Джарлаксъл успява да сломи тези защити. Ентрери наблюдаваше как мрачният елф се покланя учтиво, помитайки земята с огромната си шапка. Всяко негово движение демонстрираше незаплашително отношение, а ръцете му винаги бяха пред погледа на останалите.

Няколко мига по-късно единственото, което остана на Ентрери, бе да се разсмее, щом компанията около Джарлаксъл избухна в смях, най-вероятно на някоя шега, казана от елфа. Ентрери наблюдаваше с изражение на нещо средно между завист и възхищение как елфката започва да се накланя към Джарлаксъл, а позата й ясно разкриваше нарастващия й интерес към него.

Джарлаксъл се протегна към джуджето и направи жест с ръка сякаш вади монета иззад ухото на дребосъка. Това предизвика моментно объркване, в което и четиримата наблюдатели импулсивно посегнаха към кесиите си, но бързо бе заменено с гръмогласен смях, а по-младият от мъжете потупа джуджето по тила.

Веселието и вниманието на Ентрери бяха отклонени, когато гръмотевичният звук от копита накара всички да се обърнат на север.

Дребен, но силен черен кон препусна покрай палатките, а по хълбоците и гърдите му имаше закачена сребърна броня. Ездачът му също носеше подобни доспехи от сребърни плочи, украсени с извити резби и фини шарки. Рицарят носеше огромен шлем с плоско теме, украсен с червено перо от лявата страна. Когато конят премина покрай Ентрери, той забеляза добре украсената бойна брадва, закачена отстрани на дебелото, здраво седло.

Конят спря точно пред Джарлаксъл и четиримата му другари и с едно плавно движение ездачът се плъзна от седлото и застана очи в очи с мрачния елф.

Ентрери забърза напред в очакване на неприятности.

Зачуди се дали новодошлият, висок, но слаб, има елфическа кръв, но когато шлемът бе свален и порой от гъста огненочервена коса се спусна по гърба й, Ентрери разбра истината.

Ускори темпото си и се приближи достатъчно, че да чува разговора и да може да огледа лицето й по-добре.

Това, което видя, го заинтригува. С луничките и трапчинките, лицето на рицарката се сблъскваше с премяната й, защото сякаш не пасваше на облеклото на войн.

По стойката й и начина, по който бе яздила и след това слязла от седлото, Ентрери виждаше, че е опитна и корава — когато е нужно, осъзна внезапно. Но тези черти му казваха, че има и друга нейна страна, страна, която би му било интересно да изследва.

Убиецът се спря изведнъж и обмисли собствените си мисли, изненадан от интереса си.

— Значи слуховете са верни — каза жената, и той бе достатъчно близо, че да я чуе. — Мрачен елф.

— Славата ми се носи и ме изпреварва — отвърна Джарлаксъл. Отправи й една от обезоръжаващите си усмивки и се поклони по своя си начин. — Джарлаксъл на вашите услуги, милейди.

— Славата ти? — подигра се жената. — Не, тъмнокожи. Стотици шепоти говорят за теб, слухове за подлите дела, които можем да очакваме, със сигурност, но нищо за славата ти.

— Разбирам. И вие сте дошли да потвърдите тази репутация?

— Да видя мрачен елф в редиците ни — отвърна жената. — Никога не съм виждала създание като теб.

— И имам ли одобрението ви?

Жената присви очи и бавно започна да обикаля елфа.

— Расата ви извиква образи на жестокост и все пак ти изглеждаш крехък. Казвали са ми, че трябва да съм нащрек — дори ужасена — и все пак ми е трудно да се впечатля особено от ръста и не особено внушителната ти стойка.

— Тъй е, но наблюдавай ръцете му — обади се джуджето. — Хитрец е той с тези шавливи пръсти, не се съмнявай.

— Джебчия? — запита тя.

— Мадам, обиждате ме.

— Питам те и очаквам честен отговор — отвърна тя и в плътния й мелодичен глас се прокрадна нотка гняв. — Мнозина в Скиталческата равнина са известни джебчии, които са изпратени тук с кралска заповед, за да работят в пущинаците на Вааса и да изкупят греховете на бързите си пръсти.

— Но аз съм мрачен елф — отбеляза Джарлаксъл. — Вярвате ли, че има достатъчно чудовища в цяла Вааса, които могат да изкупят репутацията на моето наследство?

— Не ми пука за наследството ти.

— В такъв случай съм обект на любопитство. Ах, отново ме наранявате.

— Чувство, с което е добре да свикнеш. Все още не си отговорил на въпроса ми.

Джарлаксъл наклони глава и пусна лукава усмивка.

— Знаеш ли коя съм? — попита жената.

— Начинът, по който питате, ме кара да мисля, че би трябвало да знам.

Жената погледна покрай него към елфката.

— Командир Елъри, от Армията на Кървав камък, Ваасанска порта — изрецитира елфката, без да си поеме дъх.

— Пълното ви име.

Елфката се смути и изглеждаше объркана.

— Аз съм командир Елъри Трант Допрей Кирни Драконоубиец Пейдопеър — каза жената, а гласът й бе дори по-заповеднически отпреди.

— Надписването на вещите ви вероятно не е лесно отбеляза сухо мрачният елф, но жената не му обърна внимание.

— Барон Трант ми е чичо, лейди Кристин Драконоубиец, кралица на Дамара е моя братовчедка, а самият крал Гарет Драконоубиец е мой втори братовчед.

— Лейди Кристин и крал Гарет?

Жената стегна рамене и се намръщи.

— Братовчеди от различни страни на рода, надявам се — поясни Джарлаксъл.

Това доведе до по-малко заповеднически и по-любопитен поглед.

— В крайна сметка ще ми е неприятно да мисля, че бъдещите принцове и принцеси на Дамара може да имат на раменете си втора глава или по шест пръста на всяка ръка — обясни мрачният елф и любопитният поглед стана мрачен. — Ех, тези кралски навици.

— Подиграваш се с мъжа, който подгони демонския лорд Оркус из всички измерения?

— Да се подигравам? — попита Джарлаксъл с една ръка върху гърдите и изражение, сякаш току-що са го зашлевили. — Нищо не би могло да е по-далеч от истината, добра ми командир Елъри. Изразявам облекчението си, че докато вие твърдите, че имате кръвна връзка и с двамата, техните връзки не са толкова близки. Разбирате ли?

Погледът й стана стоманен.

— Ще науча повече за репутацията ти — обеща тя.

— Тогава ще ви се прииска в колекцията ви от имена да влизаше и Д’аерте, уверявам ви — отвърна мрачният елф.

— Джарлаксъл Д’аерте?

— На вашите услуги — отвърна той и направи поредния поклон.

— Ще бъдеш наблюдаван внимателно, елфе — продължи командир Елъри. — Ако пръстите ти станат твърде шавливи, или поведението ти твърде подривно, ще научиш от първа ръка за тежестта на присъдите на Кървав камък.

— Както желаете — съгласи се Джарлаксъл.

Докато Елъри се обръщаше, за да тръгне, той направи още един поклон. Успя да погледне към Ентрери насред движението и да му намигне ухилено.

— Оставям ви на трапезата ви — каза Елъри на останалите четирима и отново се качи на седлото. — Избирайте мъдро компанията, в която се движите из Вааса.

Твърде много вече лежат мъртви из тази пуста тундра и още повече са мъртви, защото не са се заобиколили с благонадеждни другари.

— Ще послушам думите ви — бързо отговори Джарлаксъл, макар да не бяха насочени към него. — И без това започвах да ставам подозрителен към ситния.

— Хей! — извика джуджето и Джарлаксъл му се усмихна обезоръжаващо.

Ентрери пренасочи вниманието си от групата на петимата към отдалечаващата се ездачка и забеляза изпълнените с уважение реакции на всички, покрай които преминаваше.

— Тя е страховита — отбеляза той, щом Джарлаксъл изникна до него миг по-късно.

— Опасна и пълна с пламък — съгласи се Джарлаксъл.

— Може да се наложи да я убия.

— Може да се наложи да преспя с нея.

Ентрери се обърна и изгледа мрачния елф. Нима нищо не можеше да го изкара от равновесие?

— Тя е роднина на крал Гарет — напомни му убиецът.

Джарлаксъл потърка тънки пръсти по брадичката си, а очите му бяха залепени за отдалечаващата се фигура, изпълнени с очевиден интерес.

Промърмори само една дума в отговор:

— Зестра.

— Лейди Елъри — каза Атрогейт — джудже, известно в подземния свят на Дамара като върховен убиец.

Носеше черната си брада разделена по средата, две дълги плитки от права коса се спускаха до средата на гърдите му, всяка пристегната в единия край с връзка с по три блестящи скъпоценни камъка. Веждите му бяха толкова рошави, че донякъде закриваха почти черните му очи, а ушите му бяха толкова дълги, че мнозина разсъждаваха, че вероятно би могъл да полети, ако се научи как да ги размахва.

— Е, вече си е намерил добра компания. Ще го наглеждам, казвам ви. Ще го наглеждам или ще го убия, защото, ако не го наглеждаш, то тогава той ще ни убие, не се съмнявайте.

— Интересен обрат, ако е нещо различно от просто съвпадение — призна Кантан Дулитъл, прилежен на вид човечец с малки като мъниста очи и дълъг прав нос.

Косата му, наполовина кестенява, наполовина прошарена, беше изтъняла, с голямо плешиво петно на темето, което бе почервеняло от скорошно слънчево изгаряне. Нервният слабоват човечец потъркваше върховете на пръстите си, докато говореше и едва забележимо потреперваше.

— Да се предполага означава да се предизвиква беда — посъветва третият и най-впечатляващ член на групата.

Най-впечатляващ за тези, които знаеха истината за него, защото архимагът Кнеликт носеше невзрачни дрехи, а повечето от ценните му притежания бяха на сигурно място в Цитаделата на убийците.

Атрогейт облиза нервно устни, като не откъсваше поглед от могъщия магьосник, отстъпващ по ранг единствено на Тимошенко, праотецът на убийците, в тази най-известна гилдия главорези. Като агент на Стегнатата кесия, водещата гилдия на крадци в Хелиогабалус, Атрогейт бе получил задачата да язди с Джарлаксъл и Ентрери до селото Кървав камък и да докладва на Кантан в Скиталището. Беше доста изненадан да открие Кнеликт в лагера. Малко имена на север предизвикваха толкова страх, колкото това на архимага на Цитаделата на убийците.

— Научи ли нещо повече за мрачния елф? — попита Кантан. — Знаем за делата му с ханджията Фийпън и убийството на сянката Рорли.

— И убийството на Фийпън — добави Кнеликт.

— Имаш ли доказателство, че са го извършили тези двамата? — изненадано попита Кантан.

— Имаш ли доказателство, че не са те?

Кантан отстъпи, защото нямаше желание да ядоса най-опасния мъж в земите на Кървав камък.

— Информацията за местонахождението им след инцидента с Рорли беше непълна — призна Кнеликт.

— Оттогава не са се набивали на очи според това, което виждаме — отвърна Атрогейт, а тонът му показваше, че има желание да се хареса. Макар да отговаряше на Кантан, очите му непрестанно се стрелкаха към Кнеликт.

Архимагът обаче стоеше тих и безмълвен, невъзможен за разгадаване.

— Правили са няколко сделки с двойка интересни дами, съдържателки на заложна къща, но не сме ги видели да купуват нещо. Може би по-скоро търсят женски прелести, а не магически, ако схващате какво искам да кажа. Известни са, че обичат жените, особено тъмния.

Кантан хвърли поглед на Кнеликт, който му кимна едва забележимо.

— Дръж се наблизо и стой нащрек — каза Кантан на Атрогейт. — Ако имаш нужда от нас, остави прането си, както се разбрахме, и ще те потърсим.

— А ако вие имате нужда от мен?

— Ще те открием, не се съмнявай — намеси се Кнеликт.

Тонът на архимага бе твърде равен, твърде овладян и въпреки желанието си да се покаже корав, Атрогейт потрепери. За малко да се претърколи, докато се покланяше припряно, после бързо изчезна, приклякайки в сенките.

— Усещам нещо повече в човека — отбеляза Кнеликт, когато двамата останаха сами.

— Очаквам и двамата да са страховити.

— Определено заслужават уважението ни — съгласи се Кнеликт. — И повече очи от тези на глупака Атрогейт.

— Вече работя по задачата — увери го Кантан.

Кнеликт кимна леко, но продължи да се взира през палатковия град към Джарлаксъл и Ентрери, докато двамата вървяха обратно към лагера си.

Стегнатата кесия беше готова да предприеме действия срещу дуото още в Хелиогабалус и щеше — най-вероятно с ужасяващи резултати за самата гилдия, предполагаше Кнеликт, — ако Цитаделата на убийците не се бе намесила. По настояване на Кнеликт Тимошенко бе решил да обърне внимание на двойката, особено на наистина необичайния мрачен елф, който се бе появил толкова изненадващо сред тях. Мрачните елфи не бяха обичайна гледка на повърхността на Торил и още по-рядко в земите на Кървав камък, в сравнение с останалите региони. По-малко обичайни поне в Дамара — земя, която бързо се придвижваше към стабилен закон и ред под управлението на Гарет Драконоубиец и групата му могъщи герои. Зенги бе победен, ятата дракони унищожени, а собственият жезъл на демонския повелител Оркус бе строшен. Силата на Гарет нарастваше, пипалата на организацията му се разпростираха по-злокобно в консолидирането на множеството феодални лордове на Дамара. Не беше скрил желанието си да постави и Вааса под свой контрол, обединявайки двете земи в единно кралство на Кървав камък. За тази цел мрежата от скаути на крал Гарет, наречена Шпионска песен, ставаше все по-развита с всеки изминал ден.

Тимошенко и Кнеликт подозираха, че Вааса наистина скоро ще бъде опитомена, и ако това се случеше, щеше ли да остане място в региона за Цитаделата на убийците?

Кнеликт умело прикри намръщването си, когато за пореден път премисли развиващите се тенденции в земите на Кървав камък. Очите му проблеснаха за кратко, докато наблюдаваше как мрачният елф и човекът изчезват в палатката си.

Щом Джарлаксъл и Ентрери излязоха от Ваасанската страна на стената крепост, въздухът започна да се усеща по различен начин. Мухлясалата миризма на торф и гниене, носена от силния мразовит бриз, изпълни обонянието на двамата при все, че още бе лято.

— Днес духа силно от Великия ледник — Ентрери бе чул да отбелязва един от пазачите.

Можеше да почувства проникващия в костите студ, докато вятърът събираше влагата от размекнатия от слънцето лед и я разнасяше из разкаляното Ваасанско поле.

— Забележително място — отбеляза Джарлаксъл, оглеждайки кафявото море изпод широката периферия на екстравагантната си шапка. — Бих изпратил армии, които да отвоюват този рай.

Сарказмът му не допадаше на Ентрери. Трудно можеше да е по-съгласен с мрачната оценка.

— Тогава защо сме тук?

— Вече ти обясних подробно.

— Имаш странно виждане за термина „подробно“.

Джарлаксъл не го погледна, но Ентрери изпита известно задоволство от усмивката на мрачния елф.

— От това предполагам, че имаш предвид, че си ми го обяснил толкова добре, колкото считаш, че е нужно да знам — продължи Ентрери.

— Понякога най-сладките сокове могат да бъдат открити дълбоко в най-обикновените плодове.

Ентрери погледна обратно към стената и остави последното без коментар. Бяха излезли на „дневен излет“, както наричаха бързите разузнавателни и нападателни мисии във Ваасанската порта. Всички новодошли в крепостта получаваха подобни задачи, които им позволяваха да разучат тундрата. Когато бе отправен първият призив към авантюристите, никой не предлагаше водачество за пътешествията им в пущинака. Мнозина потегляха от портата и навлизаха дълбоко във Ваасан, откъдето никога не се завръщаха. Но Армията на Кървав камък предлагаше повече указания и контрол и ги предлагаше по начин, който бе по-скоро задължителен, отколкото указващ.

От една страна, Ентрери не обичаше подобни правила, но, от друга, нямаше особено желание да се отдалечава твърде много от портата. Не искаше да се окаже затънал в някое бездънно мочурище.

Джарлаксъл се завъртя в кръг, сякаш душеше въздуха. Когато направи пълно завъртане и отново гледаше на североизток, посоката на далечния Велик ледник, кимна и докосна шапката си.

— Мисля, че това е посоката.

Джарлаксъл потегли и тъй като Ентрери нямаше по-добра възможност, сви рамене и го последва.

Останаха в района на скалистите склонове на Галенските планини, тъй като нямаха желание да се пробват с калния равен терен. Този курс ги оставяше по-уязвими на засади от гоблини, но двамата не бяха особено притеснени да се бият с подобни създания.

— Мислех си, че наоколо има много чудовища, които да бъдат намерени и унищожени — отбеляза Ентрери след около час уморително обикаляне сред сиви камънаци и локви студена вода. — Така твърдяха онези съобщения, разлепени из Хелиогабалус, нали?

— Двадесет златни монети на ден — допълни Джарлаксъл — и то само в замяна на удоволствието от убиването на десет гоблини. Да, това е, казано накратко, и вероятно изгодната награда се е оказала достатъчно ефективна. Възможно ли е цялата територия около портите да е прочистена?

— Ако ще трябва да се бъхтим още десет мили из тези пущинаци, то тогава моят път ще ме отведе обратно на юг — каза Ентрери.

— Вечният оптимист.

— Вечно отбелязващ очевидното.

Джарлаксъл се разсмя и нагласи внушителната си шапка.

— Няма да ни се наложи да се мъчим още много мили. Не забеляза ли ясните следи от противници?

Ентрери го изгледа скептично.

— Отпечатък край последната локва — поясни Джарлаксъл.

— Може да е отпреди няколко дни.

— Доколкото знам, подобни неща не са толкова трайни на Повърхността — отвърна мрачният елф. — В Подземния мрак отпечатък от ботуш в меката земя може да е и на хиляда години, но тук горе…

Ентрери сви рамене.

— Мислех, че си известен със способностите си да ловуваш врагове.

— Те са резултат от знанията ми за навиците на хората, не за знаците по земята. Намирам враговете си чрез сведенията, които събирам от онези, които са ги видели.

— Без съмнение информация, събрана с върха на камата ти.

— Каквото и да е, стига да върши работа. Но обикновено не ловувам из пущинаците в преследване на чудовища.

— И въпреки това не са ти непознати следите из подобни диви места — отвърна елфът. — Знаеш какво е отпечатък.

— Знам, че нещо е оставило следа близо до локвата поясни Ентрери. — Може да е станало днес или преди няколко дни — във всеки един момент след последния дъжд. И не знам какво я е оставило.

— Намираме се в гоблински земи — прекъсна го Джарлаксъл. — Съобщението гласеше това.

— Намираме се в земи, пълни с хора, преследващи гоблини — припомни му Ентрери.

— Винаги изтъкваш очевидното — отвърна мрачният елф.

Ентрери се намръщи.

Повървяха няколко часа и щом на север се събраха буреносни облаци, се отправиха обратно към Ваасанската порта. Пристигнаха малко след залез и след кратък спор с новите часови успяха да ги убедят, че да, те, мрачният елф включително, са излезли през същата тази порта по-рано през деня и трябва да бъдат пропуснати без подобен дълъг разпит.

Преминавайки през тесните, добре построени коридори от тъмни тухли пред погледите на множество подозрителни стражи, Ентрери зави към основната зала, която щеше да ги изведе в Скиталческата равнина и тяхната палатка.

— Не, не още — обади се Джарлаксъл. — Казано ми беше, че тук могат да се открият много удоволствия.

— А навън има много гоблини за убиване, нали и това ти бяха казали.

— Мрънкането ти явно никога не престава.

Ентрери просто стоеше на края на коридора, а отраженията на далечните лагерни огньове блестяха в очите на Джарлаксъл, докато гледаше покрай намръщения си приятел.

— Нима нямаш никакъв авантюристичен дух? — попита елфът.

— Обсъждали сме го безброй пъти.

— И въпреки това продължаваш да се мръщиш, да се съмняваш и да мърмориш.

— Никога не съм обичал да прекарвам дните си в газене из кални пътеки.

— Тези пътеки ще ни отведат до велики неща — отвърна Джарлаксъл. — Обещавам.

— Може би като ми разкажеш за тях, настроението ми ще се подобри — отвърна Ентрери и усмивката на мрачния елф стана по-широка.

— Тези коридори също могат да ни отведат до велики неща. За тях мисля, че не е нужно да ти разказвам.

Ентрери хвърли поглед през рамото си към лагерните огньове през далечните отворени врати. Той се подсмихна тихо, докато се обръщаше към Джарлаксъл, защото знаеше, че съпротивата е безсмислена по отношение на нескончаемия поток от убедителност на елфа.

Махна с ръка в знак към Джарлаксъл да води и мина зад него.

Из Ваасанските порти имаше много заведения — на занаятчии и доставчици, но най-вече кръчми. Търговците и предприемачите първи бяха отговорили на повика на Гарет Драконоубиец, защото знаеха, че храбрите авантюристи, които пътуват отвъд стената, често щяха да бъдат богато възнаграждавани, предвид солидните награди за ушите на гоблини, орки, огрета и други чудовища. Така се бяха появили и дамите на нощта, предлагащи стоката си във всяка кръчма, често трупащи се край многото комарджии, които се стремяха да отмъкнат новите придобивки от глупави и горделиви авантюристи.

Всички кръчми си приличаха, така че двамата влязоха в първата. Надписът на табелата до вратата гласеше: „Кални ботуши и кървави остриета“, но някой бе издълбал линия отгоре и бе издялкал под надписа:

„Кални остриета и кървави ботуши“, за да изрази неудовлетвореността от трудностите по намирането на чудовища за убиване напоследък.

Джарлаксъл и Ентрери се придвижиха през претъпканата зала, като преминаването на мрачния елф предизвика не един и два притеснени погледа. Разделиха се, щом стигнаха до маса с четири стола, на която седяха само двама мъже. Джарлаксъл се приближи, а Ентрери потъна в тълпата.

— Мога ли да се присъединя към вас? — попита елфът. Едновременно ужасени и заплашителни погледи се стрелнаха към него.

— Чакаме още двама — отговори единият мъж.

Джарлаксъл си придърпа стол.

— Много добре. Място, където за момент да си отпочинат уморените ми нозе. Когато приятелите ви пристигнат, ще се махна.

Двамата мъже се спогледаха.

— Разкарай се веднага! — изръмжа единият и почна да се надига от стола си с оголени зъби, сякаш се канеше да захапе елфа.

Приятелят му прие не по-малко заплашително изражение и кръстоса едрите си ръце пред широките си гърди, а очите му бяха присвити. Очите му обаче се разшириха доста бързо, а ръцете се отпуснаха настрани бавно, без заплашителни движения, — когато почувства върха на кама, допрян в основата на гърба си.

Коравото изражение на мъжа, който се бе навел към Джарлаксъл, също се размекна, защото под масата мрачният елф беше извадил малка кама и макар да не можеше да достигне до другата страна точно с това оръжие, само с мисъл бе накарал омагьосания кортик да се удължи. Така без Джарлаксъл да се навежда в стола си и без въобще да помръдва ръце напред, заплашителният мошеник можеше съвсем ясно да почувства бодежа на оръжието му върху корема си.

— Промених мнението си — изрече Джарлаксъл, а тонът му беше студен. — Когато приятелите ви пристигнат, ще трябва да си намерят друго място за отмора.

— Ти, миризлив…

— Не бих казал.

— … миризлив мрачен елф — продължи мъжът. — Да вадиш оръжие тук е престъпление срещу крал Гарет.

— Наказанието покрива ли се с изкормването на глупак?

— Миризлив мрачен елф — повтори мъжът и погледна към приятеля си, после погледът му стана озадачен.

— Има един зад гърба ми — отвърна другия. — Няма да ти помагам.

Първият изглеждаше още по-объркан и Джарлаксъл за малко не се разсмя на гледката, защото зад втория имаше тълпа, която изпълваше цялата зала на „Калните ботуши и кървавите остриета“, но никой като че ли не му обръщаше внимание. Джарлаксъл разпозна сивото наметало на най-близкия мъж и разбра, че това е Ентрери.

— Приключихме ли с тези глупости — обърна се Джарлаксъл към първия.

Мъжът го изгледа вбесено и започна да кима, след което рязко се оттласна от масата и плъзна стола си назад.

— Оръжие! — изкрещя, скачайки на крака и посочвайки мрачния елф. — Той извади оръжие!

Около масата се надигна врява, мъже се завъртаха и скачаха в защитни позиции, мнозина протегнаха ръце към собствените си оръжия, а някои, като Ентрери, използваха момента, за да се изгубят в тълпата.

Както всички останали кръчми във Ваасанската порта обаче, в „Калните ботуши и кървавите остриета“ бяха подготвени за подобни неприятности. В рамките на няколко удара на сърцето — времето, нужно на Джарлаксъл да плъзне собствения си стол назад и да протегне празните си ръце, защото мечът бе изчезнал в нищото по негово нареждане, — група войници се появи, за да възстанови реда.

— Бодна ме с меч! — измрънка мъжът и вдигна пръст по посока на Джарлаксъл.

Мрачният елф го изгледа озадачено и вдигна празните си ръце.

После нагласи наметалото си така, че да се вижда, че няма меч или каквото и да е друго оръжие, закачено на колана си.

Това не спря най-близкия войник да го изгледа заплашително. Мъжът се наведе ниско и претърси под масата.

— Колко хитро от твоя страна да използваш наследството ми срещу мен — каза Джарлаксъл на протестиращия мъж. — Жалко, че не знаеше, че не нося никакви оръжия.

Всички очи се обърнаха към обвинителя.

— Бодна ме, казвам ви!

— С какво? — попита Джарлаксъл, който държеше ръцете и пелерината си широко разтворени. — Опасявам се, че имаш твърде високо мнение за мен, макар да се надявам, че дамите те слушат внимателно.

От едната страна долетя сподавен кикот, който прерасна в подигравателни подсвирквания по адрес на пенещия се мъж. За негов лош късмет стражите не изглеждаха особено развеселени.

— Разкарай се — каза му единият страж и смехът се усили.

— А приятелчето му ми опря нож в гърба! — извика вторият мъж, който все още бе на стола си и привлече всички погледи върху себе си. После скочи и се обърна назад.

— Кой? — попита войникът.

Мъжът се огледа, макар Ентрери, естествено, отдавна да се бе озовал в другия край на стаята.

— Той! — изрече въпреки това мъжът и посочи към един близко стоящ главорез. — Трябва да е бил той.

Един от войниците веднага се приближи да огледа нарочения и наистина мъжът имаше дълъг, тънък кортик на колана си.

— Що за глупост е това? — запротестира той. — Нима ще повярвате на този бълнуващ идиот?

— Моята дума срещу твоята! — извика другият с нарастваща увереност, че предположението му е правилно.

— Искаш да кажеш срещу нашата — обади се друг мъж.

Над дузина мъже, всичките другари на обвинения, пристъпиха напред.

— Смятам, че ще е добре да подбираш по-внимателно кого посочваш с крадливите си пръсти — обади се друг.

Обвинителят запелтечи. Погледна към другаря си, който изглеждаше дори по-зле и по-безпомощен при внезапната промяна на обстоятелствата.

— А пък аз си мисля, че вие двамата трябва да си вървите — каза обвиненият главорез.

— И по-бързо — добави друг от заплашително изглеждащите му приятели.

— Сър? — обърна се към стража Джарлаксъл. — Аз просто се опитвах да си почина от пътешествията из Вааса.

Войникът задържа за един доста дълъг момент изпълнения си с подозрение поглед върху мрачния елф, после се обърна и потегли.

— Ако пак предизвикаш неприятности, ще те окова — предупреди мъжът.

— Но…

Протестиращата жертва изпъшка, защото един от войниците зад него го изрита отзад и предизвика нова вълна дюдюкания от много от наблюдателите.

— Няма да се махнем! — заяви твърдоглаво приятелят на мъжа.

— Вероятно не е зле да го пообмислиш отново — предупреди го един от приятелите на онзи, когото бяха обвинили, и потуши беснеенето му.

Нещата бързо утихнаха и Джарлаксъл зае мястото си на празната маса, махайки с ръка към една от сервитьорките.

— Чаша от най-доброто ви вино и от най-добрия ви ейл.

Жената се поколеба, а очите й го оглеждаха.

— Не, не ме обвиняваше несправедливо — довери й с намигване Джарлаксъл.

Жената се изчерви и за малко не се препъна от бързане да донесе напитките.

— Досега щеше да се е освободила друга маса — каза Ентрери и седна срещу елфа, — без целия драматизъм.

— Искаш да кажеш без забавлението — поправи го Джарлаксъл.

— Сега войниците ни наблюдават.

— Точно това е целта — обясни му елфът. — Искаме всички из Ваасанската порта да ни познават. Точно репутацията е целта ни.

— Репутацията, спечелена в битка срещу общите ни врагове, или поне така си мислех.

— Всяко нещо с времето си, приятелю — отвърна Джарлаксъл и отправи сияйна усмивка към младата жена, която вече се бе върнала с напитките. — С времето си — повтори и даде на жената парче платина — многократно надхвърлящо цената на виното и пивото.

— За разказите за приключенията ни, настоящи и бъдещи — каза й с лукава усмивка и тя се изчерви отново, а очите й проблеснаха, щом оцени монетата. Тя се отдалечи със срамежлива, но лесно забележима усмивка на уста.

Джарлаксъл се обърна и вдигна чашата си към Ентрери, а после повтори последното изречение като тост.

За пореден път, победен от неувяхващия оптимизъм на мрачния елф, Ентрери чукна чашата му със своята и отпи дълбоко и с удоволствие.

Глава 4

Не кои знае какъв орк

Арраян Фейлин се измъкна от сламеното си легло, като издърпа единственото си одеяло и го уви около изненадващо деликатните си рамене. Тази типично женска мекота отразяваше много от изненадите, които хората откриваха, щом погледнеха към Арраян и узнаеха за наследството й.

Тя беше полуорк, както повечето от обитателите на студения, обрулен от вятъра град Палишчук в североизточния край на Вааса, селище, от което добре се виждаше надвисналата ледена река, известна като Великия ледник.

Арраян имаше и човешка кръв във вените си — и малко елфическа, по думите на майка й — и определено чертите й съчетаваха най-привлекателните качества от всичките раси. Червеникавокафявата й коса беше дълга и толкова мека и диплеща се, че често изглеждаше сякаш лицето й е обрамчено от мек ален ореол. Беше ниска, както много орки, но вероятно в резултат на предполагаемата елфическа кръв бе всичко друго, но не и набита. Макар лицето й да бе широко като това на орк, останалите й черти — големи изумруденозелени очи, пълни устни, извити вежди и топчест нос — определено не бяха оркски и при Арраян тази странна смесица подчертаваше позитивните й качества от всички ъгли.

Тя се протегна, прозя се, разклати глава, за да махне косата от лицето си и потърка очи.

Когато паяжините на съня се стопиха, възбудата на Арраян започна да нараства. Бързо отиде до бюрото си, а босите й крака шляпаха по пръстения под.

Жадно грабна книгата си със заклинания от близката лавица, с другата си ръка разчисти средата на бюрото и се плъзна в стола си, слагайки пръст на правилната отметка в добре съставеното томче, след което го отгърна на раздела „Пророчески магии“.

Докато обмисляше предстоящата задача, пръстите й затрепериха толкова силно, че едва можеше да отгърне страницата.

Арраян се облегна назад в стола си и се насили да си поеме въздух бавно и дълбоко. Припомни си умствените упражнения, които бе научила преди няколко години в една магьосническа кула в далечна Дамара, Щом можеше да се контролира като девойка, със сигурност в средата на двадесетте си години можеше да овладее нетърпението си.

Миг по-късно отново съсредоточи вниманието си върху книгата. Със спокойна ръка магьосницата разучи списъка с потенциални магии, разпозна онези, които смяташе, че ще са й най-полезни, включително комплект магически защити и заклинания за разваляне на офанзивни бариери преди да са се активирали, и се зае с мъчителната задача по запаметяването им.

Потропване по вратата я прекъсна няколко минути по-късно. Внимателният му характер, но с прикрита твърдост, която да покаже, че лекото потропване е било умишлено, й подсказа кой може да е. Обърна се в стола си, докато вратата се отваряше и вътре не надникна голямо ухилено лице с бивни. Разширените очи на полуорка й подсказаха, че е позволила на одеялото да се плъзне прекалено надолу и тя бързо го уви около раменете си.

— Добра среща, Олгерхан — каза тя.

Не се изненада колко ведър ставаше гласът й винаги, щом се появеше точно този полуорк. Физически двамата изглеждаха пълни противоположности, защото чертите на Олгерхан определено даваха превес на оркската му кръв. Устната му бе постоянно извита заради огромните му неравни зъби, а дебелото му чело и единствената рошава вежда хвърляха тъмна сянка върху кървясалите му, изпълнени с недоволство очи. Носът му бе плосък и изкривен, по лицето му имаше малки неравни снопчета козина, а челото му бе наклонено така, че стигаше връхната си точка при внушителната вежда. Не беше твърде висок, някъде между пет и половина и шест стъпки, но изглеждаше много по-грамаден, защото крайниците му бяха дебели и силни, а гърдите му биха стояли пропорционално на човек, по-висок със стъпка от него.

Едрият полуорк облиза устните си и започна да мърда уста, сякаш се канеше да изрече нещо.

Арраян уви малко по-плътно одеялото около себе си. Всъщност не беше особено засрамена, просто не мислеше кой знае какво за подобни неща, макар явно Олгерхан да го правеше.

— Тук ли са? — попита Арраян.

Олгерхан обходи стаята с поглед, очевидно объркан.

— Фургоните — поясни тя и това предизвика усмивка по едрото лице на полуорка.

— Уингхам — каза той. — Пред южната порта. Двадесет цветни фургона.

Арраян отвърна на усмивката му и кимна, но новината предизвика леко безпокойство. Уингхам й беше чичо, макар никога да не го бе виждала за достатъчно дълги периоди, че да го смята близък — него и пътуващата му група търговци. В Палишчук бяха известни просто като „Нехранимайковците на Уингхам“, но за по-обширния регион на земите на Кървав камък групата се наричаше „Смахнатите оръжейници на Странния Уингхам“.

— Представлението е всичко — беше й казал веднъж Уингхам, обяснявайки нелепото име. — Целият — свят обича представленията.

Арраян се усмихна още по-широко, припомняйки си другия му съвет в онзи ден, когато бе едва момиченце, дори преди да отиде до Дамара, за да се обучава в тайнството на магиите. Уингхам й бе обяснил, че името, което несъмнено бе глупаво, беше нарочна визитка, начин да се потвърдят предразсъдъците на хората, елфите, джуджетата и другите раси.

— Нека ни смятат за глупави — беше й казал, ръкомахайки буйно, макар Уингхам винаги да говореше с ръкомахания. — А после нека заповядат да се пазарят за стоките ни!

Арраян изведнъж осъзна, че е замлъкнала за дълго време. Хвърли поглед на Олгерхан, който не изглеждаше като да е забелязал.

— Някакви вести? — попита, едва успявайки да изрече въпроса.

Олгерхан поклати отрицателно голямата си глава.

— Танцуват и пеят, но засега толкоз — обясни той. — Онези, които отидоха да се насладят на цирка, още не са се върнали.

Арраян кимна и скочи от мястото си, плавно придвижвайки се през стаята към гардероба си. Без да се замисля за действията си, остави одеялото да падне, после го сграбчи в последния момент и погледна смутено към Олгерхан.

Той отклони очи към пода и отстъпи назад извън стаята, затваряйки вратата.

„Той е свестен“, осъзна Арраян, както винаги се опитваше да си припомни.

Облече се бързо, нахлузвайки кожени панталони, жилетка и тънък колан, който имаше няколко кесии за компоненти за заклинания, както и комплект принадлежности за писане. Тръгна към вратата, но се спря и извади от гардероба синя роба от лека материя. Бързо махна колана и навлече робата върху дрехите си. Рядко обличаше магьосническите роби сред полуоркските си събратя, защото те считаха, че леката дреха с големи ръкави не е особено практична, а единствената мода, която мъжете в Палишчук изглежда оценяваха, беше носенето на колкото се може по-малко дрехи.

„Робата е заради Уингхам“, си каза тя, като отново сложи колана и забърза към вратата.

Олгерхан я чакаше търпеливо и тя му предложи ръката си и го поведе бързо към южната порта. Там вече се бе насъбрала тълпа, точеща се от градчето с близо хиляда обитатели. Пробивайки си път напред и влачейки Олгерхан след себе си, Арраян най-накрая успя да мерне източника на вълнението и както много от съгражданите си от Палишчук се ухили широко при вида на „Смахнатите оръжейници на Странния Уингхам“.

Керванът им от фургони бе подреден в кръг, ярките цветове на платнищата и чергилата им блестяха ярко от лъчите на късното лятно слънце. Бризът носеше музика и дрезгавия глас на един от бардовете на Уингхам, който пееше за Галенските планини и Залата на Далечните хълмове.

Увлечени от вълнението, както и всички останали, Арраян и Олгерхан откриха, че вървят по-бързо, а накрая почти подтичваха, с нетърпеливи стъпки. Трупата на Уингхам идваше в Палишчук само няколко пъти всяка година, понякога дори само веднъж или дваж и винаги носеше екзотични стоки, спазарени в далечни земи, и чудни разкази за герои и могъщи злодеи. Забавляваха възрастни и деца с песни и танци и макар да имаха репутацията на трудни посредници, всеки жител на Палишчук, който си закупеше нещо, знаеше, че е сключил добра сделка.

Защото Уингхам никога не бе забравил корените си и гледаше с любов на общността, която беше работила толкова здраво, че да позволи на него и на трупата му от полуорки да отхвърлят ограниченията на наследството си.

Двойка жонгльори маркираха основния вход към кръга фургони, като си подхвърляха напред-назад в непрекъсната линия странни ножове с по три остриета.

Оръжията се въртяха над главите на нервните и в същото време очаровани жители на Палишчук, които влизаха или излизаха. Вътре в кръга двойка бардове изнасяха представление — единият свиреше на извит, подобен на флейта инструмент, а другият пееше за Галенските планини. Районът бе изпълнен с малки павилиони, стойки за оръжия и дрехи. Мирисът на безброй екзотични парфюми и ароматни свещи умело прикриваше миризмата на изгнило, типична за тундрата през късното лято, където растенията растяха бързо и умираха още по-бързо през краткия мек период, а замръзналата хватка над горния слой на почвата отслабваше и освобождаваше аромата на отминалите сезони.

За момент един различен и рядко проявяващ се аспект от характера на Арраян си проби път и тя се спря на място, за да се наслади на представата за пищен бал в далечен град, изпълнен с танци и добре облечени жени и мъже. Тази малка част от сложната й личност не изтрая дълго и тя забеляза стар полуорк, прегърбен от възрастта, плешив и накуцващ, но с блясък в ярките си очи, който нямаше как да не привлече вниманието, независимо за колко кратко, на всяка млада жена, която преплетеше поглед с него.

— Господарко Личинкочистачка! — извика старият полуорк, щом я видя.

Арраян потрепери при правилното произнасяне на фамилното й име, което отдавна бе спряла да използва, предпочитайки елфическото си презиме Фейлин. Това обаче не предизвика у нея недоволство, защото знаеше, че чичо й Уингхам изразява дълбоката си привързаност.

С приближаването към него той сякаш стана по-висок и я сграбчи в здрава прегръдка.

— Определено най-очакваната, приятна, прелестна, чудесна, невероятна и приветствана гледка в цял Палишчук! — каза той, използвайки лиричния глас на търговец, който бе овладял до съвършенство през десетилетията прекарани с пътуващата трупа. Побутна назад племенницата си на една ръка разстояние. — Всеки път, щом съм близо до Палишчук, се страхувам, че като пристигна, ще открия, че си заминала за Дамара или някое друго място.

— Но нали знаеш, че бързо бих се върнала, ако науча, че си пристигнал в града — увери го тя и очите му проблеснаха, а кривата му усмивка се разшири.

— Както обикновено се завръщам с някои изумителни открития — обеща й Уингхам с преувеличено намигване.

— Както винаги — съгласи се тя, а тонът й беше подканящ.

— Правиш се на шавлива?

До Арраян Олгерхан изгрухтя неодобрително и дори заплашително, защото „шавлив“ — шайвлив на оркски — беше името на особено неприлична игра.

Уингхам усети намека в свръхпокровителственото предупреждение и отстъпи крачка назад, вторачен в грубоватия Олгерхан, без дори да мигне. Не беше оцелял толкова дълго в жестоката Вааса, пропускайки потенциални заплахи.

— Не шайвлива — побърза да обясни на наежения си спътник Арраян. — Имаше предвид закачлива, хитра.

Чичо ми намеква, че може би знам нещо повече, отколкото му казвам.

— Ааа, книгата — каза Олгерхан.

Арраян въздъхна, а Уингхам се разсмя.

— Уви, разкрита съм — каза тя.

— А аз си мислех, че се радваш да ме видиш — отвърна Уингхам с преувеличено разочарование.

— Така е! — увери го Арраян. — Или ще е. Искам да кажа… няма… Чичо, нали знаеш…

Макар очевидно да се наслаждаваше на заекването й, Уингхам милостиво вдигна ръка, за да успокои жената.

— Никога не идваш да ме потърсиш на сутринта на първия ден, скъпа племеннице. Знаеш, че ще съм достатъчно зает да приветствам тълпата. Но не съм изненадан, че те виждам тук, толкова рано и в този ден. Слуховете за писанията на Зенги са ме изпреварили.

— Истина ли е? — попита Арраян, едва успявайки да произнесе думите.

Буквално подскочи напред, докато ги изричаше, и сграбчи чичо си за раменете. Уингхам се огледа нервно.

— Не тук момиче, не сега — предупреди я тихо. — Ела довечера, когато кръгът фургони е затворен. Тогава ще говорим.

— Не мога да чакам до… — започна девойката, но Уингхам сложи пръст върху устните й, за да я накара да замълчи.

— Не тук, не сега.

— А сега, уважаеми дами и господа — започна Уингхам с артистичния си маниер, — разгледайте екзотичните аромати, които предлагаме. Някои от тях са изработени чак в далечен Калимшан, където вятърът често носи планини от пясък, толкова гъсти, че не можете да видите ръката си, дори да я поставите на един инч разстояние от лицето си!

Няколко други полуорки от Палишчук минаха покрай тях, докато Уингхам говореше и Арраян схвана причината за отклоняването на вниманието. Кимна на чичо си, макар да не искаше да си тръгва и дръпна объркания Олгерхан настрани. Двойката пообиколи панаира още около час, след което Арраян се оттегли и се прибра в малката си къщичка. Прекара целия следобед крачейки напред-назад и кършейки ръце. Уингхам го бе потвърдил — книгата, за която ставаше дума, бе на Зенги.

Думите на самия крал вещер Зенги!

Зенги, който бе властвал над драконите и бе разпрострял тъмните си сили над цялата територия на Кървав камък. Зенги, който бе овладял магията и дори смъртта. Могъщи създания като краля вещер не пишеха книги безцелно или небрежно. Арраян знаеше, че Уингхам разбира тези неща. Старият търговец не беше новак в областта на предметите с магическа сила. Фактът, че дори не желаеше да обсъжда книгата открито, съобщаваше на Арраян много неща. Той знаеше, че книгата е специална. Трябваше да изчака, а залезът не идваше достатъчно бързо.

Когато най-сетне настъпи и камбаните започнаха да оповестяват края на пазарния ден, Арраян грабна връхна дреха и изскочи от дома си. Не бе изненадана да открие чакащия я Олгерхан. Двамата бързо преминаха през града, излязоха през южната порта и се озоваха обратно при подредените в кръг фургони на Уингхам.

Пазачите съпровождаха навън последните пазаруващи, но поздравиха Арраян с кимване и й позволиха да влезе в кръга.

Тя откри Уингхам седнал край малката маса в собствения си фургон и в този момент той изглеждаше много различен от панаирен търговец. Меланхоличен и тих, той едва вдигна очи от масата, за да отбележи пристигането на племенницата си и когато го заобиколи и видя какво стои пред него, Арраян разбра защо.

На масата бе поставен голям, древен том с черни корици от кожа, по-гладка и плътна от всичко, което девойката бе виждала. Подканяше да бъде докоснат, защото краищата му бяха леко извити над страниците, които предпазваха. Арраян не посмя, но се наведе малко по-близо и забеляза разнообразните орнаменти, които бяха гравирани дискретно и ненатрапчиво по корицата и гърба. Различи изображенията на дракони, някои свити в сън, други изправени на задни крака, трети в грациозен полет и й хрумна, че гладкото покритие на корицата може да е драконова кожа.

Облиза пресъхналите си устни и откри, че внезапно е несигурна в избрания път. Бавно и внимателно разтърсената жена зае мястото срещу чичо си и направи знак на Олгерхан да остане край вратата.

Измина дълго време, а Уингхам не показваше признаци, че смята да наруши мълчанието.

— Книга на Зенги? — събра куража да попита Арраян и веднага си помисли колко глупав е въпросът предвид теглото на книгата.

Най-накрая Уингхам вдигна поглед и кимна леко.

— Книга със заклинания?

— Не.

Арраян зачака, колкото се можеше по-спокойно, чичо й да обясни, но той отново продължи само да седи.

Необичайното поведение от страна на обикновено открития полуорк я държеше на нокти.

— Тогава какво…? — започна да задава въпрос.

Беше прекъсната от рязкото:

— Не знам.

След още една безконечна пауза Арраян се осмели да протегне ръце към книгата. Уингхам хвана ръката й и я задържа решително на инч от черната корица.

— Днес запасила ли си се с пророчески магии? — запита я той.

— Разбира се.

— Тогава проучи магическите свойства на книгата преди да продължиш.

Арраян седна колкото се може по-назад и изгледа чичо си с любопитство. Никога не го бе виждала такъв и макар гледката да я правеше, меко казано, развълнувана относно потенциала на книгата, беше и доста обезпокоителна.

— И — продължи Уингхам стискайки здраво ръката й — си приготвила заклинания за магическа защита, нали?

— Какво има, чичо?

Старият полуорк я изгледа твърдо и продължително, а сивите му очи проблясваха с интерес и страх едновременно.

Накрая отговори:

— Призоваване.

Арраян трябваше съзнателно да си напомни да диша.

— Или отпращане — продължи Уингхам. — И няма намесени демони или други извънпланарни създания, които да разпознавам.

— Изучавал си го внимателно?

— Толкова внимателно, колкото посмях. Не съм и наполовина толкова умел в изкуството, че да се пробвам с книга като тази. Но знам как да разпозная името на демон или друг планар и в книгата няма нищо такова.

— Магия за гадаене ти е разкрила всичко това?

— Стотици такива магии — отвърна Уингхам, протегна се надолу и извади от колана си тънка пръчка от черен метал. — Изпразних я — три пъти — и все още дирите са малко. Убеден съм, че Зенги е използвал магия, за да прикрие нещо… нещо впечатляващо. И съм убеден, че този том е ключът към скрития предмет, какъвто и да е той.

Арраян измъкна ръката си от хватката му и понечи да посегне към книгата, но промени решението си и скръсти ръце пред гърдите си. Остана седнала и местеше поглед между книгата и чичо си.

— Със сигурност има заложени капани — каза Уингхам. — Макар да не успях да открия нито един и то не поради недостатъчни опити!

— Беше ми казано, че си я открил едва наскоро — каза Арраян.

— Преди месеци — отвърна й Уингхам. — Не разказах на никого за нея, докато не изхабих всичките си налични ресурси. Освен това не исках слухът да се разнесе твърде надалече. Знаеш, че мнозина биха се заинтересували от подобен том, включително немалко могъщи магьосници със съмнителна репутация.

Арраян изчака за момент, докато осмисли всичко, после устните й започнаха да се извиват в усмивка. Уингхам беше изчакал да се приближи до Палишчук, преди да позволи на света да разбере за книгата на Зенги, защото през цялото време бе планирал да го даде на нея, могъщата племенница магьосница. Щеше да й подари време насаме със забележителната и ценна книга.

— Крал Гарет ще изпрати следователи — обясни Уингхам и затвърди подозренията на Арраян. — Или може би цяла група, чиято единствена задача ще е да конфискува книгата и да я отнесе в село Кървав камък или Хелиогабалус, където по-могъщи магьосници практикуват занаята. Малцина знаят за съществуването й — тези, които са чули слуховете тук в Палишчук, и Мариаброн Скиталеца.

Арраян вдигна глава, щом чу името на Мариаброн следотърсач, който имаше почти легендарен статус в дивите земи. Слуховете твърдяха, че Мариаброн е станал доста богат благодарение на наградите, предлагани за ушите на чудовищата от Ваасанската порта. Познаваше почти всички и почти всички познаваха него.

Приятелски настроен и прям, ловък и умен, но обезоръжаващо скромен, рейнджърът умееше да поставя хората — дори онези, които го познаваха, — в позиция да го подценяват. Арраян го бе срещала само два пъти, все в Палишчук, и се бе забавлявала на много от разказите му или пък го бе гледала с разширени очи, докато разказва невероятните си приключения. Беше следотърсач по призвание, рейнджър, съблюдаващ пътя на пущинака, но според преценката на Арраян имаше характера на бард. Със сигурност зад ярките му любопитни очи се криеше дяволитост.

— Мариаброн ще предаде на командирите на Гарет при Ваасанската порта — продължи Уингхам и звукът от гласа му откъсна Арраян от размишленията й.

Усмивката, която видя, щом вдигна поглед, подсказа на младата жена, че е издала доста от чувствата си с израженията си и тя почувства как бузите й се зачервяват.

— Защо въобще каза на някого? — попита тя.

— Това е твърде могъщ том. Силата му е отвъд възможностите ми.

— И все пак ще ми позволиш да го огледам?

— Способностите ти с такива магии надхвърлят моите.

Арраян обмисли страховитата задача с оглед на крайния срок, който без съмнение имаше в резултат от разкритията, направени от Уингхам пред Мариаброн.

— Не се страхувай, скъпа племеннице, думите ми към Мариаброн бяха достатъчно тайнствени — повече дори от слуховете, които позволих да се разпространят към Палишчук, където знаех, че ще стигнат до ушите ти. Най-вероятно е останал в район, който въобще не е близо до Портата, и очаквам да го видя отново преди да иде при командирите на Гарет. Ще разполагаш с цялото време, което ти е нужно за книгата.

Намигна й, след което й направи знак да вземе подвързаната в черно книга.

Жената продължи да се взира в нея, но не посегна да отвори кориците й.

— Не си подготвила никакви магически защити — отсъди Уингхам след няколко дълги момента.

— Не очаквах… твърде е…

Уингхам вдигна ръка, за да я спре. После бръкна зад стола си и извади кожена торба, която й подаде през масата.

— Защитена е — увери я. — Никой, който те наблюдава, дори и с магическо око, няма да разбере за силата на предмета, прибран в тази магическа чанта.

Арраян не можеше да повярва на предложението.

Уингхам имаше намерение да й позволи да вземе книгата със себе си! Не можеше да скрие изненадата си, докато продължаваше да оглежда чичо си и да си припомня дългото им и накъсано минало. Уингхам въобще не я познаваше толкова добре и все пак доброволно щеше да й предаде нещо, което можеше да се окаже най-ценният предмет, откриван в дългата история на търсене на ценни артефакти? Как можеше да се покаже достойна за подобно доверие?

— Давай, племеннице — подкани я Уингхам. — Не съм толкова млад и имам нужда от здрав сън. Вярвам, че ще държиш вечно любопитния си чичо в течение на напредъка си?

Без дори да се замисля за действието си, Арраян стана от стола си, наведе се напред, прегърна Уингхам с тънките си ръце и залепи една голяма целувка на бузата му.

Глава 5

Трупове

Ентрери подскачаше надолу по склона на планината, прехвърляйки се от камък на камък, като се стараеше маршрутът му да не е по права линия. Не обръщаше внимание на движенията си, но въпреки това всяка стъпка бе перфектна и в идеално равновесие, защото убиецът бе изпаднал в състояние на боен транс. Движеше се с плавна лекота, а тялото му реагираше на подсъзнателно ниво в перфектен синхрон с това, което инстинктивно решеше, че трябва да извърши. Ентрери се спускаше бързо и с лекота по неравната, грапава пътека надолу по стръмния склон на северната част на Галенските хълмове, маршрут, на който дори внимателни, опитни планинари биха могли да изкълчат глезен или да се спънат в пукнатина, сякаш тичаше из тревиста ливада.

Спусна се надолу покрай една кална пътека, докато над главата му прелиташе още едно копие. Тръгна да заобикаля една скала по пътя си, но вместо това бързо се покатери по нея, след което скочи наляво върху друг голям камък. Бърз поглед назад му показа, че гоблините се приближават по фланга му, спускайки се по по-лесен терен в опит да му пресекат пътя преди да стигне до главната пътека.

На устните му се появи тънка усмивка, докато скачаше от втората канара обратно на земята и засилваше крачка, променяйки постепенно посоката си на запад или негово ляво.

Някъде в далечината прогърмя мълния и го стресна за момент, докато не осъзна, че Джарлаксъл се е нахвърлил на чудовищата с магия.

Ентрери отхвърли подобна мисъл. Джарлаксъл беше далече от него и го бе оставил сам срещу най-непосредствените врагове.

Сам. Точно както Артемис Ентрери предпочиташе.

Стигна до права пътека, спускаща се на север по склона на планината и засили темпото си до бяг, а гоблините се спускаха отстрани и го гонеха по петите.

Щом наближи края на пътеката, се завъртя и описа дъга зад себе си с магическия си меч, освобождавайки непроницаемо було от тъмна пепел от омагьосаното кървавочервено острие. Щом се завъртя изцяло, Ентрери направи салто напред и завъртя крака, докато се изправяше. Прехвърли инерцията си настрани, правейки рязък завой зад една канара. Изви пръсти като кука, докато преминаваше, захвана се и се прилепи към камъка, затаявайки дъх.

Леко възклицание издаде на убиеца точното местоположение на враговете му. Той изтегли инкрустираната кама и щом първият гоблин прелетя край него, нанесе бърз и силен удар. Яростното острие промуши ребрата на чудовището.

Гоблинът изскимтя и залитна, наклони се и се препъна и Ентрери го пусна, без да му обръща повече внимание. Изскочи бързо иззад скалата и се хвърли на колене точно през завихрената пепел.

Пищялът на гоблин се удари в тялото му и чудовището залитна. Зад него се появи още едно, двете се оплетоха и се строполиха тежко на земята.

Ентрери пропълзя напред, претърколи се и се изправи на крака с гръб към пепелта. Без дори да поглежда, завъртя могъщия си меч с една ръка и прониза заднишком четвъртия гоблин в редичката право в гърдите.

Убиецът се обърна и прибра обратно дългото острие, замахвайки, за да отклони насочено към него копие, докато последната двойка живи гоблини се подготвяше за координирана атака.

— Гетсун иннк’с арр! — нареди единият гоблин на другия, което Ентрери си преведе като: „Заобиколи го отляво!“.

Ентрери с кама в дясната ръка и меч в лявата приклекна, насочвайки оръжията настрани, така че да може да се защитава срещу двамата.

— Беенурк! — извика гоблина. — Давай!

Другият гоблин направи, както му беше наредено, а Ентрери се опита да изглежда уплашен, когато се обърна. Искаше по-едрият гоблин да се съсредоточи върху изражението му и той явно го направи, защото. Ентрери ловко завъртя камата в ръката си и после я вдигна нагоре и назад. Все още наблюдаваше заобикалящия го гоблин когато метна оръжието, но разбра, че е улучил целта, когато следващата команда на едрия гоблин не бе нищо повече от задавено в кръв гъргорене.

Убиецът замахна с меча си, създавайки още едно поле от пепел, после отскочи назад, сякаш искаше да прибере камата си. Спря насред движението и обърна посоката на инерцията си, за да се хвърли върху нападащия гоблин. Прелетя точно над острието на гоблинския меч и се озова от дясната страна на хуманоида, правейки пълно салто, след което се оказа стабилно на краката си, ниско приклекнал. Насред движение прехвърли Нокътя на Шарон от лявата си ръка в дясната. Насочи го толкова прецизно, че когато се изправи, острието се плъзна под ребрата на създанието.

Инерцията му го движеше напред и Ентрери направо повдигна гоблина от земята с върха на меча си, а създанието размахваше ръце, докато се плъзгаше надолу по острието.

Ентрери измъкна рязко оръжието, после се завъртя бързо, вдигайки го на нивото на раменете. Добре наточеното острие премина през врата на извиващия се гоблин толкова чисто, че главата му не се откъсна от тялото, докато създанието не се строполи странично на земята.

Убиецът отскочи настрани и сграбчи дръжката на камата, подаваща се от гърлото на коленичилия треперещ гоблин. Завъртя я внезапно, докато я измъкваше, подсигурявайки се, че е прерязал гърлото на създанието изцяло. Докато го направи двамата, които бе препънал, се бяха изправили и настъпваха насреща му, макар и колебливо.

Ентрери наблюдаваше очите им и забеляза, че се взират по-често встрани, отколкото в него. Знаеше, че или искат да избягат, или се надяват на подкрепления.

Последното не бе напразна надежда, защото Ентрери можеше да чуе шума от гоблините навсякъде по склона. Прибързаността на Джарлаксъл ги бе изсипала насред цяло племе от създанията. Бяха видели само три край лагерния огън, обикалящи около врящ казан с ужасно миришещо ядене. Но зад лагерния огън имаше скрит вход на пещера.

Джарлаксъл не бе чул предупреждението на Ентрери или не му бе обърнал внимание и внезапната им атака бе довела до появата на цяла тълпа виещи чудовища.

Превъзхождаха го числено две към едно, но Ентрери бе на по-висока позиция и я използва, за да предприеме внезапна съкрушителна атака. Втурна се напред, мушкайки с меча си, след което замахна наляво и после обратно надясно. Чу звъна на метал, когато гоблинът от дясната му страна парира удара със собственото си оръжие, но това не спря устрема му.

Пристъпи напред и направи кръгово движение с Нокътя на Шарон, запращайки острието назад и надолу, а след това нагоре и през рамото си. Острието се спусна надолу с движение, предвидено да разсече гоблина, ако отскочи назад.

За негова чест той се хвърли отново напред.

Но Ентрери бе очаквал точно това.

Мечът на гоблина се плъзна напред и инкрустираната кама го прихвана отстрани и го отклони, променяйки ъгъла достатъчно, че да пропусне целта. Ръката на Ентрери изведнъж се задвижи смайващо бързо и камата се озова нагоре и над острието, а след това надолу и около него, извивайки се така, че да отклони меча още по-настрани. Междувременно замахна с Нокътя на Шарон надясно, така че да принуди другия гоблин да стои настрана и продължи устрема си напред, като отново превъртя камата и още отклони меча. Отново завъртя острието си, прокарвайки го по меча на гоблина. Накрая го изби с размах, приближи камата още и нанесе три светкавични удара, като всяко попадение предизвикваше вопъл.

От трите дупки потече ярка кръв и гоблинът залитна назад.

Уверен, че го е победил, Ентрери вече се бе обърнал и мечът му се задвижи яростно, за да отблъсне внезапно ожесточилата се атака на другия гоблин. Парира едно ниско мушкане, второ, насочено към гърдите му, и трето, отново под същия ъгъл.

Гоблинът изкрещя и нанесе четвърти удар.

Ентрери метна камата си.

Гоблинът изпъшка веднъж и замлъкна. Върхът на меча му се наклони към земята, докато погледът му също се спускаше надолу, за да осъзнае, че от гърдите му стърчи кама.

Погледна обратно към Ентрери и мечът му падна на земята.

— Сигурно боли — каза убиецът.

Гоблинът се строполи мъртъв на земята.

Ентрери обърна мъртвото създание с крак и измъкна камата си. Погледна към склона на планината и продължаващата врява, макар да не видя нови врагове.

Обърна поглед и забеляза, че първият гоблин, който бе минал покрай него и Ентрери бе наръгал, е избягал.

Проблясък на огън отстрани привлече вниманието му. Само можеше да си представи какво клане устройва Джарлаксъл.

Джарлаксъл се озова в центъра на едно сечище. Насреща му от всички страни се приближаваха гоблини, а във въздуха хвърчаха копия.

Магическите му защити се справиха достатъчно лесно с оръжията и той бе убеден, че грубите чудовища не притежават нужните магически средства, за да проникнат през бариерите и да го ударят наистина. Дузина копия се насочиха към него и бяха отклонени, без да го докоснат дори, но веднага след тях, сякаш изскачайки иззад всяка скала, ограждаща сечището, се появяваше гоблин с оръжие в ръка, виещ и атакуващ.

Очевидно тази група диваци не бе чувала за репутацията на мрачните елфи.

По същия начин както бе разчитал на магическите си защити, за да неутрализират копията им, Джарлаксъл се уповаваше и на ограничения им интелект.

Натрупаха се около него и със свиване на рамене Джарлаксъл извади магическа пръчка, насочи я надолу към нозете си и изрече командата. Последвалото огнено кълбо погълна мрачния елф, гоблините, сечището и заобикалящите го скали. Ужасени писъци съпровождаха оранжевите пламъци.

Само дето нямаше пламъци.

Игнорирайки напълно собствената си илюзия, Джарлаксъл наблюдаваше с немалък интерес как гоблините размахват оръжия и се хвърлят по земята. Създанията се мятаха и удряха по пламъците и скоро писъците от ужас се трансформираха в агонизиращи стенания. Мрачният елф забеляза, че поне дузина врагове лежат съвсем неподвижно, защото илюзията на огненото кълбо ги бе погълнала до такава степен, че умовете им бяха създали същия резултат, който би имала истинската магия.

Джарлаксъл беше убил почти половината гоблини с една-единствена простичка илюзия.

Е, замисли се елфът, всъщност не съвсем проста илюзия. Беше прекарал десетки часове, изгаряйки и презареждайки стотици пъти пръчката, за да усъвършенства завихрянето на пламъците.

Не продължи да се поздравява твърде дълго, защото все още имаше половин дузина гоблини, с които да се разправя. Вниманието им обаче бе другаде, така че елфът започна да свива и разпуска ръката си, използвайки магията на гривната, която носеше на дясната си китка, за да призове в дланта си перфектно балансирани кинжали. Те полетяха като смъртоносен поток, когато елфът се завъртя бавно в кръг.

Тъкмо бе приключил със завъртането, забивайки остриета в шестимата подскачащи гоблина и в трима от другите, просто за всеки случай, когато чу воя от приближаването на още създания.

Джарлаксъл не се нуждаеше от магически предмети. С енергията на расовото си наследство призова сфера пълен мрак. После използва добре развития си слух, за да се измъкне от сечището и заподскача от камък на камък, отдалечавайки се от приближаващите гоблини.

— Ще спреш ли да бягаш? — промърмори под носа си Ентрери, докато продължаваше упорито да преследва последния ранен гоблин.

Кървавата следа беше достатъчно лесна за следване и от време на време мярваше създанието, което се движеше зигзагообразно по неравната пътека под него.

Смяташе, че е ранил създанието тежко, но то не даваше никакви признаци за забавяне. Ентрери знаеше, че трябва да го остави да му изтече кръвта, но раздразнението му надделя.

Стигна до рязък завой на пътеката, но не го последва. Вместо това скочи върху каменната стена по протежението на клисурата, изтича по нея, прескачайки още една пукнатина, и се спусна право надолу по склона.

Видя извиващата се отдолу пътека, мярна тичащия гоблин и промени постепенно посоката си, а краката му се движеха водени от чист инстинкт и го държаха изправен и в равновесие — по камъни и над тъмни дупки, които заплашваха да го погълнат. Спъна се неведнъж, одра коляното си и изви глезен, но нито веднъж с фатални последици. Без да забавя темпо заради всяко леко препъване, Ентрери изръмжа от болка и се съсредоточи върху плячката си.

Пресече извиващата се пътека и овладя подтика на здравия разум да свие и да я последва, а вместо това отново я пресече и се понесе по открития, скалист планински склон. Отново пресече пътеката и няколко мига по-късно се озова на четвърти завой.

Убеден, че е изпреварил врага си, той се спря да си поеме въздух, оправи дрехите и изтри кръвта от коляното си. Ужасеният ранен гоблин излезе иззад завоя и се появи в полезрението му. Жалкото създание бе толкова съсредоточено върху пътеката, че дори не видя Ентрери.

— Можеше да ме улесниш значително — каза убиецът и се приближи спокойно с извадени оръжия.

Гласът му имаше толкова солиден ефект върху гоблина, колкото би имал удар в каменна стена. Създанието изквича и спря рязко, заскимтя и падна на колене.

— Моля, господине. Моля — примоли се, използвайки общия език.

— О, млъкни — отвърна убиецът.

— Нали не би убил създание, което така красноречиво моли за живота си — разнесе се трети глас, който за момент изненада Ентрери, преди да разпознае говорещия.

Нямаше представа как Джарлаксъл е успял да се спусне до долу толкова бързо, но го познаваше твърде добре, че да се изненада от нещо, извършено от него.

Ентрери прибра меча си в ножницата, сграбчи гоблина за сноп от рунтавата му козина и го разтърси грубо.

Прекара игриво инкрустираната кама по гърлото на създанието, после я премести отстрани на главата му.

— В такъв случай да отрежа само ушите му? — обърна се към Джарлаксъл, а тонът му подсказваше, че нито има подобно намерение, нито смята да прояви подобна милост.

— Винаги мислиш само за най-непосредствените неща — отвърна мрачният елф и се приближи към двойката. — Между другото, от тази гледна точка, трябва да побързаме, защото стотици от другарите на този тук дори в момента заливат склоновете на планината.

Ентрери направи движение сякаш щеше да нанесе смъртоносния удар, но Джарлаксъл му извика да спре.

— Погледни нещата в дългосрочен план — подкани го елфът.

Ентрери му хвърли циничен поглед.

— Състезаваме се със стотици следотърсачи за всяко ухо — обясни мрачният елф. — Колко по-добре бихме се справяли, ако имахме скаут, който да ни води?

— Скаут? — Ентрери погледна въпросително към треперещия и подсмърчащ гоблин.

— Ами, естествено — каза Джарлаксъл, приближи се и спокойно отмести камата на Ентрери от главата на гоблина, после хвана другата му ръка и внимателно го накара да пусне жертвата си. Побутна Ентрери стъпка назад, после се наведе ниско пред създанието.

— Какво ще кажеш за това?

Смаяният гоблин се взираше в него.

— Как се казваш?

— Гуулс.

— Гуулс? Хубаво име. Какво ще кажеш, Гуулс? Би ли се включил в партньорство с мен и моя приятел?

Изражението на гоблина не се промени.

— Работата ти ще е съвсем проста, уверявам те — каза мрачният елф. — Показваш ни пътя към чудовища — нали се сещаш, другарите ти и други подобни — после се махаш от пътя ни. Ще се срещаш с нас всеки ден — той спря за момент и се огледа наоколо, — точно тук. Изглежда подходящо място за нашите разговори.

Изглежда гоблинът най-сетне започна да схваща.

Джарлаксъл му подхвърли блестяща златна монета.

— Има още много такива за Гуулс там, откъдето идва тази. Заинтригува ли се?

С разширени очи гоблинът се взира дълго време в монетата, после погледна нагоре към Джарлаксъл и бавно кимна.

— Много добре — каза мрачният елф.

Пристъпи напред, бръкна в кесията на кръста си и вдигна ръката си напред. Пръстите му бяха покрити с фина синя субстанция, подобна на тебешир. Мрачният елф посегна към челото на гоблина.

При това действие Гуулс се наклони назад, но Джарлаксъл го предупреди сурово, като извади меч с другата си ръка и направи изражение, обещаващо мъчителна смърт.

Мрачният елф отново посегна към челото на гоблина и започна да рисува с тебешира, като през цялото време мърмореше някакви мистични заклинания — бърборене, в което всеки чирак по магическите изкуства би разпознал несвързани глупости.

Ентрери, който владееше езика на мрачните елфи, също бе убеден, че това са глупости.

Когато приключи с приказките, Джарлаксъл хвана в шепата си брадичката на Гуулс и принуди създанието да го погледне в очите. Заговори на гоблински, за да е сигурен, че няма да има недоразумения.

— Наложих ти проклятие — каза той. — Ако си чувал нещо за моя народ, мрачните елфи, то ще знаеш, че проклятието ще е от най-ужасяващите. Нещата са простички, Гуулс. Ако ми останеш верен, нищо няма да ти се случи. Но ако ни предадеш, като избягаш или ни отведеш в засада, магията на проклятието ще се задейства. Мозъкът ти ще се превърне във вода и ще изтече през ушите ти и ще го направи бавно, много бавно! Ще чувстваш всяко изгаряне, всяко ужилване, всяко извиват. Ще познаеш агония, която никое острие не може да причини. Ще скимтиш и ще плачеш за милост, но нищо няма да може да ти помогне. Дори и в смъртта проклятието ще продължи да те измъчва, защото магията му ще те изпрати на олтара на Кралицата на паяците Лолт, богинята демон на хаоса.

Чувал ли си за нея?

Гуулс трепереше толкова силно, че едва успя да поклати глава.

— Познаваш ли паяците? — попита Джарлаксъл и прокара свободната си ръка по изпотената буза на гоблина. — Пълзящите паяци.

Гуулс потрепери.

— Те са инструментите на Лот. Ще те поглъщат цяла вечност. Ще те хапят — той ощипа грубо гоблина — милиони, милиони пъти. Няма да има спасение от изгарянето на тяхната отрова.

Извърна поглед към Ентрери, след което отново погледна ужасения гоблин в очите.

— Разбираш ли ме, Гуулс?

Гоблинът кимна толкова бързо, че зъбите му изтракаха при движението.

— Работи с нас и печели злато — продължи мрачният елф, използвайки гърления език на дивите гоблини.

Подхвърли още една златна монета на създанието. Гуулс обаче дори не направи опит да я хване и монетата го удари по гърдите и падна в мръсотията.

— Предай ни и те очакват безкрайни мъчения.

Джарлаксъл отстъпи назад и гоблинът се свлече.

Гуулс все пак успя да запази достатъчно разсъдък, че да се протегне и да вземе втората жълтица.

— Утре по същото време — инструктира го Джарлаксъл. След това продължи на общия език. — Мислиш ли, че…?

Спря и погледна обратно нагоре към склона на планината при внезапно подновената битка.

Ентрери и Гуулс изненадани също погледнаха нагоре към хълма. Започнаха да звучат рогове и гоблините закрещяха и завиха, а вятърът донесе дрънкането на метал в метал.

— Утре! — каза Джарлаксъл на гоблина и го посочи с пръст. — А сега изчезвай, идиот такъв.

Гуулс се запрепъва на четири крака, накрая успя да се изправи и хукна.

— Наистина ли смяташ, че ще го видим пак? — попита Ентрери.

— Слабо ме вълнува — отвърна елфът.

— Уши? — припомни му Ентрери.

— Ти може да искаш да си извоюваш репутацията ухо по ухо, но аз никога не съм обичал да правя нещата по трудния начин.

Ентрери понечи да отговори, но Джарлаксъл вдигна ръка, за да го накара да замълчи. Елфът посочи нагоре по хълма и наляво и потегли, за да види за какво е цялата врява.

— Сега вече знам, че съм влязъл в някакъв лош сън — отбеляза Ентрери.

Двамата с Джарлаксъл бяха залегнали върху гладка каменна стена и наблюдаваха поле от заоблени камъни.

Под тях гоблините тичаха във всички посоки, препъващи се в безпорядък, защото бяха нападнати от полуръстове — дузини полуръстове, яздещи бронирани бойни прасета.

Миниатюрните войни размахваха боздугани, надуваха рогове и хвърляха стрелички, направлявайки яздитните си животни в зигзагообразни линии, които вероятно изглеждаха съвсем хаотични на горките объркани гоблини.

От високата си точка за наблюдение обаче Ентрери и Джарлаксъл виждаха прецизността на движението на полуръстовете, плавно шествие на разрушението, така премерено, че изглеждаше сякаш дребните войни са се слели и образуват само няколко змиеподобни създания.

— В Мензоберанзан, Домът Баенре понякога изкарва на парад войските си, за да покаже дисциплината и силата им — отбеляза Джарлаксъл. — Тези дребосъци са също толкова прецизни в движенията си.

Ентрери не бе попадал на подобен парад през краткия си престой в града на мрачните елфи, но като наблюдаваше извиващата се машина за унищожение на ездачите полуръстове, му бе лесно да разбере какво има предвид неговият спътник.

За двойката беше лесно и да прецени продължителността на неравната битка, така че започнаха да се спускат надолу по склона и Джарлаксъл изведе Ентрери на каменното поле в момента, когато последният от гоблините срещаше гибелта си.

— Колянотрошачи! — извикаха полуръстовете в един глас, докато подреждаха бойните си прасета в идеален строй. Неколцина бяха ранени, но само един изглеждаше сериозно пострадал и свещениците на полуръстовете вече се бяха заели с него.

Поздравителните викове на групата секнаха внезапно щом неколцина шумно отбелязаха приближаването на две фигури, едната от които на мрачен елф.

Оръжията бяха вдигнати за секунди, а към новодошлите се отправиха предупреждения да останат на място.

— Инуррее уафлонк — каза Джарлаксъл на език, който Ентрери не разбираше.

Когато огледа любопитните изражения на полуръстовете обаче и си припомни старата си приятелка от Калимпорт Дуавел Тигъруилис и някои от езиковите й особености, се досети, че спътникът му говори езика на полуръстовете, при това явно доста свободно. Ентрери не беше изненадан.

— Бихте се добре — преведе Джарлаксъл и намигна на Ентрери. — Наблюдавахме ви отвисоко и забелязахме, че неорганизираните гоблини нямаха шанс.

— Осъзнаваш, че си мрачен елф, нали? — попита един от полуръстовете, плещест дребосък с кафяв мустак, който се къдреше на кръгове по бузите му.

Джарлаксъл изимитира изненада, като вдигна една ръка пред блестящите си червени очи.

— О, наистина е така! — възкликна той.

— Осъзнаваш, че ние сме колянотрошачите, нали?

— Чух ви как го обявявате.

— Осъзнаваш, че ние, колянотрошачите, имаме репутацията на унищожители на вредители, нали?

— Ако я нямате, след като станах свидетел на това изпълнение, ви уверявам, че сам ще разпространя мълвата.

— И, естествено, осъзнаваш, че мрачните елфи спадат към тази категория.

— Нима? Странно, бях останал с впечатлението, че цивилизованите раси, които според някои включват и полуръстовете — макар други да твърдят, че полуръстовете могат да се смятат за цивилизовани само когато наоколо няма храна — твърдят, че са по-висши заради желанието си да съдят за другите по делата им, а не по произхода. Не е ли това един от определящите фактори за вежливост?

— Има право — промърмори друг от полуръстовете.

— Ще му дам право — обади се друг, който държеше дълго (относително казано) копие с опасно изглеждащ връх.

— Освен това може би сте забелязали, че много от гоблините вече бяха мъртви при пристигането ви на мястото — добави Джарлаксъл. — И уверявам ви, не битка помежду им е причина за кончината им.

— Вие двамата сте се били с изчадията? — попита първият, който явно бе водачът.

— Били? Избивали би била по-точната дума. Смятам, че вие и вашата армия ни откраднахте убийствата. — Огледа набързо и докосна пръста си неколкократно, сякаш броеше мъртвите. — Най-малкото четиридесет или петдесет изгубени златни монети.

Полуръстовете започнаха да мърморят помежду си.

— Но това не е нещо, което двамата с моя приятел да не можем да простим и забравим, защото да наблюдаваме отличния ви отряд в такива брилянтни маневри си струваше тази разумна цена — добави Джарлаксъл.

Той направи един от характерните си поклони със свалена шапка, а перото от диатрима се отърка в камъните.

Това изглежда поуспокои малко полуръстовете.

— Приятелят ти май не е от разговорливите? — попита водачът им.

— Той осигурява остриетата — отвърна Джарлаксъл.

— А ти мисленето, предполагам.

— Аз или принцът демон, който в момента е застанал зад вас.

Полуръстовете пребледняха и се завъртяха бързо с приготвени оръжия. Естествено там нямаше никакво чудовище, така че цялата група се обърна към развеселения Джарлаксъл.

— Наистина трябва да преодолеете страха си от тъмнокожата ми природа — обясни Джарлаксъл през смях. — Как иначе ще се насладим на хапването си заедно?

— Искаш от нас да ви нахраним?

— Напротив, точно обратното — отвърна елфът и свали раницата си. Измъкна отвътре пръчка и малък мях с вино. Огледа се наоколо и забеляза група гладки обърнати камъка, включително няколко достатъчно ниски, че да служат за маси. Махна към тях и каза — Ще се разположим ли?

Полуръстовете го наблюдаваха колебливо, без да помръдват.

С шумна въздишка Джарлаксъл бръкна повторно в раницата и извади покривка, която разгъна на земята пред себе си, като се постара да намери голо място, което не е зацапано с гоблинска кръв. Отстъпи назад, насочи пръчката към покривката и изрече заповедната дума. Веднага средната част на покривката се изду нагоре. Ухилен, Джарлаксъл отиде до нея, хвана краищата й и я дръпна назад, разкривайки същинско изобилие от сладкиши, плодове и дори сочно парче агнешко.

Редица очи на полуръстове се разшириха до такава степен, че изглеждаха сякаш ще паднат и едновременно ще се изтърколят на земята.

— Тъй като сте полуръстове, при това цивилизовани, предполагам, че сте си донесли прибори за хранене, чинии и манерки, нали? — попита мрачният елф, умело имитирайки маниера на говорене на водача на полуръстовете.

Някои от тях приближиха бойните си прасета, но твърдоглавият водач вдигна ръка и изгледа подозрително мрачния елф.

— О, хайде сега — каза Джарлаксъл. — Можете ли да си представите по-добър знак за приятелството ми?

— Идваш от стената?

— От Ваасанската порта, естествено — отвърна Джарлаксъл. — Изпратен бях на разузнаване от самата командир Елъри Трант Допрей Кирни Драконоубиец Пейдопеър.

Ентрери положи усилия да не трепне при споменаването на това име, защото смяташе, че приятелят му играе опасна игра.

— Познавам я добре — каза водачът на полуръстовете.

— Нима? — отвърна мрачният елф и внезапно изражението му се разведри, сякаш от плещите му бе паднал товар. — Възможно ли е да си известният Хобарт Брейсгирдъл? — ахна той.

Полуръстът се поизправи и гордо изду гърди — единственият отговор, от който се нуждаеха другарите.

— Тогава трябва да хапнете с нас — каза Джарлаксъл. — Трябва! Аз… — той хвърли строг поглед на Ентрери и се поправи. — Ние настояваме.

Отново отправи строг поглед и с това ръчкане успя да измъкне едно „Наистина“ от убиеца.

Хобарт огледа спътниците си, повечето от които откровено преглъщаха слюнка.

— Едно добро хапване след битка винаги е добре дошло — отбеляза той.

— Или преди — добави друг от групата.

— Или по време на — долетя безизразен глас покрай Джарлаксъл и на лицето на мрачния елф цъфна усмивка, щом погледна Ентрери.

— Чарът е умение, което се усвоява — прошепна през усмивката си Джарлаксъл.

— Същото важи и за убийството — прошепна в отговор човекът.

Ентрери не се чувстваше особено удобно, седнал в лагер с дузини пияни полуръстове. Не можеше обаче да отрече, че ейлът е добър, а малко раси в Царствата можеха да извадят по-добра подборка от вкусни ястия, макар храната от раниците им да не можеше да се сравнява с пира, призован магически от Джарлаксъл.

Ентрери остана мълчалив по време на яденето, като се наслаждаваше на храната и виното и преценяваше домакините си. Спътникът му обаче далеч не бе толкова тих и подканяше Хобарт и другарите му да разказват за приключения и битки.

Полуръстовете бяха повече от готови да се отзоват.

Говориха за това как са станали известни по времето, когато крал Гарет предявил правото си върху трона и земите на Кървав камък били много по-диви от сегашното си състояние.

— Не е ли необичайно за представители на вашата раса да предпочетат пътя и битките вместо удобството на дома? — попита Джарлаксъл.

— Репутацията ни е такава — призна Хобарт.

— А ние добре познаваме репутацията на мрачните елфи — обади се друг от групата и всички дребни войни се разсмяха, а неколцина вдигнаха чаши за тост.

— Аха — каза Хобарт — и ако вярвахме на тази репутация, трябваше да ви убием както си бяхте на склона, нали?

— За войнствените полуръстове авантюристи — предложи Джарлаксъл и вдигна чашата си със светло пиво.

Хобарт се ухили.

— Аха, и за всички, които се издигат над ограниченията на предците си.

— Урааа! — изразиха одобрението си останалите полуръстове.

Пиха и вдигаха тостове още малко, и още малко и тъкмо когато Ентрери реши, че са приключили с яденето, главният готвач, топчест дребосък на име Рокни Хамсъкър съобщи, че агнешкото е готово.

Това предизвика още одобрителни възгласи и тостове и още повече, много повече храна.

Слънцето отдавна бе залязло, а те продължаваха да се хранят и Джарлаксъл започна отново да разпитва Хобарт за подвизите им. Последваха история след история за гоблини и орки, сразени от колянотрошачите. Хобарт дори разкри вариациите на „рояка“, „вълната“ и „фронталното нападение“, както нарече бойните тактики на отряда си.

— Ба — изсумтя Джарлаксъл. — Нима с гоблините и орките са нужни тактики? Трудно биха могли да се нарекат достойни противници.

В лагера настана тишина и Хобарт се намръщи. Зад него друг от колянотрошачите се изправи и залюля метателното си оръжие, чифт железни топки, свързани с корда, така че новодошлите да го видят.

Ентрери спря да яде и изгледа твърдо заплашващия полуръст, като бързо изчисли оптималния път за атака, така че да нанесе най-много удари на възможно най-голям брой врагове.

— Като численост, естествено — поясни Джарлаксъл. — За повечето отряди числеността на гоблините би била проблем. Но аз ви наблюдавах в битка, забравихте ли?

Хобарт присви големите си кафяви очи.

— След демонстрацията ви на каменното поле, добри ми сър Хобарт, ще ви е трудно да ме убедите, че нещо различно от огромен брой гоблини би представлявало трудност за колянотрошачите. Тези гоблини успяха ли да нанесат поне един удар на ездачите ви?

— Имахме неколцина ранени — напомни му Хобарт.

— По-скоро въпрос на шанс, отколкото целенасочено.

— Теренът благоприятстваше тактиката ни — обясни Хобарт.

— Вярно е — отстъпи Джарлаксъл. — Но вярвам, че група, така обиграна като вашата, може лесно да се адаптира към почти всеки терен, нали?

— Старая се упорито да припомням на бойците си, че живеем на ръба на гибелта — заяви Хобарт. — На една грешка сме от пълен провал.

— Проницателността на война, наистина — каза мрачният елф. — Естествено не подценявам победите ви, но знам, че има и нещо повече.

Хобарт мушна палците си отстрани на лъскавата си броня.

— Пътувахме доста надалеч — обясни той. — Целта ни бе да се върнем във Ваасанската порта с достатъчно уши, че да изпразним сандъците на командир Елъри.

— Ами, ти просто гледаш да измъкнеш Елъри от панталоните й! — обади се друг полуръст и мнозина изхихикаха развеселено.

Хобарт се огледа наоколо, усмихвайки се на другарите си, които мърмореха и кимаха.

— И ще го направя — сандъците, имам предвид.

Водачът на полуръстовете щракна с пръсти и нервен, кльощав дребосък от дясната страна на Джарлаксъл и Ентрери се разбърза и накрая донесе голяма торба.

Погледна към Хобарт, отвърна на усмивката му и обърна торбата, изсипвайки стотици уши с различни размери, от почти човешките като големина гоблински, през няколко, които принадлежаха на създания с размерите на огрета, до две толкова големи, че Джарлаксъл би могъл да носи което и да е от тях като шапка.

Хобарт отново се отдаде на историите си и заразказва за сблъсък с трио огрета и с друга двойка огрета, придружавани от хобгоблини. Когато стигна до кулминационния момент, повиши глас, почти като бард, който би изпял историята и колянотрошачите около него започнаха бурно да аплодират. Една двойка полуръстове се изправи и разигра битката, а представящият се за гигант се покачи на камък, за да се извисява над противниците си.

Въпреки желанието си Артемис Ентрери не можа да не се усмихне. Движенията на полуръстовете, страстта, храната, напитките, всичко това му напомни за най-близките му приятели в Калимпорт, Дуавел Тигъруилис и дебелият Дондон.

Гигантът от историята на Хобарт умря и полуръстът, който играеше ролята му, драматично се строполи, а цялата група поде вика: „Колянотрошачите! Колянотрошачите!“.

Танцуваха, пяха, аплодираха, ядоха, пиха. И това продължи до късно през нощта.

Преди много години Артемис Ентрери бе овладял изкуството да спи леко. Не можеха да го изненадат, дори когато изглеждаше привидно дълбоко заспал.

Затова раздвижването на партньора му моментално го събуди, още преди да е съмнало. Навсякъде около тях колянотрошачите хъркаха и мърмореха в съня си, а малцината оставени като часови не показваха кой знае какви признаци, че внимават.

Джарлаксъл погледна Ентрери и му намигна, а убиецът кимна, изпълнен с любопитство. Последва мрачния елф до спящия полуръст с торбата с уши, която бе поставена сред няколко други торби с подобни размери до полуръста, който служеше за товарно муле на колянотрошачите. С бързо движение на сръчните си пръсти Джарлаксъл развърза торбата с уши. Издърпа я бавно и се измъкна тихо от лагера, следван по петите от безшумния Ентрери. Да преминат незабелязано покрай пазачите не беше по-трудно от това да подминат купчина камъни, без да я събудят.

Дуото стигна до една поляна под светлината на избледняващата луна. Джарлаксъл измъкна едно копче от елегантната си жилетка, като не спираше да се усмихва на Ентрери. Стисна го между пръстите си и бързо размаха китка три пъти.

Ентрери не беше особено изненадан, щом копчето се удължи и разшири и дъното му стигна почти до земята, така че изглеждаше сякаш Джарлаксъл държи цилиндър, който би побрал планински гигант.

Щом Джарлаксъл му кимна, Ентрери обърна торбата с ушите и започна да ги изгребва в магическата чанта-копче. Мрачният елф го спря на няколко пъти, показвайки, че трябва да остави няколко уши, включително едното от ушите на гиганта.

Замах на китката на Джарлаксъл върна магическата чанта обратно в незабележимата й форма на копче. Той го постави обратно на жилетката си и го чукна силно, а магията му го закрепи отново за плата. Направи знак на Ентрери да се дръпне, след което извади, естествено, от въздуха, метла за прах и изтри следите им.

Ентрери понечи да се върне обратно в лагера на полуръстовете, но Джарлаксъл го сграбчи за рамото и го спря. Елфът му намигна хитро и извади тънка магическа пръчка от вътрешния джоб на наметалото си. Насочи я към захвърлената торба и малкото останали уши и изрече заповедната дума.

Чу се меко изпукване, придружено от облаче дим. Когато се разнесе, на мястото на дима имаше дребен вълк.

— Наслаждавай се на хапването — каза Джарлаксъл на хищника и тръгна обратно към лагера, а Ентрери го следваше по петите.

Убиецът се обръщаше от време на време, за да погледне как призованият вълк разкъсва ушите, после грабва торбата и я размята наоколо, разкъсвайки я на дребни парченца.

Джарлаксъл продължи да върви, но Ентрери се спря за малко по-дълго. Вълкът пролази наоколо, явно много раздразнен, че е лишен от допълнително хапване, поне според Ентрери, и започна да се разпада щом магията се изтощи, превръщайки се отново в облаче дим.

На убиеца му остана само да гледа с почуда.

Едва се бяха обвили обратно в завивките си, когато първите лъчи на слънцето надникнаха над източния хоризонт. Въпреки това изминаха много часове преди полуръстовете наистина да се размърдат и Ентрери успя да си открадне още малко от така нужния му сън.

Внезапната глъчка в лагера го събуди към обяд.

Повдигна се замаяно на лакти и се огледа развеселено при вида на обезумелите полуръстове, тичащи насам-натам. Вдигаха камъни и разчистваха останките на снощния огън. Поглеждаха под крачолите на другарите си и често биваха изритвани за глупостта си.

— Предполагам, че има някакъв проблем — подхвърли убиецът на Джарлаксъл.

Елфът се изправи до седнала позиция и се протегна, за да прогони схващането.

— Вярвам, че нашите малки приятели са загубили нещо. И с цялата неорганизирана гълчава подозирам, че няма да го открият скоро.

— Защото торба с уши би чула приближаването им — отбеляза Ентрери с обичайния си суховат тон.

Джарлаксъл се разсмя от сърце.

— Вярвам, че най-сетне започваш да схващаш пътуването, което наричаме живот, приятелю.

— Това ме плаши най-много.

Двамата млъкнаха щом забелязаха, че Хобарт и трима полуръстове със сериозни изражения се взират в тях. Групата, с тримата почтително изостанали на две крачки зад водача на колянотрошачите, приближи.

— Подозрението пада върху нас — отбеляза Джарлаксъл. — Ах, интригата!

— Добро утро вам! — поздрави ги Хобарт и в тона му нямаше нищо приветливо. — Предполагам, че спахте добре.

— Значи предполагаш твърде много — отвърна Ентрери.

— Приятелят ми не обича кой знае колко неудобствата — обясни Джарлаксъл. — Няма как да предположите от вида и репутацията му, но се опасявам, че си пада малко конте.

— Всяка обида е надлежно отбелязана — каза Ентрери под носа си.

Джарлаксъл му намигна.

— Едно допълнително завъртане на камата — обеща Ентрери.

— Да не прекъсвам нещо? — попита Хобарт.

— Нищо, което не би прекъснал, ако все пак благоволиш да разговаряш с нас — отвърна убиецът.

Полуръстът кимна и изгледа с любопитство първо Ентрери, после Джарлаксъл, след което се обърна към другарите си. И четиримата свиха рамене едновременно.

— През цялата нощ ли спахте? — попита Хобарт.

— И през по-голямата част от утринта, както изглежда — отвърна Джарлаксъл.

— Все още е рано!

— Добри ми господин полуръсте, вярвам, че слънцето е в зенита си — отбеляза мрачният елф.

— Както вече казах — отбеляза Хобарт — гоблини се ловят най-добре по здрач. Грозните малки създанийца стават уверени, когато слънцето започне да угасва. Не че някога са имали причина за това.

— Със сигурност не и с вашите невероятни умения насреща им.

Хобарт изгледа мрачния елф с явно подозрение и поясни:

— Липсва ни нещо. Нещо, което би ви заинтересувало.

Джарлаксъл хвърли един поглед към Ентрери, изражението му не беше съвсем невинно и с разширени очи, а по-скоро любопитно — точно изражението, което човек би очаквал от някой заинтригуван, но в пълно неведение относно кражбата. Ентрери трябваше да положи големи усилия, за да задържи собственото си незаинтересовано изражение, защото бе доста развеселен колко съвършено се справя с маменето Джарлаксъл.

— Торбата ни с уши — каза Хобарт.

Джарлаксъл дълбоко въздъхна.

— Това е проблемно.

— И ще разберете защо трябва да ви претърсим?

— И завивките ни, разбира се — каза мрачният елф, отстъпи назад и широко разтвори пелерината си.

— Щяхме да видим, ако беше у вас — отвърна Хобарт, — освен ако не е магически запечатана или замаскирана.

Той направи знак на един от полуръстовете зад гърба си, прилежен на вид дребосък с големи очи, които мигаха постоянно и рядка кафява коса, сресана на една страна. Дребосъкът, който приличаше повече на маг, отколкото на войн, извади дълъг син жезъл.

— За засичане на магия, предполагам — отбеляза Джарлаксъл.

Хобарт кимна.

— Раздалечете се, моля.

Ентрери погледна първо към Джарлаксъл, после към полуръста. С присвиване на рамене направи широка крачка настрани.

Полуръстът насочи жезъла, прошепна команда и за момент Ентрери бе обгърнат от сияние, после всичко приключи.

Дребосъкът стоеше и изучаваше убиеца, а големите му очи постоянно се връщаха към колана на Ентрери — инкрустираната кама на единия му хълбок и меча, обвит в могъщи заклинания, на другия. Физиономията на полуръста се изкриви и изопна и той потрепери.

— Естествено, не би искал никое от оръжията да те порази — каза Джарлаксъл, забелязвайки безмълвната размяна на информация, когато жезълът подсказваше на полуръста точно колко могъщи са оръжията на човека.

— Добре ли си? — попита Хобарт и макар едва да успяваше да си поеме дъх, магът кимна.

— Обърни се тогава — нареди Хобарт на Ентрери и убиецът го послуша, като дори повдигна наметалото си, за да може дребничкият полуръст да го разгледа изцяло.

Няколко мига по-късно носителят на жезъла погледна към Хобарт и поклати отрицателно глава.

Хобарт посочи към Джарлаксъл и полуръстът вдигна жезъла си. Отново изрече командата си и мекото сияние обви ухиления Джарлаксъл.

Полуръстът изскимтя и залитна назад, закривайки очите си.

— Какво? — попита Хобарт.

Другият залитна и забърбори с треперещи устни, а свободната му ръка стоеше вдигната пред него.

Ентрери се подсмихна. Само можеше да си представи ослепителния блясък на магията, който другият бе видял върху личността на Джарлаксъл.

— Не е… има… искам да кажа… никога преди… в името на крал Гарет…

— Какво? — настоя Хобарт.

Другият поклати глава толкова усилено, че за малко да се изтърси на земята.

— Концентрирай се! — настоя водачът на колянотрошачите. — Знаеш какво търсим!

— Но… но… но… — успя да промълви полуръстът през треперещите си устни.

Джарлаксъл повдигна наметалото си и бавно се завъртя, а бедният дребосък се опита да закрие очи дори повече.

— На колана му! — успя да изписка, докато залитна с пъшкане. Двамата му придружители успяха да го хванат преди да се строполи и го подпряха, изправиха и побутнаха напред. — Има предмет за съхранение на колана си — каза на Хобарт полуръстът, когато най-накрая се посъвзе. — И друг на шапката си.

Хобарт изгледа внимателно Джарлаксъл.

С уверена усмивка мрачният елф разкопча колана си — със заповедна дума, а не с досадна тока — плъзна голямата кесия и я вдигна пред себе си.

— За това става дума, нали? — обърна се към полуръста с жезъла, който кимна утвърдително. — Значи съм разкрит — отвърна Джарлаксъл драматично и въздъхна.

Хобарт се намръщи.

— Обикновена кесия за съхранение — обясни мрачният елф и я подхвърли на Хобарт. — Но внимавайте с нея, защото вътре е безценното ми кормирско бренди.

Знам, знам, трябваше да го споделя с вас, но вие сте толкова много, а и се страхувах от силния му ефект върху някой толкова дребен.

Хобарт измъкна бутилката от кесията и я вдигна, за да прочете етикета. С изражение на пълно одобрение я мушна обратно в кесията. После се разтършува из остатъка от магическия контейнер, като в един момент почти се покатери вътре.

— Да си поделим брендито малко по-късно, а? — предложи Джарлаксъл, когато Хобарт приключи с кесията.

— Или, ако ушите са скрити в шапката ти, ще го взема за себе си, ще изпия колкото да утоля жаждата си, а останалото ще използвам, за да подпаля погребалната ти клада.

Джарлаксъл се разсмя гръмко.

— Харесва ми, че говориш направо, добри ми сър Брейсгирдъл!

Поклони се, свали шапката си, помитайки земята, и я хвърли на Хобарт.

Полуръстът започна да я върти в ръцете си, но Джарлаксъл го спря с рязко предупреждение.

— Най-напред ми върни кесията — каза той и четиримата полуръстове го изгледаха твърдо. — Не искаш да си играеш с два предмета, изкривяващи измеренията.

— Разлом. Астрален. Лошо — обясни Ентрери.

Хобарт изгледа първо него, после развеселения мрачен елф и хвърли кесията обратно на Джарлаксъл.

Водачът на колянотрошачите започна да разглежда голямата широкопола шапка и след миг установи, че може да отвори долната страна на козирката й.

— Фалшиво отделение? — попита той.

— В известен смисъл — призна Джарлаксъл и изражението на Хобарт стана любопитно, когато парчето плат се отдели нацяло в ръката му, а долната част на козирката изглеждаше непокътната и без тайник. Полуръстът вдигна парчето черен плат, кръгъл къс с диаметър около половин стъпка.

Хобарт го погледна, завъртя го, сви рамене и поклати глава. После метна привидно безвредното парче през рамо.

— Не! — извика Джарлаксъл, но бе закъснял, защото въртящият се платнен диск се удължи във въздуха и падна в краката на придружителите на Хобарт, където се разшири и се превърна в десетфутова дупка.

Тримата изпищяха и паднаха в нея.

Джарлаксъл сложи ръка на лицето си.

— Какво? — попита Хобарт. — Какво става, в името на шестстотин шестдесет и шестте кръга на Бездната?

Джарлаксъл свали колана си и прошепна нещо на края му, който се увеличи и прие формата на змийска глава. Целият колан започна да расте и да оживява.

— Добре ли са? — попита небрежно мрачният елф, обръщайки се към Хобарт, който беше застанал на колене на ръба на дупката и викаше на другарите си. Бяха се появили и други колянотрошачи, които или се взираха в дупката, или се щураха наоколо в търсене на въже или клон, които да използват като стълба.

Коланът-змия на Джарлаксъл се плъзна през ръба.

Хобарт изкрещя и извади оръжието си, красиво изработен къс меч с жестоко назъбено острие.

— Какво правиш? — извика той и изглеждаше готов да среже змията.

Джарлаксъл вдигна ръка, настоявайки за търпение.

Дори това кратко забавяне бе достатъчно за бързо движещата се и все още растяща змия да се намъкне изцяло в дупката с изключение на върха на опашката й, който се уви здраво около стърчащ наблизо корен.

— Въже за катерене — обясни мрачният елф. Хобарт наблюдаваше сцената. — Нека един от тях се хване за въжето и то ще му помогне да излезе от дупката.

Бяха нужни още няколко момента и повторна употреба на жезъла, която да потвърди думите му, но скоро трима разтърсени, но като цяло невредими полуръстове се измъкнаха от дупката. Джарлаксъл отиде и спокойно повдигна единия ръб на междупространствения джоб.

С леко движение на китката и изречена команда джобът бързо си възвърна формата на платнен диск, който пасваше идеално от вътрешната страна на шапката на мрачния елф. В същото време въжето-змия се плъзна нагоре по крака на Джарлаксъл и се уви около кръста му, послушно промушвайки се през гайките на скъпите му панталони. Когато най-сетне застана на мястото си, „главата“ захапа края на опашката и започна да го гълта, докато коланът не прилепна плътно.

— Ами… — започна да казва очевидно обърканият Хобарт, взирайки се в носителя на жезъла. — Мислиш ли… опита се да продължи. — Искам да кажа, има ли…?

— Трябваше да те убия в Калимпорт — каза Ентрери на Джарлаксъл.

— Заради един объркан полуръст, естествено — отвърна Джарлаксъл.

— Заради собствения си разсъдък.

— По-вярно е, отколкото осъзнаваш.

— Н-нещо друго, което трябва да огледаш по този? — най-накрая успя да изплюе Хобарт.

Полуръстът с жезъла поклати глава толкова силно, че зъбите му изтракаха.

— Помисли си за играчките ми — каза Джарлаксъл на Хобарт. — Наистина ли вярваш, че вашите уши са толкова ценни за мен, че бих рискувал да отчуждя толкова много забавни и впечатляващи нови приятели, за да се сдобия с тях?

— Има право — обади се полуръстът, застанал до Хобарт.

— Успех в търсенето ви, добри ми сър Брейсгирдъл — каза Джарлаксъл, вземайки обратно шапката си и поставяйки магическото парче плат на мястото му. Предложението ми за брендито остава.

— Предполагам, че сега едно питие би ви дошло добре — отбеляза Ентрери.

— Макар и не толкова, колкото на него — добави той и посочи ужасения и вцепенен полуръст с жезъла.

— С медицинска цел — добави Джарлаксъл, гледайки към треперещия дребосък.

— Има късмет, че не го ослепи — добави Ентрери.

— Нямаше да е първият път.

— Страхотно.

Глава 6

В твърде дълбоки води

Пред очите и се въртяха и танцуваха черни петна, а студената пот сякаш избиваше от всяка пора на тялото й.

Арраян се опитваше да стои изправена и да задържи концентрацията си, но тези петна! Постави единия си крак пред другия и едва се добра до вратата през общата стая на малкото си жилище. „Три крачки ще ме доведат при нея“, помисли си тя. Жалък опит да си наложи да се отърси от състоянието на дезориентация и гадене и просто да изтича.

Тропането продължи дори по-настоятелно.

Арраян се усмихна въпреки състоянието си. От темпото и неистовата настоятелност на хлопането си правеше извода, че е Олгерхан. Винаги беше Олгерхан, тревожещ се твърде много за нея.

Разпознаването на скъпия й приятел окуражи Арраян достатъчно, че да се пребори за момент с въртящите се черни петна на замайването и да стигне до вратата.

Отвори я рязко, едновременно облягайки се на нея и налагайки си изражение, което се опитваше да скрие изтощението й.

— Добра среща — поздрави тя огромния полуорк.

Щом я видя, по лицето на Олгерхан пробягна загриженост и му отне известно време преди да отвърне:

— Наистина.

— Твърде рано е за посещение — опита се да се оправдае Арраян, въпреки че от позицията на слънцето, по-ярко петно върху типично сивото небе на Палишчук, виждаше, че утрото вече преваля.

— Рано? — Олгерхан се огледа. — Ще ходим при Уингхам, нали? Както се бяхме разбрали?

Арраян трябваше да се спре за момент, за да преглътне вълна на гадене и замаяност, която почти я събори от вратата.

— Да, разбира се — отвърна тя, — но не сега. Трябва ми още сън. Твърде рано е.

— По-късно е, отколкото се бяхме разбрали.

— Не спах добре снощи — отвърна тя. Самото усилие да стои права започваше да я изтощава. Зъбите на Арраян затракаха. — Сигурна съм, че разбираш.

Едрият полуорк кимна, огледа се отново и отстъпи назад.

Арраян махна ръката си от вратата и теглото й я затръшна. Тя се обърна с ясното съзнание, че трябва да се върне в леглото и направи неуверена крачка, после още една. Знаеше, че пълзенето нямаше да я отведе там навреме, затова се опита да прекоси стаята бързо.

Успя да направи още една стъпка, преди подът да се надигне и да я погълне. Полежа за един дълъг момент, опитвайки се да си поеме въздух, със силата на волята си да накара стаята да спре да се върти. Знаеше, че ще й се наложи да пълзи и се опитваше да накара ръцете и коленете си да направят точно това.

— Арраян! — долетя вик зад гърба й, но звучеше сякаш гласът идва от стотици мили разстояние.

— О, богове, Арраян — каза гласът в ухото й миг по-късно, разпадащ се с всяка дума.

Арраян едва дочу гласа и почти не почувства как могъщият Олгерхан я грабва в прегръдките си и я отнася до леглото й.

Той продължи да й шепне, докато я завиваше с одеялото, но тя вече беше далече, много далече.

— Кнеликт няма да е доволен, ако се провалим — каза Кантан Дулитъл на Атрогейт, щом джуджето се завърна на малката им маса в ъгъла на „Калните ботуши и кървавите остриета“.

— Колко пъти смяташ да ми го повториш, тъпако? — попита чернобрадото джудже.

— Колкото е нужно, за да схванеш напълно, че… — Кантан си пое въздух и задържа думите си, когато Атрогейт се изправи над ръба на масата, поставяйки двете си загрубели ръце върху полираното дърво. Джуджето продължи да се приближава, навеждайки се толкова близо до прилежния мъж, че дългите плитки на брадата му и покритите със скъпоценни камъни връзки се озоваха в пазвата на Кантан. Той можеше да почувства топлината и да помирише зловонния дъх на джуджето върху лицето си.

— Кнеликт е… — започна Кантан.

— Гадно копеленце — завърши вместо него Атрогейт. — Да, знам го твърде добре, кльощав кретен такъв.

Имаше времена, когато съм чувствал убождането от хрущящите му пръсти, не се съмнявай.

— Тогава не бива да забравяме.

— Да забравим? — изрева Атрогейт насреща му.

Кантан пребледня, когато всички разговори около масата им секнаха. Джуджето също се усети колко силно е било негодуването му и погледна през рамо, за да види как няколко чифта любопитни очи се спират върху него.

— Какво зяпате, бе, да не искате да си го отнесете? — излая насреща им.

Яростта на Атрогейт бе добре известна из Ваасанската порта. Той бе доминирал в лова на уши дълги месеци и бе участвал в над дузина кръчмарски сбивания, всички от които бяха оставили противниците му много по-очукани от него. Джуджето присви очи, подчертавайки още повече рунтавите си вежди, и постепенно се смъкна на стола. Когато зяпачите най-сетне съсредоточиха вниманието си някъде другаде, се завъртя обратно към партньора си.

— Не забравям нищо — увери той Кантан.

— Прости раздразнителността ми — каза Кантан. — Но моля те, мой нисък и упорит приятелю, никога повече не забравяй, че си тук като мой подчинен.

Джуджето го изгледа гневно.

— А аз съм подчинен на Кнеликт — продължи Кантан, а споменаването на могъщия, безмилостен архимаг изглежда поуспокои Атрогейт.

Кантан наистина беше човек на Кнеликт и ако Атрогейт му направеше нещо, съвсем скоро щеше да се изправи срещу много ядосан и могъщ магьосник. Кнеликт бе напуснал Скиталческата равнина и се бе завърнал в Цитаделата на убийците, но можеше да се придвижва толкова бързо, колкото и неочаквано.

— Няма да се провалим — измърмори джуджето, връщайки се на основната тема. — Наблюдавам ги твърде внимателно.

— Излизат във Вааса почти всеки ден. Следиш ли ги?

Джуджето изпухтя и поклати глава.

— Нямам намерение да се срещам с миризлив мрачен елф в пущинаците — обясни той. — Наблюдавам ги при завръщането им. Това е достатъчно.

— А ако не се върнат?

— Загинали са в тресавищата и толкова по-добре за нас — отвърна Атрогейт.

— Градят си доста солидна репутация — отбеляза Кантан. — Всеки ден се връщат с уши за награда. Според докладите се справят по-добре от доста по-големи групи и наистина отдавна надминаха количеството злато, плащано като награда във Ваасанската порта за толкова кратък период — изпълнение, доскоро оглавявано от теб, ако не се лъжа.

Атрогейт измърмори под нос.

— Много добре тогава, макар да се надявах, че ще ги проследиш по време на ежедневните им маршрути — отвърна Кантан.

— Мислиш, че имат връзки в пущинака?

— Такава възможност остава. Може би мрачните елфи са излезли от дупките си в Подземния мрак, за да си намерят местенце във Вааса — известни са с това, че са се възползвали от сходни възможности.

— Ако този тип Джарлаксъл има приятели мрачни елфи във Вааса, то аз няма да се бутам там. — Намръщи се яростно на изненаданото изражение на Кантан. — По-корав съм от всеки мрачен елф — изръмжа той, — но нямам намерение да се бия с цяла банда от проклетите фокусници!

— Наистина.

Атрогейт се спря за момент, позволявайки това „наистина“ да проникне в съзнанието му в опит да установи дали в думата има някакъв сарказъм, или е израз на съгласие.

— Освен туй — добави той след малко, — момчетата на Хобарт често ги виждат, както и други. Слуховете твърдят, че Джарлаксъл си е намерил гоблин скаут, който ги води на добри места за ловуване.

— Това надали се нрави на Хобарт — замисли се Кантан. — Колянотрошачите считат гоблините за вредители, които трябва единствено да се избиват.

— В последно време доста неща около тая двойка не се нравят на Хобарт, или поне тъй чувам — съгласи се Атрогейт. — Изглежда някои полуръстове мърморят за ушите, които Ентрери и Джарлаксъл носят. Изглежда таз банда ситнежи е изгубила част от придобитите уши.

— Двойка крадци? Интересно.

— Ще е доста по-интересно и лесно да разнищим нещата, ако твойто приятелче ни донесе малко информация за двамцата. Те са могъща двойка — не е възможно просто да са се пръкнали и да са почнали да избиват разни неща. Трябва да има следа.

— Кнеликт се е заел с търсенето на информация, не се съмнявай — отвърна Кантан. — Преравя равнините на съществуването в търсене на отговори за дилемата на Артемис Ентрери и този странен мрачен елф Джарлаксъл. Ще получим нашите отговори.

— Хубаво ще е да знаем колко гадна да направим смъртта им — измърмори джуджето.

Кантан само изцъка и не коментира. Подозираше, че Кнеликт наистина ще им прати съобщение просто да се отърват от опасната двойка.

Така да бъде.

Олгерхан изсумтя и сдържа дъха си, докато бедната Арраян се опитваше да яде от супата, която й бе донесъл. Ръката й трепереше толкова лошо, че разля повечето от топлата течност обратно в купата много преди лъжицата да стигне до устата й. Опитваше се отново и отново, но докато лъжицата стигнеше до устата й и тя си сръбнеше, останалата течност едва стигаше да намокри устните й.

Най-накрая Олгерхан пристъпи напред и хвана треперещата й ръка.

— Нека ти помогна — предложи той.

— Не, не — отвърна Арраян и се опита да измъкне ръката си, но нямаше достатъчно сила. Олгерхан лесно я задържа. — Доста е…

— Аз съм ти приятел — напомни й едрият полуорк.

Арраян понечи да поспори, както правеше почти винаги, когато някой се засуетеше над нея, но щом погледна към очите на Олгерхан, думите замряха в гърлото й. Олгерхан не беше хубаво създание по ничии стандарти. Оркското му наследство бе много по-ясно изразено от човешкото, с уста, от която стърчаха изкривени бивни и туфи косми по цялото му лице и глава. Стоеше прегърбен, защото дясното му рамо бе по-ниско от лявото и доста по-издадено. Макар мускулестите му крайници да излъчваха сила, в тях нямаше нищо гъвкаво или привлекателно.

Но очите му бяха нещо съвсем различно, поне за Арраян. Тя виждаше нежност в тези огромни кафяви сфери и разбиране далеч отвъд ограничения интелект на Олгерхан. Може и да не можеше да дешифрира мистични руни или да решава сложни уравнения, но Олгерхан не беше глупав и никога не проявяваше малодушие.

Арраян виждаше всичко това, взирайки се в приятеля си — и той наистина беше най-добрият приятел, който някога бе имала.

Грамадната му ръка се плъзна надолу по предмишницата й до китката и дланта й и тя му позволи да вземе лъжицата. Колкото заради себе си, толкова и заради него, Арраян преглътна гордостта си и позволи на Олгерхан да я нахрани.

Почувства се по-добре, когато накрая той допря купата до устните й и й позволи да изпие остатъците, но все още бе много слаба и замаяна. Опита се да се изправи и най-вероятно щеше да падне, ако приятелят й не я бе хванал и задържал. После я грабна в силните си ръце и я отнесе до леглото, където нежно я положи.

Щом главата й докосна меката възглавница, Арраян почувства как губи съзнание. Забеляза проблясък на загриженост по лицето на приятеля си и докато тъмнината я поглъщаше, усети как той я разтърсва няколко пъти нежно, но настоятелно.

Миг по-късно чу туп, и дълбоко в себе си осъзна, че това е звукът от затварящата се входна врата. Това обаче нямаше значение за Арраян, докато мракът я обгръщаше и я отнасяше далече, далече от земята на будните.

Ръцете на Олгерхан се люлееха диво, докато бързаше из улиците на Палишчук от една врата към друга, променяйки посоката си с всяка стъпка. Палишчук не беше задружна общност, жителите страняха едни от други с изключение на случаите на празненства или обща заплаха. Олгерхан нямаше много приятели и осъзна, че всички, с изключение на Арраян, са излезли да ловуват в този летен ден.

Движеше се сприраловидно и постепенно се насочваше на юг. Потропа на още няколко врати, но никой не отговори и едва когато бе прекосил половината град, се досети за причината. Звуците на карнавала достигнаха до ушите му. Уингхам бе отворил врати.

Олгерхан се затича към южната порта и кръга от фургони. Чу как Уингхам изревава за различните атракции и се засили по посока на гласа му. Докато си пробиваше път през тълпата, по невнимание се сблъска и почти премаза нещастния Уингхам. Единственото нещо, което задържа викача изправен, бяха ръцете на Олгерхан.

Двама едри стражи се запътиха към двойката, но Уингхам който се бе осъзнал, им махна и ги отпрати.

— Кажи ми — помоли той Олгерхан.

— Арраян — изпъшка полуоркът.

Докато се спираше да си поеме дъх, полуоркът забеляза приближаването на човек — от пръв поглед разпозна, че е човек, а не полуорк, у когото преобладават човешките черти. Мъжът изглеждаше около четиридесетгодишен, с относително дълга кафява коса, която покриваше ушите му и се спускаше по врата му. Беше жилест, но с добре оформени мускули, облечен в износено, мръсно облекло, което подсказваше, че пущинаците на Вааса не са му чужди. Издаваха го ярките му кафяви очи, така открояващи се на фона на руменото лице и гъстата тъмна коса. Макар Олгерхан да не го бе виждал повече от две години, го разпозна.

Наричаха го Мариаброн, рейнджър с голяма репутация в земите на Кървав камък. Като добавка към делата си във Ваасанската порта, Мариаброн бе прекарал годините след възхода на Гарет и падението на Зенги, патрулирайки из пущинаците на Вааса. Служил бе и като вестоносец между Палишчук и великите порти и водач за ловните групи от града на полуорките.

— Арраян — настоя Уингхам. Той сграбчи лицето на Олгерхан и накара задъхания полуорк да погледне към него.

— В леглото е — обясни Олгерхан. — Болна е.

— Болна?

— Слаба… трепереща — обясни едрия полуорк.

— Болна или изтощена? — попита Уингхам и закима.

Олгерхан го изгледа объркано, без да знае какво да отговори.

— Пробвала е магията — прошепна застаналият до Уингхам Мариаброн.

— Тя има своите магически защити — отвърна Уингхам.

— Но тук говорим за магията на Зенги — каза рейнджърът и Уингхам се съгласи с кимване.

— Заведи ни при нея, Олгерхан — каза Уингхам. Направи добре, че дойде при нас.

Той извика някакви заповеди на колегите си, казвайки им да го заменят като викач и заедно с Мариаброн и Олгерхан се измъкна от кръга фургони и забърза обратно към Палишчук.

Глава 7

Мечтатели

Ентрери залюля стола си на два крака и се облегна на стената. Отпи от виното си, докато наблюдаваше общуването на Джарлаксъл и командир Елъри. Ентрери разбра по движенията й, че бе търсила конкретно Джарлаксъл, макар за него да бе очевидно, че се опитва да изглежда сякаш не е. Не бе облечена в обичайната си броня, нито пък в някоя от армейските униформи и изглеждаше като истинска дама в розовата си рокля, дискретно нашарена със сребърни нишки, които проблясваха при всяка стъпка.

Плътна светлосива жилетка допълваше облеклото й, скроена така, че да подчертава женствеността й. Не носеше оръжие — поне не открито — и на Ентрери му бе отнело няколко минути да я разпознае, когато за пръв път я забеляза в огромната тълпа. Дори на полето, когато бе дошла в пълна броня, мръсна от пътя, Ентрери я бе сметнал за привлекателна, но сега просто не можеше да откъсне очи от нея.

Когато осъзна истината за чувствата си, това го обезпокои не малко. Кога преди си бе позволявал да бъде разсейван от подобни неща?

Изучаваше движенията й, докато тя разговаряше с Джарлаксъл, начина, по който се навеждаше напред, начина, по който очите й се разширяваха, проблясвайки с интерес. На устните на убиеца се изписа примирена и безпомощна усмивка и той вдигна за кратко чашата си в таен тост за своя спътник, мрачен елф.

— Тоя стол свободен ли е, старче? — попита пресипнал глас и Ентрери погледна настрани, за да види двойка мърляви джуджета, взиращи се в него.

— Е? — попита другият, сочейки към един от трите празни стола.

— Вземете цялата маса — покани ги Ентрери.

Довърши пиенето си на една глътка, после се плъзна от стола си и се отдалечи покрай задната стена. Избра заобиколен маршрут, за да не прекъсва разговора на Джарлаксъл.

— Добра среща, коман… лейди Елъри — каза Джарлаксъл и я поздрави с чашата си с вино.

— И сега очаквам да заявиш, че дори не си ме разпознал.

— Подценявате уникалния вид на очите си, лейди — отвърна мрачният елф. — Дори и при шлем, закриващ цялото лице, предполагам, че не бих могъл да пропусна подобна красота.

Елъри понечи да отговори, но за момент беше изненадана.

Джарлаксъл умело прикри усмивката си.

— Има въпроси, които бих ти задала — започна Елъри и в тона й се промъкна настойчивост, когато елфът се обърна настрани.

Той обаче се завъртя обратно надясно, а в ръката му имаше втора чаша вино, която очевидно бе намерил на бара. Подаде я на жената. Тя присви очи и се огледа подозрително. Как бе възможно там да има втора чаша?

„Да, знаех, че ще дойдеш при мен“, ясно разкри усмивката на Джарлаксъл, когато Елъри прие напитката.

— Въпроси? — подкани той очевидно смаяната жена няколко мига по-късно.

Елъри се опита да се държи спокойно и да владее емоциите си, но от крайчеца на устата й капна малко вино и тя се почувства абсолютна глупачка, докато го почистваше.

— Никога преди не бях срещала мрачен елф, макар да съм виждала двойка отдалече и да съм чувала разказите за мрачна полуелфка, която гради репутация в Дамара.

— Умеем да го правим, за добро или за лошо.

— Но съм чувала доста истории — изтърси Елъри.

— Ах, и сте заинтригувана от репутацията на моята тъмна раса?

Тя го изучаваше внимателно, очите й го обхождаха от главата до петите и обратно.

— Не изглеждаш толкова страховит.

— Може би това е най-голямото предимство.

— Войн ли си, или магьосник?

— Разбира се — отвърна мрачният елф, докато отпиваше още една глътка.

За момент лицето на жената се сбърчи.

— Твърди се, че мрачните елфи са майстори на бойните изкуства — каза тя, след като се освести. — Твърди се, че само най-добрите елфически войни могат да се изправят в единоборство срещу мрачен елф.

— Предполагам, че нито един от елфите, които са искали да докажат тази теория, не е жив, за да я потвърди или отрече.

Бързата усмивка, която му хвърли Елъри, подсказа на Джарлаксъл, че тя започва да схваща остроумието му — което винаги беше твърде суховато и безмилостно за повечето обитатели на повърхността.

— Това потвърждение ли е, или хвалебствие? — попита тя.

— Просто мисъл.

На устните на жената се появи лукава усмивка.

— В такъв случай го заявявам отново, не изглеждаш толкова страховит.

— Това честно наблюдение ли е, или предизвикателство?

— Просто мисъл.

Джарлаксъл вдигна чашата си и Елъри я чукна със своята.

— Някой ден, може би, ще попаднете на мен във Вааса и ще получите своя отговор — каза Джарлаксъл. Двамата с приятеля ми имахме известен успех с лова.

— Забелязах трофеите ви — отвърна тя и очите й отново го огледаха от глава до пети.

Джарлаксъл се разсмя високо, но бързо се укроти под напрегнатостта на погледа на Елъри. Ярките й очи дълбаеха неговите.

— Въпроси? — попита той.

— Много — отвърна тя — но не тук. Мислиш ли, че приятелят ти ще се оправи достатъчно добре без теб?

Когато се спогледаха, Джарлаксъл сви рамене и каза:

— Отговори.

Оставиха шумотевицата на „Калните ботуши и кървавите остриета“ зад гърба си. Джарлаксъл следваше жената, която с лекота се оправяше из безбройните коридори на стенния комплекс. Тръгнаха по един страничен коридор и преминаха през стаята, където ушите на чудовищата се разменяха за награди. Придвижването към вратата в задния край на стаята даде възможност на мрачния елф да надникне зад бюрата и да забележи малка ракла.

Запомни я.

Вратата отведе двойката в друг коридор с четири възможни изхода. Десен завой ги заведе до друга врата.

Елъри небрежно извади ключ от малката кесия на колана си и Джарлаксъл я изгледа с любопитство, а сетивата му привикнаха към заобикалящата го среда. Нима жената войн бе планирала срещата им от самото начало?

— Дълъг път само за няколко отговора — отбеляза той, но Елъри само го погледна и се усмихна.

Тя сграбчи близката факла и я взе със себе си в следващата стая, където се приближи до стената, за да запали още няколко.

Усмивката на Джарлаксъл се разшири, както нарасна и любопитството му, щом разпозна целта на стаята.

По периметъра имаше разположени чучела, а край далечната стена бяха подредени мишени за стрелба. Туктам имаше няколко стойки, в които се помещаваха дървени копия на различни оръжия.

Елъри се приближи до една такава стойка и измъкна дълъг дървен меч. Огледа го за момент, после го хвърли на Джарлаксъл, който го улови с една ръка и го размаха с лекота.

Елъри изтегли второ острие и вдигна дървен щит.

— Нима за мен няма щит? — попита мрачният елф.

С кикот Елъри му хвърли втори меч.

— Чувала съм, че расата ви предпочита стил на борба с две остриета.

Джарлаксъл улови второто острие с ръба на първия дървен меч и прекъсна падането му, балансира го, а после го запрати в контролирано превъртане.

— Някои, да — отвърна й той. — Някои са доста умели с дълги остриета с равна дължина.

Леко свиване на китката му изпрати второто острие въртящо се нагоре и мрачният елф веднага спря да му обръща внимание. Обърна поглед към Елъри и насочи върха на меча към земята, след което подви единия си крак зад другия си глезен и зае небрежна поза до сведеното острие.

— Аз лично предпочитам разнообразието — каза той, без да прикрива намека в тона си.

Елъри го изгледа внимателно, после погледът й се върна към стойката с оръжията.

— Има ли друго, което би предпочел?

— Да предпочета? За какво?

Очите на жената се присвиха. Тя закрепи щита на лявата си ръка, след което се протегна и изтегли дървена бойна брадва от стойката.

— Скъпа моя лейди Елъри — каза Джарлаксъл, — предизвиквате ли ме?

— Чувала съм толкова много разкази за уменията на расата ти — отвърна тя. — Ще разбера.

Джарлаксъл се разсмя високо.

— А, да, отговори.

— Отговори — отвърна като ехо Елъри.

— Предполагате твърде много — каза мрачният елф, отстъпи назад и вдигна двете остриета пред себе си, за да провери теглото и баланса им. Задвижи ги в бърза серия, въртейки едното острие над другото, после промушвайки бързо с второто. Прибра остриетата веднага, отпускайки ги до себе си. — Какъв интерес бих имал да се бия с вас?

Елъри завъртя брадвата с лекота.

— Не си ли любопитен?

— За какво? Вече съм виждал много човешки войни, мъже и жени — той отново завъртя единия от дървените мечове, после се спря и й отправи хитър поглед. — И не съм впечатлен.

— Може пък да променя мнението ти.

— Съмнявам се.

— Страхуваш ли се да узнаеш истината?

— Страхът няма нищо общо. Доведе ме тук, за да задоволиш своето любопитство, не моето. Искаш от мен да разкрия нещо от себе си заради твоите желания. Ще разкриеш бойните си умения и като награда ще задоволиш любопитството си. За мен има…?

Елъри се изпъна и го изгледа кисело.

— Шансът да победиш — отвърна тя миг по-късно.

— Победата означава малко — каза мрачният елф. Гордостта е слабост, не знаеш ли?

— Джарлаксъл не обича да печели?

— Джарлаксъл обича да оцелява — отвърна без колебание мрачният елф. — Разликата не е толкова малка.

— Тогава какво? — попита Елъри, а в тона й се прокрадна нетърпение.

— Какво?

— Каква е цената ти? — настоя тя.

— Толкова отчаяно ли искате да узнаете?

Тя го изгледа решително.

— Дама с вашите очевидни прелести не би трябвало да задава такъв въпрос — отвърна мрачният елф.

Елъри дори не трепна.

— Само ако победиш.

Джарлаксъл наклони глава настрани и очите му пробягаха по тялото на жената.

— Когато победя, ще ме отведете в покоите си?

— Няма да победиш.

— Но ако победя?

— Ако това е цената ти.

Джарлаксъл се подсмихна.

— Гордостта е слабост, милейди, но любопитството…

Елъри го прекъсна, като удари силно брадвата в щита си.

— Говориш твърде много — каза тя, докато се впускаше напред.

Вдигна брадвата над рамото си и когато Джарлаксъл застана в защитна позиция, го нападна.

Разтърси ръката си, сякаш щеше да нанесе удар, но вместо това пристъпи напред по-мощно с противоположния крак и атакува с щита си, удряйки оръжията на мрачния елф отляво надясно. Започна да се приближава след стремителната атака, обичайното движение, но вместо това се завъртя на обратно и слезе ниско. Замахна с оръжието нашироко и ниско, докато излизаше от завъртането.

Ако бе очаквал движението, Джарлаксъл лесно можеше да пристъпи зад щита й и да я наръга.

Но той бе неподготвен и осъзна, докато Елъри се въртеше и го принуди да отскочи от реещата се брадва, че жената перфектно е преценила стойката му. Беше я подценил и тя го знаеше.

Джарлаксъл отстъпи назад, докато Елъри атакуваше напористо, размахвайки брадвата си. Той се опита да контраатакува, като нападна най-напред с десния меч, след това с левия, но жената с лекота блокира първия с щита си, а втория сръчно парира с брадвата си.

Джарлаксъл обаче удари с дясната си ръка, борейки се твърдо с брадвата, после развъртя лявата си ръка отново и отново, удряйки същата страна на брадвата.

Направи бързо превъртащо барабанене по оръжието и почти го изтръгна от ръцете на Елъри, принуждавайки я да се открие все повече и повече с всеки удар.

Но Елъри реагира правилно, завъртайки ръката с щита си и атакувайки с нея, за да предизвика такъв клинч, че Джарлаксъл да не може да я обезоръжи.

— Ако победя, ще те имам — каза мрачният елф.

Елъри изръмжа и удари рязко с ръката с щита, отблъсквайки го.

— А какво ще поиска Елъри, ако спечели? — попита Джарлаксъл.

Това спря жената насред подготовката за нова атака. Застана стабилно на крака и погледна към мрачния елф над върха на щита си.

— Ако спечеля — започна тя и се спря, за да добави ефект, — аз ще те имам.

Челюстта на Джарлаксъл можеше и да не срещне земята, но щитът на жената щеше да я улучи, защото тя използва разсейването, за да се хвърли в нова агресивна атака, блъскайки с щита и замахвайки с брадвата. Джарлаксъл имаше нужда от цялата си скорост и подвижност, за да се измъкне от брадвата и успя да го направи единствено защото се превъртя на една страна и позволи на Елъри да го нацели с атаката си с щита. Мрачният елф използва инерцията, за да се измъкне, като се хвърли назад и се превъртя. С лекота се изправи отново на крака и бързо пристъпи настрани, извъртайки се насред движението, за да избегне диво разсичане от жената.

— Ах, но вие хитрувате! — извика той и продължи да отстъпва, увеличавайки разстоянието между двамата. — Моя скъпа лейди, вие отнемате целия ми стимул. Не трябва ли просто да сваля оръжията си и да се предам?

— Ако победя, ще ти откажа! — извика тя и нападна.

Джарлаксъл сви рамене и прошепна:

— Значи няма да победиш.

Мрачният елф се дръпна наляво, а после бързо обратно надясно, когато Елъри се опита да компенсира и макар тя да се опита да запази инициативата си, внезапно се оказа засипана от замайваща серия от промушвания, разсичания и бързи кратки мушкания. В един момент Джарлаксъл дори успя някак да премести краката си напред, да падне на земята и да я подсече. Тя не падна веднага, но залитна, извивайки се наляво и надясно.

Въпреки това беше безполезно, защото се строполи на земята.

Подвижността й свърши работа, защото се претърколи странично и се изправи на едно коляно навреме, за да блокира очакваната атака на мрачния елф. Тя парира и блокира първата вълна от атаки и дори успя да се изправи.

Джарлаксъл продължи с атаките, а остриетата му я нападаха от замайващо количество ъгли. Тя движеше ръцете си яростно, придържаше щита си, въртеше брадвата и отбягваше, отстъпваше, извиваше се, за да избегне хитрите удари, които пробиваха защитата й. На няколко пъти жената можеше да обърне атаката.

Но не го направи.

Играеше изцяло защитно и остави на мрачния елф няколко очевидни възможности само за да ги затвори веднага щом Джарлаксъл се опиташе да натисне. В един момент защитата й бе толкова бърза, че мрачният елф изгуби баланса си и огромната му шапка падна пред очите му. Само за миг обаче, защото замахна нагоре с една ръка и дръпна шапката от главата си и я захвърли настрани. По голата му глава имаше капчици пот.

Той се разсмя и отново атакува силно, натискайки, докато Елъри не премина изцяло в отстъпление.

— Млада си, но се биеш като мрачен елф ветеран поздрави я Джарлаксъл след поредната неуспешна атакуваща серия.

— Не съм толкова млада.

— Нямаш тридесет зими — протестира мрачният елф.

Усмивката, която се разля по лицето на Елъри, я направи да изглежда дори по-млада.

— Прекарах детството си в сянката на краля вещер — обясни тя. — Село Кървав камък познаваше непрестанната война с Ваасанските орди. Всички деца там познаваха остриетата.

— Обучили са те добре — каза Джарлаксъл.

Той се изпъна и вдигна единия меч в поздрав.

Елъри не беше готова да пропусне такава възможност и се хвърли напред, размахвайки диво брадвата си.

Насред движението осъзна, че е била подмамена и се разсмя безпомощно, когато видя как лесната й мишена се извърта с лекота настрани. Смехът й се превърна в скимтене, когато плоският меч на Джарлаксъл я перна здраво по задните части.

Тя започна да се извърта, за да се изправи лице в лице с него, но той бе твърде бърз и я плесна силно още веднъж и след това трети път, преди да се откаже и да отскочи назад.

— По всички правила това би трябвало да се брои за победа — настоя Джарлаксъл. — Защото ако остриетата ми бяха истински, можех на три пъти да съм ти прерязал сухожилията.

— Ударите ти бяха малко високо за това.

— Само защото не исках да нараня краката ти — отвърна той и повдигна вежди.

— Имаш планове за тях?

— Естествено.

— Ако си толкова нетърпелив, трябва да ме оставиш да победя. Обещавам ти, че ще ти е много по-приятно.

— Каза, че ще ме отхвърлиш.

— Промених мнението си.

При тези думи Джарлаксъл се изпъна и отпусна мечовете край тялото си. Погледна я, усмихна се, сви рамене и ги пусна.

Елъри изрева и скочи напред.

Но мрачният елф бе планирал обезоръжаването си внимателно и прецизно, пускайки мечовете от толкова ниско, че да паднат точно върху краката му. Бърз подскок и свиване на крака изпрати и двата меча обратно в ръцете му и той се приземи с превъртане, а остриетата му замахаха така, че да се ударят силно в брадвата на Елъри. Джарлаксъл се превъртя напред точно зад изпънатите ръце на залитащата жена и се озова зад гърба й.

Сграбчи я изотзад с една ръка и допря меча плътно до гърлото й.

— Предпочитам да водя — прошепна в ухото й.

Мрачният елф можеше да почувства как тя потреперва под топлината на дъха му и получи прекрасна гледка към гърдите й, повдигащи се от напрежението на битката.

Елъри се отпусна, а брадвата й падна на пода. Протегна се, отвърза щита си и го захвърли настрани.

Джарлаксъл вдиша дълбоко от аромата й.

Тя се обърна и го сграбчи здраво, притискайки устни към неговите. Изглежда щеше да му позволи да води само дотук.

Джарлаксъл нямаше намерение да се оплаква.

Ентрери не знаеше дали се предполага да се разхожда така свободно из коридорите на Ваасанската порта, но така и не се появиха стражи, които да му попречат. Нямаше някакво конкретно място, на което искаше да отиде, просто имаше нужда да се разходи, за да се отърси от безпокойството. Беше уморен, но никое легло не можеше да го подмами, защото знаеше, че в последно време никое легло не му е предлагало истинска почивка.

Така че продължи да върви, а минутите се нижеха.

Когато откри странична ниша с висока стълба, позволи на любопитството да го води и се покатери. Още коридори, празни стаи и стълби го посрещнаха отгоре и той продължи криволичещия си път през тъмните коридори на масивната крепост. Друга стълба го отведе до малка площадка и паянтова врата, ориентирана на изток. По краищата й блестеше светлина. Обзет от любопитство, Ентрери я побутна и отвори.

Почувства вятъра върху лицето си, докато се взираше в първите лъчи на зората, протягащи се от Ваасанската равнина и пълзящи по долините и върховете на Галенските планини, хвърлящи искрящи отражения върху планинския сняг.

Слънцето защипа по уморените очи на Ентрери, когато излезе и тръгна покрай парапета на Ваасанската порта. Спираше често, оставаше на място и се взираше, без да се вълнува от преминаващото време. Върхът на стената беше широк повече от двадесет стъпки в най-тясната си част и се простираше на почти два пъти повече площ на някои места. Оттук Ентрери наистина успя да оцени мащаба на огромната конструкция. На изток пред погледа на убиеца няколко кули се открояваха по протежението на стената и той забеляза подпрени или седящи случайни стражи. Все още нямаше признаци, че не трябва да е тук. Ентрери се махна от площадката и тръгна по протежението на Великата стена, на височина четиридесет или петдесет стъпки над пущинаците, простиращи се на север. Очите му останаха съсредоточени предимно в тази посока, като рядко се отклоняваха на юг към дългата долина, преминаваща между величествените Галенски планини. Можеше да види палатките, пръснати из Скиталческата равнина, дори своята, и се зачуди дали Джарлаксъл не се е върнал там, но след това прецени, че е много по-вероятно Елъри да му е предложила по-уютна обстановка.

Странната двойка не се задържа в мислите му повече от юга. Северът прикова вниманието и очите му там, където Вааса се разпростираше като сплескан гниещ труп. Той зави в тази посока и се приближи до високата до кръста стена покрай ръба, така че да има по-добра видимост към Вааса, пробуждаща се под утринните лъчи.

Ентрери виждаше красота, първична и студена, камъни с остри ръбове, островърхи скелети на отдавна мъртви дървета и меките всмукващи тресавища. Поразена от война, разкъсвана от маршируването на армии, изгорена от огньовете на магьоснически заклинания и драконов дъх, самата земя, душата на Вааса, бе оцеляла.

Беше поела всички удари, бури и тъпчещи ботуши, и бе излязла нещо повече от преди. Толкова много от жителите й бяха загинали, но Вааса бе оцеляла.

Ентрери подмина един страж, подпрян на северната стена и потънал в дрямка. Мъжът го погледна с леко любопитство, после кимна, когато убиецът мина покрай него.

На известно разстояние напред Ентрери спря разходката си и се обърна изцяло, за да наблюдава севера, подпирайки ръце на високата до кръста стена, която преминаваше по протежението на портата. Погледна към Вааса със смесица от привързаност и самоненавист — сякаш гледаше в огледало.

— Смятат, че си мъртва — прошепна той — защото не виждат живота, който изобилства под блатата и камъните ти, във всяка пещера, пукнатина и кух пън. Смятат, че те познават, но не е така.

— Говориш на земята? — долетя познат глас и Ентрери откри, че този момент на съзерцание му е откраднат от приближаването на Джарлаксъл. — Смяташ ли, че те чува?

Ентрери огледа приятеля си за момент, енергичността на походката му, капчиците влага под периферията на широкополата му шапка, тихото спокойствие, прозиращо зад обичайното му въодушевено изражение.

Нещо не беше на мястото си, осъзна Ентрери, преди дори да забележи, че в кръчмата превръзката на Джарлаксъл бе на другото му око.

Ентрери можеше лесно да предположи маршрута, който в крайна сметка е довел Джарлаксъл до върха на стената и едва тогава осъзна, че са изминали няколко часа, откакто остави приятеля си в „Калните ботуши и кървавите остриета“.

— Мисля, че някои биха направили добре, ако ме слушат по-малко — отвърна той и обърна очи обратно към Вааса.

Джарлаксъл се разсмя и се премести до него на стената, облягайки се на парапета с гръб към северната земя.

— Моля те, не позволявай на присъствието ми да пречи на разговора ти — каза мрачният елф.

Ентрери не отговори, дори не го погледна.

— Засрамен ли си?

Това предизвика презрителен поглед.

— Не си спал — отбеляза Джарлаксъл.

— Сънят ми не е твой проблем.

— Сън? — долетя саркастичният отговор. — Така ли наричаш часовете си неспокойно въртене всяка вечер?

— Сънят ми не е твой проблем — повтори Ентрери.

— Липсата му е — поправи го мрачният елф. — Ако рефлексите ти са забавени…

— Искаш ли демонстрация?

Джарлаксъл се прозя и си спечели още един не особено приятелски поглед. Мрачният елф му отвърна с усмивка, която Ентрери не забеляза, защото се бе загледал към калната Ваасанска равнина. Джарлаксъл също се обърна и се наведе на север, поглъщайки необикновената гледка. Сутрешната мъгла се виеше на сиви стълбове на някои места и се издигаше като пробуждащ се великан на други.

Наистина Вааса изглеждаше като останки от времената преди разумните раси да населят света. Изглеждаше като руина от времето, може би, преди каквито и да било същества да са обикаляли земята, сякаш останалата част от света бе тръгнала напред, без да вземе Вааса със себе си.

— Забравена земя — отбеляза Джарлаксъл и погледна към Ентрери.

Убиецът отвърна на погледа и дори кимна леко, и мрачният елф с изненада осъзна, че Ентрери е разбрал забележката му.

— Какво виждаш, когато гледаш натам? — попита Джарлаксъл. — Пропилян потенциал? Безплодие, където би трябвало да има плодовитост? Смърт, където би трябвало да има живот?

— Реалността — отвърна със студенина Артемис Ентрери.

Обърна се, отправи един суров поглед към мрачния елф и го отмина.

Джарлаксъл долови несигурността в гласа на Ентрери и почувства, че мъжът е изпълнен с колебания.

И знаеше източника на тази липса на равновесие, защото бе изиграл немалка роля в това да се подсигури, че флейтата на Идалия ще се окаже в ръцете на Артемис Ентрери.

Остана край парапета за известно време, потъвайки в разкрилия се пред очите му пейзаж. Припомни си изминалата нощ и се сети за вечно намусения си приятел.

Мрачният елф се чудеше най-вече какво трябва да направи, за да доминира над първото, да повтори второто и да промени третото.

Вечно чудещ се, вечно обмислящ.

Глава 8

Ездата на Мариаброн

Арраян трябваше да спре и да обмисли обстойно въпроса преди да отговори. Къде бе оставила книгата? Жената се почувства като глупачка.

Как беше възможно да изгуби от поглед нещо толкова могъщо? Как бе възможно дори да не си спомня къде го е оставила? Мислите й се върнаха назад към предишната вечер, когато се бе престрашила да започне да чете книгата. Спомняше си, че бе направила всяка известна й дефанзивна магия, създавайки сложна мрежа от защити срещу потенциално разрушителната магия, която Зенги бе поставил върху книгата.

Погледна обратно към масата в средата на стаята и знаеше, че бе отворила томчето точно там.

Усещане за необятност нахлу в спомените й, чувство за мощ, за магия и физическа сила — твърде голяма, че да бъде удържана вътре.

— Отнесох я навън — каза тя, обръщайки се към Уингхам и Мариаброн. — Извън това място.

— Оставила си я някъде отвъд контрола си? — нахока я Уингхам, а гласът му бе изпълнен с неверие. Скочи от мястото си, защото тялото му бе твърде превъзбудено, за да остане в стола. — Предмет с такава сила?

Мариаброн постави ръка на рамото на Уингхам в опит да го успокои.

— Книгата е извън къщата — обърна се той към Арраян. — Някъде в Палишчук?

Арраян обмисли въпроса и отчаяно се опита да прерови паметта си. Хвърли поглед към Олгерхан, защото се нуждаеше от непоклатимата му подкрепа.

— Не — отвърна тя, но беше по-скоро чувство, отколкото увереност. — Извън града. Градът беше… твърде малък.

Уингхам се отпусна обратно на стола си и за момент изглеждаше сякаш се бори да си поеме въздух.

— Твърде малък? Какво си създала?

Арраян можеше единствено да се взира в него.

Спомняше си, че бе напуснала къщата с книгата под мишница, но споменът бе смътен, сякаш се бе движила в някакъв сън. Нима наистина е било сън?

— Напускала ли си къщата с книгата след завръщането си от пътешествието? — попита Мариаброн.

Жената поклати отрицателно глава.

— Някакъв спомен накъде си ходила? — настоя рейнджърът. — На север? На юг към кервана на Уингхам?

— Не, не към чичо Уингхам — отвърна Арраян без колебание.

Уингхам и Мариаброн се спогледаха.

— Палишчук има само две порти, отворени през по-голямата част от времето — каза Мариаброн. — Южна и северна.

— Щом не е на юг, значи… — недоизрече Уингхам.

Мариаброн се изправи пръв и подкани останалите да го последват. Олгерхан моментално застана до Арраян и й предложи шал, с който да предпази отслабналото си тяло от студения вятър.

— Как можах да съм толкова глупава? — прошепна жената на едрия полуорк, но Олгерхан можеше единствено да се усмихне насреща й, тъй като нямаше конкретни отговори.

— Може би магията на книгата е била отвъд твоя контрол — отвърна Мариаброн. — Чувал съм за подобни неща и преди. Дори великият Кейн, при цялата си дисциплина и сила на волята, е бил почти унищожен от Жезъла на Оркус.

— Жезълът е бил божествен артефакт — припомни му Арраян.

— Не подценявай силата на Зенги — каза Мариаброн. — Може да не беше бог, но определено не беше и смъртен.

Пое си въздух и погледна в очите на притеснената жена.

— Не се страхувай. Ще намерим книгата и всичко ще бъде наред.

В късния следобед градът беше тих, а повечето от обитателите бяха на юг при цирка на Уингхам. Четиримата не видяха почти никого по пътя си към северната порта. Щом стигнаха дотам, Мариаброн се наведе ниско пред Арраян и я подкани да вдигне единия си крак.

Огледа ботуша й, след което разучи отпечатъка, който бе оставила. Направи знак на останалите да изчакат и отиде до портата, след което започна да оглежда наоколо и да изучава следите, оставени по калната почва.

— Излязла си и си се върнала по един и същ път — каза той на Арраян. Рейнджърът посочи на североизток към близките сенки на Великия ледник, внушителната замръзнала река, която бе надвиснала пред тях. — Малцина други са минавали през тази порта през последните няколко дни. Не би трябвало да е трудно да последваме следите ти.

Наистина не беше, защото точно извън пространството на портата отпечатъците от стъпките на Арраян, и двата чифта, стояха самотни върху разтопената от лятото тундра. Това, което бе изненадващо за Мариаброн и всички останали обаче, бе колко далече от града ги отведоха следите на Арраян. Великият ледник се извисяваше все по-внушителен и по-внушителен, докато вървяха на североизток и на север. Градът се смали зад гърбовете им и нощта се спусна, донасяйки по-студен и хапещ вятър. Въздухът обещаваше, че лятото, както и всички предишни лета толкова на север, ще е кратко и скоро ще свърши. Рязка промяна във времето щеше да смрази земята за няколко дни. След това щеше да остане твърда за три четвърти от годината и дори по-дълго. Не беше нечувано лятното топене да продължи по-малко от месец.

— Не е чудно, че беше толкова изтощена — каза Уингхам на Арраян малко по-късно, когато бяха отхвърлили много мили.

Жената успя само да го погледне безпомощно. Нямаше спомен, че е била толкова надалеч от града и едва си спомняше, че е напускала дома си.

Четиримата стигнаха до хребет, който гледаше надолу към обширна долина. Имаше малка горичка в ниското надолу по хълма пред тях и група от няколко големи камъка от дясната страна.

Арраян ахна:

— Там!

Тя посочи към камъните и спомените мигновено я заляха.

Мариаброн, който използваше факла, за да вижда следите, също се канеше да избере тази посока.

— Никой друг не е идвал насам — потвърди рейнджърът. — Да вървим да приберем книгата, така че да мога да я занеса на крал Гарет.

Арраян и Олгерхан мярнаха кратък проблясък на шок по лицето на Уингхам при това заявление, но за своя чест хитрият търговец не почна да разисква въпроса.

Мариаброн с факла в ръка беше първият, който заобиколи най-близкия голям скален блок. Останалите за малко не се блъснаха в гърба му, когато също минаха зад ъгъла, защото рейнджърът бе спрял. Когато се наредиха около него, за да видят гледката, бързо разбраха.

Защото там се намираше книгата на Зенги, поддържана във въздуха на нивото на кръста от чифт каменносиви пипала, които се извиваха от страните й и се спускаха надолу и в земята. Книгата бе отворена и няколко страници бяха прелистени. Четиримата гледаха смаяно, докато червените образи на различни магически руни се издигаха от отворената страница и се разсейваха в трептящия въздух над книгата.

— Какво си направила? — попита Уингхам.

Мариаброн внимателно се приближи.

— Книгата се чете сама — отбеляза Олгерхан и макар така изречено заявлението да звучеше глупаво, втори поглед към нея изглежда потвърждаваше прямото наблюдение на простичкия полуорк.

— Какво е това? — попита Уингхам, когато светлината от факлата на Мариаброн падна отвъд книгата и разкри редица квадратни сиви камъни, надигащи се от тундрата.

— Каменни основи — отвърна Арраян.

Четиримата си размениха нервни погледи, после подскочиха, когато във въздуха над книгата се появи призрачна ръка и бавно отгърна една страница.

— Книгата отразява собствените си дуеомери — каза Арраян. — Въвежда в действие магията, която Зенги е заложил в страниците й.

— Ти си била просто катализатор — добави Уингхам, кимайки сякаш нещата започваха да му се изясняват. — Взела е част от живителната ти сила и сега я използва, за да подпомогне плановете на Зенги.

— Какви планове? — попита Олгерхан.

— Магията беше от школата на сътворението — отвърна Арраян.

— И създава постройка — добави Мариаброн, докато изминаваше разстоянието до каменните основи. — Нещо голямо и страховито.

— Замъка Опасни — промърмори Уингхам и другите трима го погледнаха сериозно притеснени, защото това име все още не беше достатъчно забравено в съзнанието на района, че изричането му да се приема спокойно.

— Все още не знаем нищо подобно — напомни му Мариаброн. — Само че книгата създава някаква постройка.

Такива артефакти не са непознати. Чували сте за делата на Доерн, естествено?

Арраян кимна. Легендарният магьосник Доерн отдавна бе усъвършенствал метод за създаване на дребни междупространствени кули, които авантюристите да могат да призовават, за да се предпазят от опасностите и трудностите на открития път.

— Възможно е Зенги да е създал този том, може би с други като него, така че командирите му да могат да изграждат защитими крепости без нуждата от мускули, инструменти, припаси и време — заразсъждава Мариаброн, приближавайки се още по-близо до забележителната книга. — Уингхам, възможно е племенницата ти Арраян да не е направила нищо повече от това да си построи впечатляващ нов дом.

Уингхам също се приближи към книгата и отблизо издигащите се и изчезващи руни се виждаха още поясно. Отделни разпознаваеми знаци станаха видими.

Уингхам започна да размахва ръка над силовото поле над отворената книга.

И малкото останала коса на стария полуорк щръкна и той изписка и полетя назад и към земята. Другите трима се озоваха моментално при него, а Арраян му помогна да седне.

— Изглежда книгата на Зенги се защитава — отбеляза Мариаброн.

— Защитава се докато прави какво? — попита Уингхам със зъби, тракащи от разтърсването.

Четиримата си размениха притеснени погледи.

— Мисля, че е време да потегля към Ваасанската порта — каза Мариаброн.

— Крайно време — съгласи се Арраян.

Мариаброн и Уингхам оставиха Арраян и Олгерхан в дома на жената и след това преминаха през южната порта на Палишчук и отидоха до фургоните на Уингхам.

— Конят ми е на конюшня в града — протестира неколкократно Мариаброн, но Уингхам продължи да игнорира мисълта и думите.

— Просто ме последвай — нареди му. — За доброто на всички ни.

Когато стигнаха до фургона на Уингхам старият полуорк забързано влезе вътре и се върна почти веднага с малка кесийка.

— Обсидианов жребец — обясни той, бръкна в кожената кесийка и извади малка обсидианова фигурка, представляваща слаб почти като скелет кон с разширени ноздри. — Призовава кошмар, който ще препуска неуморно — или поне докато магията се изтощи, но това би трябвало да е дълго, след като звярът те отнесе до Ваасанската порта.

— Кошмар? — долетя предпазливият отговор. — Създание от долните равнини?

— Да, да, разбира се, но контролирано от магията на камъка. Ще си в достатъчна безопасност, могъщи рейнджъре.

Мариаброн предпазливо взе камъка и го задържа в шепата си.

— Просто кажи „Черен огън“ — каза му Уингхам.

— Чере… — започна Мариаброн, но Уингхам го прекъсна бързо, поставяйки пръст върху устните му.

— Не го изричай, когато държиш камъка, освен ако не си готов сам да бъдеш язден — каза старият полуорк с усмивка. — И моля те, не призовавай адски жребец в лагера ми. Мразя, когато прогонва купувачите.

— И изяжда поне няколко, убеден съм.

— Темпераментен звяр — потвърди Уингхам.

Мариаброн докосна с пръст челото си в поздрав и понечи да тръгне, но Уингхам го сграбчи за ръката.

— Моля за дискретност — обърна се с молба старият полуорк.

Мариаброн го изгледа продължително.

— Да омаловажа участието на Арраян?

— Тя го започна — каза Уингхам и погледна обратно към града, сякаш все още можеше да зърне Арраян. — Може би го храни със собствената си живителна сила. Всичко това може да се отрази лошо на бедното момиче, а тя няма вина.

Отново Мариаброн се спря, за да проучи приятеля си.

— Лесната победа с цената на живота й? — попита и преди Уингхам да успее да отговори, добави: — Изпитанията на Зенги често ни изправяха пред морални дилеми. Може пък да е възможно да победим тази постройка, при това лесно, но с цената на невинна жертва.

— И с цената на душите ни, задето сме извършили жертвоприношението — каза Уингхам.

Мариаброн се усмихна и кимна в знак на съгласие.

— Ще се върна бързо.

Уингхам отново погледна на север, сякаш очакваше да види гигантски замък, надвиснал над северната стена на града.

— Това ще е мъдро — прошепна той.

На юг от кръга фургони Мариаброн вдигна обсидиановия жребец с две шепи.

— Черен огън — прошепна, поставяйки фигурката на земята и почти извика, когато камъкът изригна в танцуващи черни и лилави пламъци.

Преди да успее да се отдръпне достатъчно от пламъците обаче, осъзна, че те не изгарят плътта му.

Пламъците проблеснаха по-нависоко. Мариаброн наблюдаваше омагьосан.

Извисиха се до огромни размери, плющейки във вечерния бриз, и постепенно приеха формата на кон, копие на фигурката с реални размери. Пламъците угаснаха, издигайки се във въздуха като огромна топка, която се разнесе в нищото и остави след себе си нещо, което приличаше на димящ кон. Неясните краища на струйките дим се разсеяха и пред рейнджъра застана по-плътно създание. Червените му очи го гледаха с омраза, от пламналите му ноздри изскачаха кълбета парлив дим, а изпод копитата му излизаха черни пламъци, щом тропнеше по земята.

— Черен огън — каза Мариаброн, издишвайки дълбоко и се насили да се успокои.

Припомни си, че мисията е спешна и се приближи преднамерено бавно и нащрек с ръка върху дръжката на Баюрел, известният му дълъг меч, плътно, дебело острие, омагьосано със специална омраза срещу гиганти и подобните им.

Мариаброн преглътна тежко, когато застана отстрани на кошмара. Предпазливо се протегна към гривата на създанието, която изглеждаше сякаш не е нищо повече от жив черен огън. Сграбчи я здраво, щом почувства, че е плътна и с едно плавно движение се метна на гърба на коня. Черен огън не губи време и веднага се изправи на задни крака и издиша малко пламъци, но Мариаброн не беше новак и се задържа на гърба му.

Скоро галопираше с огнения жребец на юг. Сенките на Галенските планини бяха от лявата му страна, град Палишчук и Великият ледник бързо изоставаха назад. Обикновено пътуването отнемаше пет дни, но кошмарът не се нуждаеше от почивка и не спираше да галопира. Миля след миля оставаха зад гърба на рейнджъра. Не обърна внимание на опасностите встрани от пътя — гоблински лагерен огън или тропота на йети от тундрата, — а просто наведе глава и остави на жребеца да го пренесе покрай тях.

След няколко часа ръцете и краката на Мариаброн го боляха от напрежението, но всичко, което трябваше да направи, бе да извика в ума си образа на магическата книга и постройката, която градеше, да си представи опасността, която можеше да представлява творението на краля вещер, за да превъзмогне болката и да се задържи на седлото.

Скоро обаче установи, че преценката на Уингхам е леко оптимистична, защото почувства отслабването на магията в ездитното си животно, когато източното небе започна да се разведрява с настъпването на зората. Добре запознат с пущинаците, Мариаброн спря жребеца и огледа околността, преценявайки бързо подходящите места за лагер. Почти веднага, след като слезе от гърба на създанието, кошмарът се превърна в трептящи пламъци и изчезна напълно.

Мариаброн прибра обсидиановата фигурка от земята и прецени тежестта й в ръката си. Изглеждаше му по-лека, изцедена от плътност, но дори както си стоеше и се чудеше, почувства лека промяна, когато теглото й се увеличи и магията започна да се събира. По този начин фигурката щеше да му каже кога отново може да призове силите й.

Рейнджърът разузна района, наслади се на вечеря от сух хляб и осолено месо и се настани, за да получи част от така нужния му сън.

Събуди се малко след пладне и веднага отиде при фигурката. Не се бе възстановила напълно, осъзна той, но разбираше безусловно, че наистина може да призове кошмара, ако иска. Той отстъпи назад и огледа района по-внимателно на ясната дневна светлина. Погледна на север и на юг и прецени напредъка си. Беше покрил почти половината разстояние до Ваасанската порта за една нощ езда — три пъти повече от разстоянието, което би очаквал от жив кон предвид трудния терен, дори ако бе яздил през деня.

Мариаброн кимна, погледна към фигурката и я прибра в кесията. Устоя на твърдоглавото желание да тръгне пеша към Ваасанската порта и вместо това се насили да си почине още малко, да хапне втори път и да премине през режим на внимателно протягане и подготовка на мускулите за още една вечер езда. Преди последните лъчи на слънцето да се скрият зад Ваасанската равнина на запад рейнджърът отново беше на гърба на адския жребец и яздеше усилено на юг.

Стигна до голямата крепост малко преди следващото зазоряване, отново без произшествия.

Разпознаван и винаги приветствай от стражите от Армията на Кървав камък, Мариаброн се озова на закуска с почитаемия генерал Данауей Бриджстоун Трант, брат на великия барон Трант, който бе стоял до крал Гарет по време на войната с краля вещер. Издигнал се предимно заради семейната репутация, а не толкова заради делата си, Данауей изпълняваше ролята едновременно на военен командир и кмет на еклектичната общност на Ваасанската порта и Скиталческата равнина.

Обикновено надменен и държащ се с превъзходство, Данауей не използваше подобни преструвки в разговорите си с Мариаброн Скиталеца. Славата на рейнджъра го бе направила повече от достоен да закусва с почитаемия генерал, вярваше Данауей, а това бе чест, която той пазеше за много малко хора.

Що се отнасяше до него, макар никога да не бе разбирал нуждата от повече от един прибор за хранене, Мариаброн знаеше как да играе играта на благородниците. Известният войн, често наричан Опитомителя на Вааса, бе вечерял неведнъж с крал Гарет и лейди Кристин в техния Двор в село Кървав камък и във втория им дворец в Хелиогабалус. Никога не бе харесвал претенциите и удостояването с благороднически титли, но разбираше практичността, дори нуждата от подобно класово разслоение в област, разделяна толкова дълго от конфликти.

Освен това разбираше, че подвизите му са го поставили в позиция да продължи да облагородява региона, както в този същия момент, когато преразказваше случилото се в Палишчук на пълничкия остаряващ генерал. След като разказа в подробности, Данауей повика племенницата си Елъри, за да се присъедини към тях.

Данауей въздъхна дълбоко и примирено и драматично размаха ръце, щом Мариаброн приключи с разказа си.

— Страхувам се, че проклятието на Зенги ще витае през целия ми живот и този на децата ми и на техните деца — каза той. — Тези дразнители не са необичайни, както изглежда.

— Нека се молим да не е нищо повече от дразнител — каза Мариаброн.

— Изминавали сме този път многократно — припомни му Данауей и ако беше притеснен, не го показа изобщо. — Трябва ли да ти напомням за статуята на величествен дракон, която нарасна до огромни размери в блатото северно от Дармшал и… какво? Потъна в блатото, ако не се лъжа.

— И да не забравяме обсипания със скъпоценни камъни колан, който бе открит от онзи беден младеж на северните склонове на Галенските планини — продължи генералът. — Да, откъде би могъл да знае, че обикновеният сив камък, около който бе открил колана и лекомислено бе захвърлил настрани, след като го бе закопчал, всъщност е магическият спусък за двадесет и петте омагьосани с огнени кълбета рубини, вложени в колана?

Ако не бяха свидетелите — неговите другари авантюристи, които го наблюдавали от близкия хребет — можеше никога да не узнаем, че е ставало дума за реликва от Зенги. От горкия човек не бе останало достатъчно, че да го разпознаят.

— Всъщност не беше останало нищо — добави Елъри.

Смесица от емоции обгърнаха Мариаброн докато слушаше изброяването на Данауей. Не искаше да омаловажава потенциалната опасност, растяща на север от Палишчук, но, от друга страна, бе някак облекчен да си припомни тези други инциденти от наследството на Зенги, макар няколко от тях да бяха трагични. Защото никой от инцидентите не бе предвещавал бедствие с огромни мащаби, завръщане на Зенги или мрака, който бе покривал земите на Кървав камък само допреди единадесет години.

— Страхувам се, че това не е дребно заклинание, нито пък е нещо, което дълго ще остане незабелязано.

Крал Гарет трябва да действа, и то бързо — каза рейнджърът.

Данауей изпусна още една твърде драматична въздишка, хвърли жален поглед на Елъри и рече:

— Събери отряд и отидете до Палишчук заедно с Мариаброн.

— Само войници ли? — отвърна жената без следа от страх или съмнение в силния си спокоен глас.

— Както искаш — отвърна генералът.

Елъри кимна и погледна към рейнджъра с нескрито любопитство.

— Може да те придружа лично — каза тя и предизвика изненадан поглед у чичо си. — Във всеки случай измина твърде много време, откакто за последно бях в Палишчук, а не съм виждала и трупата на Уингхам повече от година.

— Компанията ви ще е повече от добре дошла, командире — отвърна Мариаброн — но ще помоля за повече подкрепления.

Данауей го прекъсна.

— Не вярваш, че ще позволя на командира на милицията на Ваасанската порта да пътува до сянката на Великия ледник сама, нали?

Мариаброн залитна назад, сякаш наранен, макар естествено всичко да бе само игра.

— Скиталеца — каза закачливо Данауей. — Това не е титла, която се печели лесно, а ти си я заслужил десетократно според всички разкази.

— Уважаеми генерале, репутацията на Мариаброн… — започна да се намесва Елъри. Очевидно не схващаше закачката.

Данауей я спря с вдигната ръка.

— Скиталеца — повтори той — е титла на женкар, па макар и почтен. Но не това ме притеснява, моя скъпа Елъри. Не се тревожа от това, че може да си в леглото на Мариаброн или който и да е мъж. В крайна сметка си Паладин на Кървав камък.

— Не, Скиталеца е също и забележка за характера на този авантюрист — продължи Данауей, без да обръща внимание на киселото изражение на Елъри. — Мариаброн е скаутът, който влиза в леговището на дракона, за да задоволи любопитството си. Крал Гарет без съмнение би използвал младия Мариаброн, за да открие Зенги, с тази разлика, че глупакът щеше да влезе направо в леговището му и да го попита за името му. Безстрашен до глупост, а, Мариаброн?

— Липсата на увереност не е черта, която харесвам.

Данауей се разсмя дрезгаво и се обърна към Елъри.

— Вземи със себе си малък, но силен отряд, моля те.

Има слухове за много леговища на дракони в района на Палишчук.

Елъри го изгледа продължително и сурово, сякаш се опитваше да открие смисъла във всичко това.

— Имам предвид няколко, войници и други — каза тя и Мариаброн кимна доволно.

С още една усмивка, насочена към Данауей, и поклон той се оттегли, за да си почине преди ездата обратно на север. Настани се в специалната стая, която винаги стоеше подготвена за него, в края на коридора, в който се помещаваха командирите на гарнизона. Заспа с надеждата, че небрежното отношение на Данауей към постройката е основателно.

Въпреки това сънят му бе неспокоен, защото в сърцето си Мариаброн подозираше, че този път останката от Зенги може би е нещо повече.

В крайна сметка си Паладин на Кървав камък.

Елъри не можа да попречи на едно потрепване да стегне чертите й при това изказване, защото все още не бе вярно — и можеше никога да не стане, знаеше тя, макар че много други като Данауей очевидно не знаеха.

Мнозина от членовете на семейството й и благородниците очакваха деня, в който щеше да демонстрира първото си чудо, може би като докосне и излекува някой ранен. Никой от тях не се съмняваше, че ще се случи скоро, защото жената имаше чиста репутация и бе от потекло на свещени войни.

Другите приятели на Елъри, естествено, знаеха по-добре.

Щом се отдалечи от генерала, тя пристъпи от крак на крак, издавайки нервността си.

— Ако е необходимо, мога да го победя — каза на слабия мъж, който стоеше в сенките на острия ъгъл на стената. — Прецених уменията му и далеч не е толкова страховит, колкото се притесняваше.

— И вярваш, че можеш да го убиеш?

— Нима не си ме обучил точно в това изкуство? — отвърна жената. — Един удар, фатален? Едно движение, неспасяемо?

— Той е по-добър — долетя тънкият глас на слабия мъж, драскащ и хриптящ звук, но странно плътен в уверения си и смъртоносно равен тон.

Елъри кимна и призна:

— Наистина малцина биха издържали срещу него дълго време.

— Но Елъри е сред тези малцина?

— Не твърдя това — отвърна тя, опитвайки се да не звучи разтърсена. След което напомни, сякаш на себе си, а не на слабия мъж. — Брадвата ми ми служи добре, служи добре на крал Гарет, служи добре и на тебе.

Това предизвика смях, отново придружен с хрипове, но изпълнен с увереност — напълно заслужена увереност, както добре знаеше Елъри.

— Невероятна последователност на службата — отбеляза той.

Можеше да види самодоволната му усмивка, показваща се наполовина от сенките.

— Не си ли съгласна? — попита слабият мъж и Елъри също се усмихна, осъзнала хумора и иронията.

Малцина биха видели логиката в последното й изказване, осъзна тя, защото малцина осъзнаваха нюансите на политиката и особено в Дамара и Вааса.

— Кажи го ясно — подкани я слабият мъж. — Ако изникне нужда, убедена ли си, че можеш да победиш мрачния елф, Джарлаксъл?

Жената се изпъна от обвинителния тон. Вече не поглеждаше нервно, а се взираше гневно в своя събеседник.

— Той има слабост — каза тя. — Видях я и мога да я използвам. Да. Няма да е в състояние да победи онова, което си ме научил да правя.

— Винаги си била добра ученичка — отвърна мършавият мъж.

Окуражена, Елъри се поклони на комплимента.

— Да се надяваме, че няма да се стигне до това — продължи мъжът. — Но те са трудна за разчитане двойка, този мрачен елф и приятелят му човек.

— Пътуват заедно и се бият рамо до рамо и въпреки това изглежда човекът презира тъмнокожия — съгласи се Елъри. — Но там не виждам слабост, която бихме могли да използваме — добави тя, щом видя как събеседникът й сякаш се разведри от възможността. — Удар срещу единия е удар срещу двамата.

Мършавият се спря за кратко, за да възприеме това обяснение и тя не бе сигурна, че е съгласен.

— Рейнджърът е лесен за разпалване — каза той, сменяйки темата. — Дори и след двадесет години ловуване из Ваасанските пущинаци, Мариаброн лесно се вълнуваше.

— Това, което е открил, е реликва от Зенги. Мнозина биха го счели за причина за вълнение.

— Вярваш ли в това?

— Уингхам вярва, или поне така твърди Мариаброн, и очевидно не с цел да направи сделка, иначе този опортюнистичен полуорк щеше да е продал артефакта тихомълком.

Това накара мършавия мъж да се облегне по-дълбоко в сенките и мракът погълна почти цялата му крехка фигура. Той опъна ръцете си напред, а тънките му пръсти почукваха едни в други.

— Уингхам не е глупак — предупреди сенчестата фигура.

— Най-малкото разбира от магия — отвърна Елъри. — Склонна съм да повярвам на преценката му за това.

— Значи Зенги е оставил книга — промърмори мъжът. — Могъща книга.

— Според Мариаброн е книга на сътворението.

— Ще идеш в Палишчук.

— Ще ида.

— С ескорт по свой избор?

— Разбира се. Мариаброн ще поведе малка група на сутринта.

— Знаеш ли кого да избереш?

Елъри дори не се опита да скрие изненадата си, когато каза:

— Искаш място в кервана?

Мършавият мъж потупа още няколко пъти пръстите си едни в други и Елъри видя как кима в сенките.

— Подвизите ви не са останали незабелязани — каза Елъри на Джарлаксъл същата вечер, когато се видяха в „Калните ботуши и кървавите остриета“.

— Ако беше така, щях да съм дълбоко наранен — отвърна мрачният елф, вдигна чашата си в поздрав и намигна похотливо.

Въпреки желанието си Елъри се изчерви и Джарлаксъл си помисли, че червената й коса само подчертава внезапно появилия се цвят по бузите й.

— Утре потеглям за Палишчук — каза тя, овладявайки се.

— Чувал съм за това място, Палишчук — полуорки, нали?

— Да, но доста цивилизовани.

— Трябва да отпразнуваме отпътуването ти.

— Нашето отпътуване.

Това хвана мрачния елф неподготвен, но той естествено, не го показа.

— Събирам група за пътуването — обясни тя. — Твоите подвизи не останаха незабелязани.

— Нито пък бяха постигнати индивидуално.

— Приятелят ти също е поканен.

Докато говореше за Ентрери и двамата се обърнаха, за да погледнат мъжа, който стоеше до бара с халба ейл, затопляща се на тезгяха пред него. Типичната му подигравателна усмивка бе скрита зад хладно изражение.

Носеше сивото си наметало преметнато през едното рамо, разкривайки хубавата бяла риза, подарена му от Илнезара преди пътешествието до Ваасанската порта, и обсипаната с камъни дръжка на известната кама, висяща в ножницата на бедрото му. Джарлаксъл и Елъри успяха да уловят уважителното разстояние, на което се държаха хората около Ентрери, като по този начин му оставяха повече лично пространство, отколкото на всеки друг около бара.

— Той притежава това качество — размисли на глас Джарлаксъл.

Продължи да се любува на Ентрери дори когато Елъри го погледна за обяснение. Но мрачният елф не си направи труда да произнесе на глас наблюденията си.

Ентрери далеч не беше най-едрият мъж в кръчмата и не се бе отнасял агресивно с никого, но бе очевидно, че околните можеха да почувстват силата и уменията му.

Трябва да са очите му, предположи Джарлаксъл, защото погледът му говореше за пълна концентрация — вероятно най-доброто качество на истинския войн.

— Ще тръгне ли? — мрачният елф чу въпроса на Елъри и от тона й му стана ясно, че явно не го произнася за пръв път.

— Той ми е приятел — отвърна Джарлаксъл, сякаш това описание уреждаше въпроса. — Няма да ме остави да се впусна в опасности самичък.

— Значи си съгласен?

Джарлаксъл се обърна към нея и се ухили порочно.

— Само ако обещаеш, че няма да мръзна на нощния вятър.

Елъри отвърна на усмивката му и остави питието си на масата край тях.

— На зазоряване — инструктира го и понечи да си тръгне.

Джарлаксъл я сграбчи за ръката.

— Но на мен ми е студено.

— Още не сме на път — отвърна тя.

Елъри се изплъзна от хватката му, пресече стаята и излезе от кръчмата.

Джарлаксъл продължи да се усмихва, докато оглеждаше извивките й. В мига, щом се скри от очите му, той прехвърли погледа си на Ентрери и въздъхна, защото знаеше, че мъжът както винаги ще се противопостави на убеждаването му. Щеше да е дълга вечер.

Елъри изглеждаше великолепно в блестящите си доспехи, с щит, привързан на гърба, и брадва, закачена отстрани. Яздеше едър дорест жребец и се движеше начело на керван от два фургона. Мариаброн яздеше до нея, възседнал червеникавокафяв кон. Двама войници, едри и гневни на вид мъже, яздеха конете си в задната част на колоната. Единият от тях беше чиновникът по наградите Дейвис Енг, а другият бе по-възрастен мъж със сива коса.

Двете жени, каращи първия фургон, не бяха от Армията на Кървав камък, а наемници от местната кръчма.

Джарлаксъл познаваше едната като Парисъс от Импилтур, жена с едър кокал, кръгло лице и късо подрязана руса коса. Двамата с Ентрери често я бяха чували да се хвали с подвизите си и изглежда жената имаше много високо мнение за себе си.

Другата нямаше как да е непозната на Джарлаксъл, защото името й стоеше на върха на списъка с наградите.

Наричаше се Калихай и беше полуелфка с дълга черна коса и красиво, ъгловато лице — с изключение на суровия белег, минаващ от едната буза през крайчеца на тънките й устни до средата на брадичката. Когато извика на командир Елъри, че е готова да тръгва, Джарлаксъл и Ентрери — изненадани да открият, че са натоварени да карат втория фургон, — чуха отличимо фъфлене, несъмнено причинено от белега върху устните й.

— Ба! — долетя мърморене отстрани. — Задръжте конете, проклети тъпаци. Пръхтя и пухтя и кръвта ми ще пламне!

Всички погледи се обърнаха към едно джудже, което се довлачи през краткото разстояние от портата.

Мускулестите му ръце бяха голи и се свиваха и разпускаха в ритъм с решителните му крачки, а черната му брада се развяваше на две дълги плитки. На гърба си имаше закачени на кръст два странно изглеждащи боздугани, чиито дръжки се издигаха нагоре и настрани отвъд задната част на рошавата му глава. Всеки завършваше с метална топка с шипове, като и двете се люлееха на веригите си в ритъм, подобен на размахването на ръцете. И докато това беше достатъчно нормално, то материалът, от който бяха изработени оръжията, проблясваше в матово и почти прозрачно сиво. Наричаше се стъклостомана, магическо творение с редки и могъщи свойства.

— Молиш ме да дойда и аз съм съгласен, но после не ме чакаш, а аз съм прекрасен? Ба!

— Извинения, добри ми Атрогейт — отвърна командир Елъри. — Помислих, че може би си променил решението си.

— Ба! — изсумтя в отговор Атрогейт.

Той отиде от задната страна на фургона, извади от колана си торба и я метна вътре, което накара второто вече настанило се джудже да се дръпне настрани. После се хвана с две ръце и се превъртя и претърколи вътре и зае мястото до мършав мъж, който изглеждаше така, сякаш ще се счупи.

Джарлаксъл наблюдаваше сцената с известно любопитство и си мислеше как би било обичайно джуджето да избере мястото до другото джудже, което оставаше празно. В задната част на фургона, която лесно можеше да побере шестима, имаше само трима пътници.

— Познават се — подхвърли мрачният елф на Ентрери, имайки предвид джуджето и мъжа.

— И това ти се струва интересно? — долетя саркастичният отговор.

Джарлаксъл отвърна с едно „Хм“ и насочи вниманието си към конете и юздите.

Ентрери го изгледа любопитно, после отново размисли за противното джудже и кльощавия мъж. По-рано Джарлаксъл беше разсъждавал, че мъжът най-вероятно е маг, който трябваше да помогне в разгадаването на мистерията на онова, което щяха да видят в северния град Палишчук.

Но джуджето не беше от мъдреците, нито пък изглеждаше особено заинтересовано от интелектуалните въпроси. Ако двамата с мъжа се познаваха, както бе преценил Джарлаксъл, то може би у него имаше нещо повече, отколкото предполагаха.

— Той е магьосник — каза тихо Ентрери.

Джарлаксъл погледна към убиеца, който изглежда сякаш не забелязваше движението от свиването и разпускането на дясната си ръка, върху която до неотдавна бе носил омагьосаната ръкавица, която вървеше с меча.

Побеждаващата магии ръкавица бе загубена за него, и вероятно на Ентрери му бе хрумнало, имайки предвид магьосника, че преди пътешествието да е свършило може да му се прииска да я бе носил. Макар мъжът да не бе направил нищо, с което да покаже, че представлява заплаха за Ентрери, убиецът никога не се бе чувствал и нямаше да се почувства спокоен край магьосници.

Той не ги разбираше.

Не искаше да ги разбира.

Обикновено просто искаше да ги убие.

Елъри направи знак на всички и двамата с Мариаброн подкараха бавно конете си на север. Фургоните трополяха след тях, а другите двама войници изостанаха, така че да минат отстрани на фургона със запасите, предвождай от Джарлаксъл и Ентрери.

Джарлаксъл, естествено, започна да говори за заобикалящия ги пейзаж и да разказва истории за подобни места, които бе посещавал от време на време. Ентрери, разбира се, го игнорира, предпочитайки да се съсредоточи върху другите деветима, които пътуваха с тях.

През по-голямата част от живота си Артемис Ентрери бе живял като самотен авантюрист, платен убиец, който разчиташе само на себе си и на инстинктите си.

Чувстваше явен дискомфорт в компанията и със сигурност се чудеше как мрачният елф бе успял да го убеди да дойде.

Може би преди всичко се чудеше защо Джарлаксъл бе поискал да дойде.

Част 2

Пътят на Джарлаксъл

Скоро след падането на кулата на лича, Джарлаксъл остави Илнезара и Тазмикела да обсъждат развълнувано възможностите за библиотеката на Зенги. Веднага щом излезе от жилището на драконките, мрачният елф се отклони от основния път, който щеше да го отведе направо до Хелиогабалус. Навлезе доста навътре в пущинака, стигна до горичка от тъмни дъбове и бързо огледа околността, за да се убеди, че наоколо няма никой. Облегна се на едно дърво, затвори очи и отново повтори в мислите си разговора, припомняйки си изражението на сестрите, докато бъбреха несвързано за Зенги.

Естествено бяха развълнувани и кой би могъл да ги вини? Но в погледа на Илнезара, когато за пръв път бе говорила с него за срутената кула, имаше още нещо.

„Малко страх“, помисли си отново.

Джарлаксъл се усмихна. Сестрите знаеха за потенциалните съкровища на Зенги повече, отколкото показваха, и се страхуваха от появяващите се отново артефакти.

Защо един дракон би се страхувал от нещо?

Потрепването на лицето на Илнезара, когато и бе казал, че книгата е унищожена, проблесна в мислите му и той осъзна, че ще направи добре, ако запази съкровището си — малък скъпоценен камък с формата на череп — добре скрито за дълго, дълго време. Подозираше, че Илнезара не му е повярвала напълно, а това никога не беше добре, когато си имаш работа с дракон. Знаеше със сигурност, че сестрата драконка ще се опита да потвърди, че говори истината. Естествено предвид алчната им природа, драконите щяха да желаят книга, подобна на онази, съградила кулата, но изражението на Илнезара говореше за нещо отвъд съвсем простото и очевидно желание.

Въпреки инстинктите си мрачният елф извади малкия блестящ череп само за момент. Хвана го здраво в ръката си и остави мислите си да полетят към магията, приемайки пътя, който му разкриваше черепът.

Кимуриел, мрачният елф псионист, който Джарлаксъл бе оставил да командва наемническия отряд Бреган Д’аерте, отдавна го бе научил как да получи някаква представа за целта на магическите предмети. Разбира се, Джарлаксъл вече знаеше част от свойствата на черепа, защото без съмнение бе играл голяма роля в създаването на кулата. Логически бе стигнал до извода, че черепът е бил свръзката между живителната сила на онзи глупак Херминикъл и съзидателната сила на самата книга.

Всяко усещане за цвят изчезна от зрението на Джарлаксъл. Дори в мрака на нощта осъзна, че се движи в някакво алтернативно оптическо царство. Първоначално се отдръпна, уплашен, че черепът черпи от живителната му сила, източва от енергията му и го приближава към смъртта.

Бързо осъзна, че случаят не е такъв. По-скоро силата на черепа позволяваше на сетивата му да навлязат в отвъдните селения.

Почувства костите на мъртва катерица точно под краката си, както и тези на много други създания, които бяха умрели на това място. Не почувства притегляне към тях, а просто разпознаване, разбиране, че те са там.

Но все пак почувства притегляне, съвсем ясно, и се обърна и излезе от дъбравата, оставяйки се на черепа да го води.

Скоро стоеше в останките на древно, забравено гробище. Няколко камъка може би бяха отбелязвали гробове или пък не, но Джарлаксъл със сигурност знаеше, че това е гробище; едва ли друг авантюрист, озовал се на същото място, би предположил.

Джарлаксъл почувства отдавна погребаните тела, подредени в прави редици. Те го зовяха, помисли си той…

Не, осъзна и отвори широко очите си, поглеждайки надолу към черепа. Не зовяха него, чакаха го да ги призове.

Мрачният елф си пое дълбоко дъх. Забеляза останките на джудже и полуръст, но когато се съсредоточи върху тях разбра, че не са свързани по никакъв друг начин освен към земята, в която почиват и определено не са свързани с него.

Черепът беше съсредоточен в силата си. Имаше власт над хората — живи и мъртви, така изглеждаше.

— Интересно — прошепна Джарлаксъл на хладния нощен въздух и подсъзнателно погледна обратно по посока на кулата на Илнезара.

Мрачният елф вдигна сияещия предмет пред блестящите си очи.

— Ако аз бях открил книгата и активирал създаването на кулата със собствената си живителна сила, дали черепът, пораснал между страниците й, щеше да бъде на мрачен елф? — запита се той. — Възможно ли е дракон да създаде череп, който би се свързал с отдавна мъртви дракони?

Той поклати глава, когато изрече думите на глас, защото не му звучаха правилно. Разположението на черепа предхождаше това на създаването на кулата и той е бил закрепен вътре в книгата преди глупавият човек Херминикъл да я открие. „Книгата е била предопределена да постигне този краен резултат“, мислеше той.

Да, това звучеше по-добре на възрастния и запознат с магиите мрачен елф. Зенги имаше огромна власт над хората и освен това командваше армии от мъртъвци, или поне така твърдяха историите. Черепът със сигурност е бил един от артефактите му, за да предизвика такъв резултат. Джарлаксъл отново хвърли поглед назад към далечната кула.

Не бе тайна, че Зенги бе командвал ята дракони несравними чудовища, събрани някак заедно с едничка цел и под негова власт.

Усмивката на мрачния елф се разшири и той осъзна, че в бъдещето му наистина предстоеше пътуване до Вааса.

За радост.

Глава 9

Вятърът по пътя

— Ще се придържаме близо до подножието на планината — каза Елъри на Джарлаксъл и доближи коня си до подскачащия фургон. — Има множество съобщения за чудовища в региона и Мариаброн потвърди, че са наблизо. Ще стоим в сенките, далече от откритото поле.

— Няма ли нашите врагове да се крият в същите тези сенки? — попита Джарлаксъл.

— Мариаброн е с нас — отбеляза Елъри. — Няма да ни изненадат.

Усмихна се уверено и подкара коня си встрани.

Джарлаксъл се обърна към Ентрери, изпълнен със съмнения.

— Да — увери го убиецът — това бяха последните думи на почти всички, които съм убивал.

— В такъв случай се радвам, че си на моя страна.

— Често казваха и това.

Джарлаксъл се разсмя високо.

Ентрери не го направи.

Придвижването беше бавно на по-неравния терен под сянката на Галенските планини, но Елъри настоя и в крайна сметка тя командваше. Щом слънцето започна мързеливо да се спуска по западния хоризонт, командирът заповяда на фургоните да се придвижат нагоре до закътана ливада между могили от съборени камъни и възложи най-различни задължения по организирането на лагера и защитата. Както се очакваше, Мариаброн отиде да разузнае, а двамата войници подготвиха наблюдателниците — макар Ентрери с любопитство да забеляза, че го направиха под ръководството на джуджето с двата боздугана. Още по-интересно бе, че мършавият маг стоеше в съзерцание встрани от основния лагер, с кръстосани крака и отпуснати върху коленете ръце. Ентрери знаеше, че става дума за нещо повече от медитация. Мъжът подготвяше магии, които можеше да са им нужни за защита през нощта.

По същия начин другото джудже, което се представи като Праткъс Четинобрадия, издигна малък олтар на Морадин и започна да се моли на бога си за благословия. Елъри бе покрила и двете области — магическата и божествената.

„И вероятно по малко и от двете с Джарлаксъл“, помисли си Ентрери с крива усмивка.

Скоро след това убиецът излезе от основния лагер, покатери се високо по склоновете и накрая се установи на широка скала, която му осигуряваше прекрасна гледка към Ваасанските равнини, простиращи се на запад.

Той седеше тихо и се взираше в залязващото слънце, чиито дълги лъчи се спускаха надолу през огромното кално блато — ярки влажни линии, блестящи ослепително. Смайващи разсейвания превърнаха светлината в брилянтни трепкащи езерца, настояващи за вниманието му и въвличащи го в по-дълбоко състояние на съзерцание. Почти несъзнателно Ентрери бръкна в колана си и извади малка, доста обикновена на вид флейта, подарък от сестрите драконки Илнезара и Тазмикела.

Хвърли бърз поглед наоколо, за да е сигурен, че е сам, после вдигна флейтата до устните си и изсвири простичка нота. Остави това изсвирване да увисне във въздуха, а после духна отново, задържайки звука малко по-дълго. Фините му, но силни пръсти се задвижиха по дупките на инструмента и той засвири простичка песен, песен, която бе научил сам или флейтата го бе научила, не беше сигурен кое от двете. Продължи да свири още малко, позволявайки на звука да се събере във въздуха около него, подканяйки го да отнесе мислите му далече, много далече.

Флейтата му бе причинявала това и преди. Може би беше магия, може би бе простото удоволствие от съвършения тембър, но под влиянието на магията от свиренето Артемис Ентрери неколкократно бе успявал да прочисти мислите си от обичайния хаос.

Не след дълго, когато слънцето бе слязло много по-ниско на небосклона, убиецът свали флейтата и я погледна. По някаква причина инструментът не звучеше толкова добре както в другите случаи, когато го бе пробвал, нито той се бе оказал погълнат от флейтата, както преди.

— Може би вятърът се противопоставя на пухтенето на лошия ти дъх — обади се Джарлаксъл зад гърба му.

Мрачният елф не можа да види гримасата, която пробяга по лицето на Ентрери — щеше ли някога да се окаже далече от досадния елф?

Ентрери постави флейтата в скута си и се взря на запад към залязващото слънце, чийто долен край точно докосваше далечния хоризонт и създаваше огнена линия през тъмните зъбери на далечните хълмове. Група облаци над слънцето се обагриха в огнени краски.

— Обещава да е красив залез — отбеляза Джарлаксъл и с лекота се покатери на скалата и седна близо до убиеца.

Ентрери го погледна сякаш въобще не се вълнуваше.

— Може би е заради миналото ми — продължи мрачният елф. — Прекарал съм векове, приятелю, без въобще да виждам циклите на слънцето. Може би липсата на това ежедневно събитие само увеличава оценката ми сега.

Ентрери все така не показа дори намек за отговор.

— Може би след няколко десетилетия на повърхността ще стана толкова отегчен, колкото изглеждаш ти.

— Да съм казал подобно нещо?

— Някога да си казвал нещо? — отвърна Джарлаксъл. — Или ти е забавно да оставяш всички около теб да разгадават думите от непрестанните ти мръщения и гримаси?

Ентрери се изсмя тихо и погледна обратно на запад.

Слънцето беше още по-ниско, наполовина скрито. Над оставащия огнен полукръг облаците блестяха още по-яростно, като огнена линия, избила върху потъмняващата синева на небето.

— Мечтаеш ли понякога, приятелю? — попита Джарлаксъл.

— Всеки мечтае — отвърна Ентрери. — Или поне така са ми казвали. Предполагам, че и аз мечтая, макар че слабо ме вълнува и не помня.

— Не сънища — обясни мрачният елф. — Наистина всички сънуват през нощта. Дори и ние, елфите, в нашия блян изпадаме в състояния на сънища и видения.

Но има два типа мечтаещи, приятелю. Тези, които сънуват през нощта, и тези, които сънуват през деня.

Това привлече вниманието на Ентрери.

— Сънуващите през нощта — продължи Джарлаксъл — не ме тревожат. Според някои нощните сънища са за освобождаване, за пречистване от тревогите или безсмислен полет на фантазията. Сънуващите само през нощта са обречени на обикновеност, не разбираш ли?

— Обикновеност?

— Наивните. Посредствените. Сънуващите нощем не ме притесняват особено, защото няма накъде да се издигнат. Но тези, които сънуват през деня… те, приятелю, създават проблеми.

— Нима Джарлаксъл не се числи към тях?

— Щях ли да заслужавам някакво доверие, ако не признавах немирния си характер?

— Не и от мен.

— Значи имаш своя отговор — отвърна мрачният елф.

Той млъкна и погледна на запад, Ентрери направи същото и двамата наблюдаваха как слънцето се плъзва още по-ниско.

— Знам и друга тайна за сънуващите през деня — каза Джарлаксъл накрая.

— Моля, сподели я — долетя не особено ентусиазираният отговор на убиеца.

— Само сънуващите през деня са наистина живи — обясни Джарлаксъл. Той насочи очи обратно към Ентрери, който отвърна на погледа му. — Защото само те гледат обективно на съществуването си и търсят начини да се издигнат над елементарното оцеляване.

Ентрери не мигна.

— Ти мечтаеш — реши Джарлаксъл. — Но само в онези редки случаи, когато отдадеността ти на… често се чудя на какво… ти позволи да се измъкнеш от съвършената си дисциплина.

— Може би тази отдаденост на съвършената дисциплина е моята мечта?

— Не — отвърна без колебание мрачният елф. — Не.

Контролът не помага на фантазията, приятелю, той е ужасът за фантазията.

— Значи приравняваш мечтите на фантазиите?

— Разбира се! Мечтите се създават в сърцето и се пресяват от рационалния ум. Без сърцето…

— Контрол?

— И само това. Жалко, бих казал.

— Не ти искам съжалението, Джарлаксъл.

— И разбира се, мечтателите се стремят да овладеят всичко, което наблюдават.

— Както се стремя аз.

— Не. Ти овладяваш себе си и нищо повече, защото се страхуваш да мечтаеш. Страхуваш се да позволиш на сърцето си да има глас в процеса на живеенето.

Ентрери внезапно се смръщи.

— Това е наблюдение, не критика — каза Джарлаксъл, изправи се и изтупа панталоните си. — И може би е предложение. Ти, който си постигнал дисциплина, все още може да откриеш величие, надхвърлящо страховитата репутация.

— Предполагаш, че искам повече.

— Знам, че се нуждаеш от повече, както всеки човек — отвърна мрачният елф. Обърна се и започна да се спуска по задната страна на скалата. — За да живееш, а не просто да оцеляваш — тайната е в сърцето ти, Артемис Ентрери, ако си достатъчно мъдър да потърсиш.

Той се спря, погледна обратно към Ентрери, който се взираше сурово в него и му подхвърли флейта, която изглеждаше като точно копие на тази в скута на убиеца.

— Използвай истинската — подкани го Джарлаксъл.

Онази, която Илнезара ти даде. Онази, която е била изработена от Идалия преди много векове.

„Идалия е сложила във флейтата ключ, който да отключи всяко сърце“, помисли си Джарлаксъл, но не го изрече, докато се обръщаше и си тръгваше.

Ентрери погледна към флейтата в ръката си и онази на колана. Не беше изненадан, че Джарлаксъл е откраднал ценния предмет и очевидно е направил точно копие — не, не точно, осъзна Ентрери, докато обмисляше празнотата на нотите, които бе изсвирил. Визуално двете флейти изглеждаха еднакви и той се възхити на работата на мрачния елф, когато ги сравни една с друга. Но в истинското творение на Идалия имаше нещо повече.

Частица от сърцето на майсторката?

Ентрери повъртя флейтата в ръцете си, пръстите му се плъзгаха по гладкото дърво, почувстваха силата на видимото изящество. Той повдигна оригинала в една ръка и копието в друга и затвори очи. Не можеше да открие разлика.

Едва щом духнеше във флейтите, можеше да каже, заради начина, по който музиката на истинското творение го обливаше и минаваше през него, отнасяше го в нещо, което приличаше на алтернативна реалност.

— Мъдър съвет — долетя глас отстрани и посрещна Джарлаксъл, докато той се отдалечаваше от приятеля си.

Джарлаксъл не бе изненадан и поздрави Мариаброн с докосване на периферията на шапката си.

— Слушал си личния ни разговор?

Мариаброн сви рамене.

— Опасявам се, че съм виновен. Движех се по пътеката, когато чух гласа ти. Мислех да продължа по пътя си, но думите ти ме заинтригуваха. Виждаш ли, чувал съм такива думи и преди, когато бях млад и още се учех за широкия свят.

— Учителят ти обясни ли ти опасностите при подслушване?

Мариаброн се разсмя или поне започна, но вместо това прочисти гърлото си.

— Намирам те за интересен, мрачни елфе. Определено си различен от всички други, които познавам, поне на външен вид. Ще разбера дали разликата се простира дотам, или наистина си уникален.

— Уникален сред нисшите раси като хората, имаш предвид.

Този път Мариаброн се разсмя от сърце.

— Знам за произшествието с колянотрошачите — каза той.

— Сигурен съм, че не знам за какво говориш.

— Аз пък съм сигурен, че знаеш — настоя рейнджърът. — Призоваването на вълка беше хитър магически ход, както и връщането на достатъчно уши на Хобарт, за да спечелите доверието му, докато запазването на достатъчно, че да изградите легендата си, беше хитро използване на дипломацията.

— Твърде много предполагаш.

— Знаците бяха твърде лесни за разчитане, Джарлаксъл. Това не е предположение, а дедукция.

— Поставил си си за цел да изучаваш всеки мой ход, разбира се.

Мариаброн се поклони дълбоко.

— Аз, както и други.

Мрачният елф успя да прикрие проблясъка на притеснение в деликатните си черти.

— Знаем какво си направил, но не се притеснявай, защото няма да осъждаме конкретно това действие. Имаш много да преодоляваш що се отнася до репутацията на твоето наследство и малкият ти номер свърши добра работа за издигането ти до уважавана позиция. Не мога да забраня на никой човек или мрачен елф подобно изкачване.

— Притесняваш се от края на това изкачване? — Джарлаксъл пусна широка усмивка, която покриваше целия спектър от зловеща до обезоръжаваща, идеалното неразгадаемо изражение. — Защо?

Рейнджърът сви рамене, сякаш всъщност нямаше значение — поне не в този момент.

— Съдя за хората единствено по делата им. Срещал съм полуръстове, които биха прерязали гърлото на невинно човешко дете и полуорки, които биха дали живота си, за да го защитят. Лудориите ти с колянотрошачите не навредиха на никого, защото те са впечатляваща група, чиято репутация отдавна е изградена, а и във всеки случай живеят заради приключенията, а не заради репутацията. Хобарт със сигурност ти е простил. Дори вдигна тост в чест на хитростта ти, когато всичко му бе разкрито.

Очите на мрачния елф пламнаха за момент — малка загуба на самообладание. Джарлаксъл не беше свикнал колелата да се въртят извън неговия контрол и чувството не му харесваше. За момент се почувства така, сякаш се разправяше с покойната Матрона Баенре, най-нечестната от мрачните елфи, която сякаш винаги се движеше пред него или наравно с него. Бързо превъртя в ума си всички събития от срещата си с колянотрошачите, припомни си позата и отношението на Хобарт, за да види дали ще открие момента, когато полуръстът бе открил измамата.

Вдигна ръка, за да потърка брадичката си, като през цялото време не сваляше очи от Мариаброн и си отбеляза наум, че ще е добре, ако не го подценява отново.

Беше трудно за един мрачен елф да взема на сериозно хората и другите раси от повърхността. В крайна сметка през целия си живот Джарлаксъл бе убеждаван в тяхното по-нисше положение.

Но той знаеше по-добре. Беше оцелял и процъфтял, издигайки се над ограниченията на собствените си предразсъдъци. Потвърди това отново, справяйки се без усилие с острото напомняне.

— Районът безопасен ли е? — попита той рейнджъра.

— В безопасност сме.

Мрачният елф кимна и се отправи към лагера.

— Думите ти към Артемис Ентрери бяха добре казани — каза Мариаброн след него и го спря. — Мъжът се движи с грацията на истински войн и увереността на император. Но само във военния смисъл. Той е самотен във всеки друг смисъл. Смятам, че това е жалко.

— Не съм сигурен, че Артемис Ентрери ще оцени съжалението ти.

— Не го изразявам заради него, а заради тези около него.

Джарлаксъл обмисли тънката разлика за момент, после се усмихна и докосна шапката си.

„Да“, помисли си той, „Ентрери ще го приеме за голям комплимент“.

Още по-жалко.

Теренът беше неравен, понякога мек, понякога твърд и пълен с камъни и кал, изсъхнали корени и дълбоки локви. Коларите и пасажерите във фургоните подскачаха наляво-надясно, люлеейки се в ритъма на неравното и бавно пътуване, а главите им висяха, за да поемат вибрациите. Заради непрестанното друсане на Ентрери му трябваха няколко мига, за да забележи внезапната вибрация под колата, неочакваните трусове, които започваха да набират инерция под движещите се колела. Погледна към Джарлаксъл, който изглежда също се пробуждаше за внезапната промяна.

Край фургона конят на Елъри тропна с копито по земята. Отпред и отзад конете на стражите се изправиха на задни крака и изцвилиха с размахани във въздуха копита.

Мариаброн овладя коня си и го пришпори напред покрай Елъри и фургона на Джарлаксъл, а след това и покрай челния фургон.

— Пришпорете ги, пришпорете ги силно! — извика рейнджърът. — Напред, казах! С пълна скорост!

Той започна да удря с юздите си първо по едната, а после и по другата страна на врата на коня, пришпорвайки го напред.

Ентрери посегна към камшика. Жената от предния фургон направи същото. Джарлаксъл се хвана здраво, изправи се и се огледа, докато Елъри овладя жребеца си и го пришпори след Мариаброн.

— Какво става? — попита партньора си Ентрери.

— Чувствам подскачане и леко раздрусване — изкрещя Атрогейт от задницата на предния фургон. — Мисля да си намеря няколко чудовища за трепане!

Ентрери проследи как джуджето изважда с едно плавно движение двата си боздугана и топките им започват веднага да се въртят пред него.

Атрогейт обаче загуби изцяло концентрацията и ритъма си, когато секунда по-късно земята между вагоните изригна и няколко змиеподобни създания се изстреляха във въздуха. Докато се издигаха, развиха малки криле и закръжиха на място, а малките им зъбати усти се бяха разтворили в гладно очакване.

Конят отново се изправи на задните си крака и бедният ездач едва се задържа. Нагоре, точно пред ужасените му очи подскочи змиеподобно създание. Той инстинктивно закри лице с ръце точно когато змията изстреля киселина към очите му.

Строполи се на земята, а оръжието му остана затъкнато на седлото на ужасения му подскачащ кон. Навсякъде около него още и още крилати змии заизскачаха от дупки и се издигнаха във въздуха.

Конят му подскочи, хвърли къч и изтрополи напред, а група змии се впуснаха в гладно преследване.

Край мъжа с прошарена коса Дейвис Енг удържа коня си и го подкара напред в опит да заслони падналия си другар, но от земята заизлизаха още и още змии и се втурнаха да го пресрещнат. Енг извади широкия си меч и с бърз удар уви една змия около острието си и я запрати надалеч, когато завърши замаха си.

Но на нейно място се появи друга, която се изплю в лицето на войника и го заслепи с киселината си. Той размаха яростно оръжието си в напразни усилия да държи гадните малки създания настрана.

Още отрова удари мъжа и коня му. Друга двойка змии се спуснаха отзад и захапаха животното, което се изправи на задните си крака и изцвили от болка. Войникът се задържа на седлото, но изгуби всяка надежда да помогне на падналия си другар. Проснатият по очи мъж продължи да се извива под дъжда от киселинни струйки. Заби нокти в земята в опит да получи малко опора и да се изтласка нагоре.

Но една змия се гмурна към врата му, уви го с тялото си и заби пускащите си киселина зъби във врата му. Той я сграбчи с две ръце, но други змии се впуснаха бързо и яростно, плюейки и хапейки.

Ентрери изкрещя и конете изпръхтяха, заинатиха се ужасено и се отклониха надясно, тръгвайки нагоре по неравния склон.

— Задръж ги! — изкрещя Джарлаксъл, сграбчвайки юздите.

Фургонът се раздруса силно, защото задното му колело закачи камък и попадна в дълбока бразда. Впрягът коне се освободи, изтръгвайки сбруята от рамката и повличайки Джарлаксъл и Ентрери със себе си — поне за момент. И двамата запазиха самообладание достатъчно, че да се пуснат веднага щом полетяха напред с друсането и рязкото дръпване и нито един от двамата не бе толкова глупав, че да се опита да се противопостави на внезапната инерция. Удариха се в земята един до друг, Ентрери се претърколи, а мрачният елф се приземи леко на краката си и притича напред, за да поеме шока от удара.

Ентрери се изправи на крака светкавично с меч и кама в двете си ръце и готов за действие. Създаде около себе си непрозрачни воали от пепел, зад които се скри от погледа на множеството крилати змии.

Струйки киселинна плюнка проникнаха през слоевете черна пепел, но убиецът не бе хванат неподготвен.

Тичаше и сменяше посоките, за да избегне атаката, след което изхвърча през воалите и изненада змиите, докато се опитваха да го хванат. Един размах на Нокътя на Шарон свали две, пробождане от камата му проникна дълбоко в торса на трета. Тази змия стрелна глава, за да ухапе китката на убиеца, но Ентрери я изпревари, изви ръка надолу и замахна с острието, запращайки я надалеч.

Още преди създанието да отхвръкне от острието, убиецът отново бе в защитна позиция, замахвайки с меча си, за да отблъсне трио спускащи се змии и да отклони три струи киселина.

Нови се нахвърлиха върху него от другата страна и той бе наясно, че не може да победи всичките. Отстъпи от позицията си, скачайки надолу по хълма към двете джуджета и мършавия мъж, които бяха застанали в триъгълна защитна позиция в задната част на търкалящия се фургон.

Двата боздугана на Атрогейт се движеха като мъгла, металните топки с шиповете се въртяха бързо на края на веригите си. Въртеше ги навън и наоколо със страховита прецизност, без да прекъсва движенията им, но хитро променяйки ъгъла, така че да удари и запрати настрани всяка змия, която се появи твърде наблизо.

Атрогейт произнесе серия от римувани ругатни, докато се биеше, защото няколко струйки киселина го улучиха и вдигнаха струйки дим от брадата и туниката му.

Праткъс стоеше зад него, потънал дълбоко в молитви, и от време на време призоваваше Морадин, а после нежно докосваше дивия си телохранител, използвайки лечебни магии, за да излекува част от многобройните му рани.

Отстрани на свещеника мършавият мъж въртеше пръсти и изпращаше напред стрели енергия, които отблъскваха най-близките създания.

Ентрери знаеше, че трябва да настигне този фургон.

— Направете място! — изкрещя, като сви рязко настрани и се изравни със задната част на фургона, като скочи на върха на една скала.

Атрогейт се обърна бързо и му осигури безопасно приземяване на леглото. Преди джуджето да успее да му извика да задържи фланга, Ентрери профуча покрай него, между другото джудже и мършавия мъж. Покатери се на пейката, за да заеме мястото между двете кочияшки, които се бяха свили и крещяха от болка.

Ентрери дръпна качулката на наметалото върху лицето си и грабна юздите от Калихай. Полуелфката очевидно бе заслепена и почти безчувствена.

— Дръжте ги далече от мен! — изкрещя на триото зад себе си.

Наведе се ниско на мястото си и пришпори конете още по-бързо.

Парисъс, която стоеше отдясно на Ентрери, измърмори нещо и залитна силно към него, карайки го да се извие и неволно да дръпне юздите, забавяйки впряга.

С ръмжене Ентрери я блъсна назад, без да осъзнава, че жената е изгубила съзнание. Тя залитна на другата страна и продължи да пада през перилото. Ентрери посегна да я хване, но не можеше едновременно да задържи нея и да пришпорва конете.

Избра фургона.

Жената се претърколи, падна под предните колела с изпъшкване, последвано от второ, щом и задното колело я прегази.

Калихай извика и сграбчи ръката на Ентрери, крещейки му да спре фургона.

Той се обърна, за да я изгледа заплашително, да я накара да разбере съвсем ясно, че ако моментално не го пусне, ще я изхвърли от другата страна.

Тя падна назад, обхваната от страх и болка, след което извика отново когато още една струя киселинна отрова я удари в лицето и по едната й буза избиха мехури, „Дръж се! Дръж се!“

Това бе всичко, за което можеше да мисли бедният Дейвис Енг, докато нападението продължаваше.

Надеждите му да помогне на приятеля си се бяха изпарили, защото яздеше на ръба на възможностите си, дезориентиран, загубен в море от кръжащи, хапещи и плюещи змии. По ръцете и по страните на коня му се стичаха струйки кръв, а половината му лице бе покрито с възпалени мехури.

— Изчадия на Зенги! — чу вика на любимата си командирка нейде отдалече, твърде далече, че да може да му помогне.

Трябваше да намери посока и да пришпори коня си натам, но как можеше да прави нещо друго, след като трябваше да се държи здраво, за да остане жив?

Конят му се изправи, изцвили и се завъртя на задните си крака. После нещо го удари силно отстрани и спря завъртането. Войникът се наклони и не можа да се задържи.

Но нечия ръка го сграбчи и го изправи, после се плъзна край него, сграбчи юздите и ги поведе напред.

Мариаброн владееше коня си толкова добре, че животното правеше точно онова, което рейнджърът искаше — намери пътека и се отдалечи в галоп, като приемаше жилещите ухапвания от гадинките и прие сблъсъка с коня на Дейвис Енг.

На земята зад Мариаброн падналият войник продължаваше да се извива и търкаля, но очевидно вече нищо не можеше да му помогне. Мариаброн много се огорчи, че трябва да го изостави, но явно нямаше избор, защото дузини змии се бяха увили около него и го хапеха непрестанно, изпълвайки вените му с отрова.

Мариаброн знаеше, че конят може да надбяга създанията и това беше единствената надежда за него и за другия войник.

Жената войн изкрещя, наведе се ниско и размаха брадвата си, докато конят й трополеше по посока на мрачния елф, който скоро щеше да бъде надвит. Ръцете му се движеха обезумяло — и великолепно, трябваше да признае Елъри, — изпращайки поток от премятащи се кинжали към близките змии. Освен това самият той се въртеше непрестанно, наметалото му се бе разперило широко и предлагаше някаква защита срещу струите киселинна отрова, летящи към него. Въпреки това го улучваха неведнъж и той се смръщваше от болка, а Елъри бе сигурна, че не може да поддържа сякаш безкрайния си запас от снаряди.

Тя се наведе ниско, намръщи се и почти падна от коня си, когато струя киселина обля челюстта й, точно под долния край на шлема. Все пак успя да се овладее достатъчно, че да замахне напред с брадвата и да откъсне крилото на друга от змиите, но трета успя да премине напред над острието и да се спусне към ръката й. Извити зъби се показаха и захапаха здраво през ръкавицата на Елъри.

Рицарката изрева от болка и изпусна брадвата си, после яростно разтърси ръка и запрати ръкавицата и змията надалече. Извика на тъмния елф и насочи коня си, протягайки ръка за неговата.

Джарлаксъл я сграбчи, другата му ръка се задвижи светкавично и замахна ниско с камата. Изненадата на Елъри бе пълна, когато усети, че се плъзга от седлото, вместо да повлече елфа със себе си. Някаква магия бе овладяла мрачния елф, осъзна тя, защото силата му бе увеличена многократно и той не отстъпи и крачка, когато конят й премина в галоп покрай него.

Тя светкавично се озова на земята, зашеметена и залитаща, но Джарлаксъл я изправи на крака.

— Какво…? — понечи да попита.

Мрачният елф я дръпна на позиция пред себе си и Елъри забеляза слаби искрици във въздуха около тях.

Някаква сфера.

— Не се дърпай! — предупреди я той.

Вдигна другата си ръка, за да й покаже, че държи в деликатните си пръсти черен жезъл с рубинен връх.

Очите на жената се разшириха от страх, когато погледна през рамото на Джарлаксъл и видя няколко змии, летящи към тях.

Джарлаксъл не показа никаква следа от страх. Просто насочи жезъла към земята и изрече заповедна дума, която освободи малка огнена топка от края му.

Елъри инстинктивно се отдръпна, но мрачният елф я задържа на място с подсилената си от магия желязна хватка.

Тя се дръпна още повече, когато огненото кълбо изригна и яростни пламъци прогориха въздуха. Почувства как дъхът бива изсмукан от дробовете й, почувства внезапния натиск на изпепеляващата жега и сферата около нея и мрачния елф проблесна и просветна в яростен отговор.

Но издържа. Убийствените пламъци не можаха да преминат. Извън това пространство обаче, на двадесетина стъпки радиус пламъците поглъщаха жадно.

Змиите падаха пламнали към земята, превърнати на въглен преди да се приземят. Отстрани във фургона, който двамата с Ентрери бяха зарязали безцеремонно, чувалите с царевица се разпукаха в хватката на огъня.

От другата страна тялото на падналия войник изпращя и се овъгли, както и дузината змии, извиващи се върху него.

Облаче черен дим се издигна във въздуха над война и мрачния елф. Фургонът продължи да гори, изпращайки друг стълб пушек нагоре, докато дъските му пращяха в протест.

Но с изключение на това въздухът около тях утихна, неестествено спокоен, сякаш огненото кълбо на Джарлаксъл го бе пречистило.

Вълна от топлина премина покрай Ентрери — горещите вълни от огненото кълбо на Джарлаксъл. Той чу как мършавият мъж в задната част на фургона извика от изненада, последван от одобрителния възглас на Атрогейт:

— Чуден гърмеж прочисти таз гмеж!

Ако убиецът бе имал някакви планове да намали и да погледне назад, те бързо се изпариха заради пльокването на киселина върху качулката на наметалото му и пърхането на змийски криле зад ухото му.

Преди дори да успее да обърне внимание на ситуацията се чу потропване, последвано от шумно прас и гледката на размазана змия, отхвърчаща настрани.

Дрънкането продължи и Ентрери разпозна боздуганите на Атрогейт, които джуджето въртеше със смъртоносна точност.

— Пазя ти гърба, пазя ти главата — долетя викът на джуджето. — Ако змиите нападнат, стават на салата!

— Просто млъкни и ги убий — промърмори под носа си Ентрери, или поне така си мислеше. Бурният смях на Атрогейт му подсказа, че го е изрекъл твърде високо.

Друга змия отлетя покрай главата му и Ентрери чу бърза серия от сблъсъци, всеки придружен от рева на джуджето. Убиецът успя да погледне настрани към жената, която бързо губеше съзнание и започваше да се изтъркулва от фургона. С неприязън Ентрери я сграбчи и я натика обратно на мястото до него.

След това погледна назад и видя, че Атрогейт обикаля яростно в кръг. Боздуганите му свистяха и вършееха, размазваха и хвърляха змиите, изстрелвайки ги нагоре във въздуха или право надолу към земята.

Мършавият мъж стоеше в края на фургона зад двете джуджета, обърнат назад, а пръстите му се движеха.

От ръцете му се стрелна облак зелена мъгла и се разнесе зад фургона.

Змиите, които бяха наблизо, забавиха движенията си и започнаха да се извиват в спазми, щом се докоснаха до мъглата. Миг по-късно започнаха да падат мъртви по земята.

— Ура! — извика другото джудже.

— Отрови въздуха, а, магьоснико хитър? — каза Атрогейт. — Задави гущерите плюещи, мир из ли…

— Не го казвай! — изкрещя му Ентрери.

— Какво? — отвърна джуджето.

— Просто млъкни.

Атрогейт сви рамене, а боздуганите му най-сетне изгубиха инерция и увиснаха на веригите си.

— Не остана нищо за удряне — отбеляза той.

Ентрери го изгледа гневно, сякаш го предизвикваше да измисли някоя рима.

— Спри впряга — каза мършавият мъж. — Преследването приключи.

Ентрери дръпна леко юздите и накара конете да забавят ход. Обърна фургона настрани и забеляза приближаването на Мариаброн и ранения войник. Рейнджърът все още управляваше и двата им коня. Ентрери завъртя още малко в равното поле, за да проследи пътя на бягството им. Облакът отровна зелена мъгла започна да се разсейва и далечният горящ фургон се виждаше по-ясно, както и издигащият се във въздуха стълб от черен пушек.

Зад него Калихай се разкашля и изпъшка, Мариаброн предаде коня на войника на грижите на Атрогейт, после се обърна и се отправи в галоп към тялото на другата паднала жена. Ентрери забеляза, че другият войник е мъртъв — ясно се виждаше овъгленото му тяло.

От гледката на падналата жена — изкривена, окървавена и неподвижна, убиецът заключи, че са изгубили двама души в сблъсъка.

Най-малкото двама, осъзна той и за своя изненада усети вълна на притеснение. Огледа се наоколо, успокоявайки се почти веднага, щом забеляза Джарлаксъл от другата страна на един от хълмовете. Мрачният елф се спускаше спокойно. Видя и Елъри, малко след мрачния елф, която следваше изранения си кон.

Ранената жена на земята изпъшка и Ентрери се обърна, за да види Мариаброн, който държеше главата й в скута си. Рейнджърът повдигна нежно натъртеното й тяло от калта и я качи на гърба на коня си, след което го подкара бавно към фургона.

— Парисъс? — попита Калихай. Тя пропълзя обратно в седнала позиция, очите й се разшириха и тя отново извика приятелката си. — Парисъс!

Изражението на лицето на Мариаброн беше обезсърчаващо. Същото важеше и за безжизнено олюляващите се крайници на Парисъс.

— Парисъс? — извика отново жената до Ентрери, още по-настойчиво, щом започна да се освестява. Тръгна да подминава убиеца, но се спря. — Ти й причини това! — изкрещя тя и приближи изкривеното си лице до неговото.

Или се опита, защото когато последната дума се отрони от устните й, се чу гъргорене. Силната ръка на Ентрери я бе сграбчила за гърлото, пръстите му бяха обхванали трахеята й така, че всеки момент щяха да я смажат. Тя сграбчи ръката му с двете си ръце, после пусна едната, за да измъкне оръжието си.

Ентрери обаче никак не се притесни, защото тя се спря веднага щом почувства върха на инкрустираната кама, опрян под брадичката й.

— Искаш ли да изречеш още някакви обвинения? — попита Ентрери.

— Леко, момко — каза Атрогейт.

Зад него другото джудже започна тихо да напява.

— Ако тази магия е насочена към мене, би било мъдро да помислиш пак — обади се Ентрери.

Джуджето свещеник наистина спря, но едва когато ръката на мрачния елф го сграбчи за рамото.

— Няма нужда от враждебност — обърна се към всички Джарлаксъл. — Труден враг, но унищожен.

— Защото реши да ги изгориш, заедно с приятеля си — обвини го разтърсената, трепереща полуелфка.

— Приятелката ти беше мъртва много преди да изпратя огненото кълбо — отвърна мрачният елф. — Ако не го бях направил, двамата с командир Елъри щяхме да имаме същата съдба.

— Няма откъде да го знаеш!

Джарлаксъл сви рамене, сякаш нямаше значение.

— Спасих себе си и командир Елъри. Не можех да спася приятелката ти, нито пък ти, във всеки случай.

— Изчадия на Зенги — отбеляза Мариаброн, приближавайки се към останалите. — Може да има още наоколо. Нямаме време за тези глупости.

Ентрери погледна към рейнджъра, после към Джарлаксъл, който му кимна да пусне полуелфката. Той го направи, отправяйки й един последен заплашително предупредителен поглед.

Калихай се задави леко и отстъпи назад, но бързо се възстанови. Скочи от пейката на фургона и отиде при ранената си спътница. Мариаброн я пусна да мине, но погледна към останалите и поклати глава.

— Имам някои магии — обади се джуджето свещеник.

Мариаброн се дръпна от коня, оставяйки жената с ранената й приятелка.

— Тогава ги използвай — каза на джуджето. — Но се съмнявам, че ще помогнат. Пълна е с отрова, а падането е счупило гръбнака й.

Джуджето кимна мрачно и мина покрай него.

Сграбчи по-дребничката Калихай, която ридаеше неконтролируемо и изглеждаше сякаш ще се стопи в земята до коня.

— Парисъс — шепнеше тя отново и отново.

— Торба проклятия! Това трябваше да е тя — промърмори Атрогейт.

— Най-малкото — допълни Джарлаксъл.

Звукът от приближаващ се кон ги накара да се обърнат и да погледнат Елъри.

— Мариаброн с мен — нареди командирът. — Ще се върнем, за да видим какво можем да спасим. Трябва да си върна брадвата, и имаме още един кон, който тича свободно. Няма да го изоставя. — Тя погледна към ранената жена, докато Праткъс и Калихай я сваляха внимателно от коня. — Ами тя?

— Не — отвърна Мариаброн, а гласът му беше тих и изпълнен с уважение.

— Тогава я сложете във фургона и го подкарайте — нареди Елъри.

Безчувственият й тон предизвика усмивка у Ентрери. Можеше да види, че е развълнувана под спокойната фасада.

— Аз съм Кантан — чу да казва на Джарлаксъл мършавият мъж. — Станах свидетел на експлозията. Много впечатляващо. Не знаех, че се интересуваш от Изкуството.

— Аз съм мрачен елф с много таланти.

Кантан се поклони и изглеждаше впечатлен.

— И много предмети — не се сдържа да добави Ентрери.

Джарлаксъл докосна ръба на широкополата си шапка и се усмихна.

Ентрери обаче не отвърна на усмивката, защото бе забелязал погледа на Калихай. Видя ясна заплаха в синьо-сивите й очи. Да, тя то обвиняваше за падането на приятелката си.

— Хайде, тъпаци, натоварете тоз фургон! — изрева Атрогейт, щом Мариаброн и Елъри потеглиха. — Побързайте преди Зенги да нападне с дракон! Буахахаха!

— Ще бъде интересно пътуване — каза Джарлаксъл на Ентрери, докато се качваше на пейката до убиеца.

— „Интересно“ е добра дума — отвърна Ентрери.

Глава 10

С открито сърце

— Спокойно, грамадни приятелю — каза Уингхам, пляскайки с ръце във въздуха в опит да успокои полуорка.

Но Олгерхан не се успокояваше.

— Тя умира! Опитах се да помогна, но не мога.

— Не знаем дали умира.

— Отново е болна и е по-зле отпреди — продължи Олгерхан. — Замъкът расте и сянката му разболява Арраян.

Уингхам понечи да отговори, но се спря и се замисли върху думите на Олгерхан. Без съмнение не особено умният войн правеше само бегла връзка, използвайки замъка, за да илюстрира страха си за Арраян, но в това простичко изявление Уингхам долови намек за истина.

В крайна сметка Арраян бе отворила книгата. Възможно ли беше с това си действие да е създала магическа връзка между себе си и тома? Уингхам бе заподозрял, че тя е послужила за катализатор, но възможно ли бе да има нещо повече?

— Стария Нюнги още ли е в града? — попита търговецът.

— Нюнги? — повтори Олгерхан. — Разказвачът?

— Да, същият.

Олгерхан сви рамене и отвърна:

— Не съм го виждал от известно време, но знам къде е къщата му.

— Заведи ме при него веднага.

— Но Арраян…

— За да помогнем на Арраян — обясни Уингхам.

В мига, в който думите излязоха от устата му, Олгерхан го сграбчи за ръцете и го издърпа извън фургона, после го затегли на север към града. Движеха се с пълна сила, което значеше, че бедният стар търговец наполовина тичаше, наполовина летеше зад теглещия го войн.

Скоро стояха пред разнебитената врата на стара триетажна къща, чиято външност изглеждаше ужасно занемарена. Мъртви лози бяха пропълзели до средата на постройката, нова растителност беше поникнала навсякъде с корени, проникващи в каменните й основи.

Без да спира, Олгерхан потропа по вратата, която се разтресе така, сякаш силните удари щяха да я изтръгнат от паянтовите панти.

— Полека, приятелю — каза Уингхам. — Нюнги е много стар. Дай му време да отговори.

— Нюнги! — изкрещя Олгерхан.

Потропа толкова силно по стената до вратата, че цялата постройка потрепери. После премести грамадния си юмрук обратно към вратата и вдигна ръка.

Спря, когато вратата се отвори навътре и в рамката се появи плешив, сбръчкан старец, приличащ повече на човек, отколкото на орк с изключение на зъбите, които бяха твърде дълги, че да се поберат в устата му. Плешивото му теме бе покрито с кафяви петна, а от една голяма бенка отстрани на носа му стърчеше снопче сиви косми. Трепереше, сякаш можеше всеки момент да се строполи, но в сините му очи Олгерхан и Уингхам видяха яснота, която не се поддаваше на възрастта му.

— О, моля те, не ме удряй, едро буйно дете — каза той с дрезгав и хриптящ глас. — Съмнявам се, че ще е кой знае какво предизвикателство да ме повалиш. Изчакай няколко мига и си спести усилията, защото старите ми крака няма да ме държат изправен дълго време!

Той завърши думите си със смях, който се трансформира в кашлица.

Олгерхан свали ръката си и сви рамене, доста засрамено.

Уингхам сложи ръка на рамото на Олгерхан и внимателно го побутна настрани, после пристъпи напред, за да се изправи лице в лице със стария Нюнги.

— Уингхам? — попита мъжа. — Уингхам, нима пак си се върнал?

— Всяка година, стари приятелю — отвърна търговецът, — но не съм те виждал от десетилетие или повече. А преди толкова обичаше ароматите от моя панаир…

— Все още бих им се насладил, стари глупако — отвърна Нюнги — но е твърде дълга разходка за мен.

Уингхам се поклони ниско.

— В такъв случай моите извинения, задето не съм те потърсил през всичките тези години.

— Но сега си тук. Влез, влез. Доведи и едрия си приятел, но моля те, не му позволявай да удря стените ми отново.

Уингхам се подсмихна и погледна към покрусения Олгерхан. Нюнги понечи да изчезне обратно в сенките на къщата, но Уингхам го накара да спре.

— Друг път с удоволствие — обясни търговецът. — Но сега не сме дошли да си бъбрим. Близо до Палишчук се случва нещо, което има нужда от твоята мъдрост и знания.

— Отдавна се отказах от пътя на песента и меча.

— Не е далече — настоя Уингхам — и те уверявам, че нямаше да те безпокоя, ако имаше друг начин. Но има голяма постройка в процес на изграждане — подозирам, че е реликва на Зенги.

— Не изричай това нечисто име!

— Съгласен съм — отвърна Уингхам с нов поклон. — И не бих, ако имаше друг начин да те подтикна да действаш.

Нюнги се наклони леко назад и обмисли думите.

— Конструкция, казваш?

— Убеден съм, че ако се покатериш до най-високата си стая и погледнеш през северния прозорец, ще можеш да я видиш и оттук.

Нюнги погледна обратно към стаята зад себе си и разнебитеното стълбище, изкачващо се покрай дясната стена.

— Не напускам твърде често най-долния етаж. Съмнявам се, че мога да изкача тези стълби — той се усмихваше, когато се обърна към Уингхам, после насочи погледа си към Олгерхан. — Може би едрият ти приятел може да ми помогне — да помогне и на двама ни, ако краката ти са толкова стари като моите.

Уингхам не се нуждаеше от помощта на Олгерхан, за да изкатери стълбите, макар че дървеният парапет бе крехък и разнебитен. Много от перилата липсваха или бяха наклонени навън или навътре и не бяха закрепени за самия парапет. Старият търговец поведе, Олгерхан го следваше отблизо, нарамил Нюнги, и от време на време протягаше ръка, за да придържа Уингхам.

Стълбището се издигаше на около петнадесет фута и излизаше на балкон, който се разпростираше по дължината на широкото фоайе. Отсреща имаше второ стълбище, което водеше до третия етаж. То изглеждаше по-стабилно с всички перила на мястото им, но очевидно не бе използвано от години и Уингхам трябваше да почисти няколко паяжини, за да продължи. Стълбите излизаха на южната страна на къщата и Уингхам трябваше да измине по балкона целия път обратно до вратата на северната стая. Когато стигна дотам, погледна назад, защото Нюнги отново ходеше сам и бе изостанал заради отчетливото си куцукане. Нюнги му махна да продължи и той отвори вратата, отиде до далечния прозорец и дръпна завесата.

Щом погледна на север, Уингхам за малко не се строполи, защото макар и да бе очаквал гледката на растящия замък, определено не бе очаквал колко доминираща ще изглежда постройката от толкова далече. Само няколко дни бяха изминали откак Уингхам бе ходил до магическата книга и постройката, която растеше около нея, и замъкът вече бе многократно по-голям. Естествено Уингхам не можеше да види книгата от толкова далече, но кръглата кула, издигаща се около нея, и извисяваща се над Ваасанската равнина, бе ясно видима.

По-потресаващо бе, че кулата бе далеч към задната част на постройката, в средата на задната стена, обградена от две по-малки кули, разположени в ъглите й. От тях стената се придвижваше на юг към Палишчук и Уингхам можеше да различи очертанията на нарастваща централна постройка около бъдеща порта, която щеше да се превърне в горната стена на замъка.

Няколко други постройки растяха пред портата, външна стена и по-ниска стена вече се издигаха от земята.

— В името на боговете, какво е направил? — попита старият Нюнги иззад гърба на Уингхам.

— Оставил ни е някои подаръци, както изглежда — отвърна Уингхам.

— Изглежда почти като копие на замъка Опасни, проклето да е името му — отбеляза Нюнги.

Уингхам погледна към стария бард, наясно с факта, че той бе един от малцината все още живи, които бяха виждали ужасното място по време на зенита на могъществото на Зенги.

— Това е направено от магьосник — каза Нюнги.

— Зенги, както вече обясних.

— Не, стари ми приятелю, имам предвид сега. Направил го е магьосник. Магьосник е послужил за катализатор, за да върне към живот силата на краля вещер.

Сега!

— Някои проклятия нямат край — отвърна Уингхам, но премълча останалата част от мислите си, свързани с Арраян и собствената му глупост да й даде книгата.

Беше я сметнал за наръчник в изкуството на некромантията или създаването на големи, или пък по история.

Никога не си беше представял каква е истината.

— Моля те, ела с мен, Нюнги — подкани го Уингхам.

— Там ли? — попита старецът с ужасено изражение. — Опасявам се, че дните ми на странстване са отдавна в миналото. Нямам силата да се бия с…

— Не там — обясни Уингхам. — До къщата на приятел — племенницата ми, която се нуждае от мъдростта ти в този мрачен час.

Нюнги погледна към Уингхам с нескрито любопитство.

— Магьосницата?

Мрачното изражение на Уингхам беше достатъчен отговор за стария полуорк.

Уингхам скоро откри, че Олгерхан не преувеличава в настояването си старият търговец да дойде бързо при Арраян. Жената изглеждаше много по-зле отпреди. Кожата й бе бледа и изглеждаше обезводнена, като сива изсушена хартия. Опита се да се надигне от леглото, където Олгерхан я бе изправил с помощта на възглавници в почти седнала позиция, но Уингхам виждаше, че усилието е твърде голямо и бързо й махна да остане в по-удобната поза.

Погледът на Арраян пробяга покрай Уингхам и Олгерхан и се спря на прегърбената фигура на по-възрастния полуорк. Изражението й се промени от подканящо към подозрително.

— Познаваш ли приятеля ми Нюнги? — попита я Уингхам.

Арраян продължи да оглежда внимателно стария полуорк и в уморените й очи проблесна искрица на разпознаване, макар и бегло.

— Нюнги е компетентен по въпросите на магията — обясни Уингхам. — Ще ни помогне да те излекуваме.

— Магия? — попита със слаб глас Арраян.

Нюнги пристъпи напред и се наведе над нея.

— Малката Арраян Личинкочистачка? — запита той и жената се намръщи при споменаването на името й. Винаги беше любопитна като малка. Не съм изненадан да открия, че си магьосница, и то могъща, ако онзи замък е някакъв показател.

Арраян осмисли комплимента достатъчно дълго, че да разпознае какво стои зад него и лицето й се разкриви от ужас.

— Не съм създала замъка.

Нюнги понечи да отговори, но се спря, сякаш тъкмо бе схванал твърдението й.

— Извини ме за грешката — каза накрая.

Старият полуорк се наведе по-ниско, за да я погледне в очите. Подкани Олгерхан да й донесе малко вода или супа, прекара още няколко мига, като я оглеждаше, после отстъпи назад, щом по-едрият полуорк се върна.

Нюнги направи знак на Уингхам да го последва обратно в предната стая.

— Тя не е болна — обясни старият бард, когато излязоха от стаята на Арраян.

— Имаш предвид, че не е болест?

Нюнги кимна.

— Знаех го още преди да дойдем, но след като я огледах, съм напълно сигурен. Това не е отрова или болест. Само допреди няколко дни е била напълно здрава, нали?

— Танцуваше с лекота на прекрасните си крачета, когато дойде да ме посрещне при пристигането ми.

— Това е магия — отбеляза Нюнги. — Зенги го е правил и преди.

— Как?

— Книгата е капан. Не е том на сътворението, а том на самосътворението. Веднъж щом някой с подходящите магически сили започне да я чете, тя хваща в капан есенцията на живота му. Когато замъкът нараства, той го прави с цената на живота, интелекта и магическите сили на Арраян. Тя го създава подсъзнателно.

— За колко дълго? — попита Уингхам, пристъпи и погледна загрижено към спалнята.

— Предполагам, че докато умре — отвърна Нюнги. — Погълната от създаденото. Съмнявам се, че безмилостният Зенги би се спрял от нещо подобно на състрадание към нищо неподозиращата жертва.

— Как можем да го спрем? — попита Уингхам.

Нюнги погледна загрижено покрай него, после на лицето му се изписа зловеща решителност, когато отново срещна погледа на Уингхам.

— Не, не можеш — каза Уингхам, внезапно разбирайки намеренията му.

— Замъкът е заплаха — заплаха, която расте и става все по-силна — обоснова се Нюнги. — Страхувам се, че племенницата ти е загубена. Със сигурност няма нищо, което да мога да направя, за да забавя процеса, който ще я убие. Съмнявам се, че някой друг в Палишчук би могъл.

— Имаме лечители.

— Които в най-добрия случай ще са безпомощни — отвърна по-възрастният полуорк. — Или ако не са, ще й предложат някакво облекчение, което единствено ще подсили енергията, която се влива в чудовищното творение на Зенги. Разбирам колебанието ти, приятелю. Тя ти е роднина, при това любима. Разбирам го по погледа ти, когато я гледаш. Но нима не помниш нещастията, причинени от Зенги? Нима във фалшивото си състрадание ще помогнеш за завръщането им?

Уингхам отново погледна към стаята и каза:

— Не може да си сигурен за всичко това. Има твърде много предположения.

— Сигурен съм, Уингхам. Това не е просто съвпадение. И ти го знаеш — когато изрече това, Нюнги отиде до тезгяха и намери дълъг кухненски нож. — Ще бъда бърз. Няма да види удара. Нека се молим, че не е твърде късно да спасим душата й и да омаломощим злото, което неволно е създала.

Уингхам едва успяваше да диша, едва се държеше на краката си. Опита се да смели думите на Нюнги и аргументите му. Търсеше някаква грешка, някаква нишка надежда. Инстинктивно вдигна ръка, за да спре стария полуорк, но Нюнги се движеше воден от цел, каквато не бе имал от много години. Той мина покрай Уингхам, влезе в спалнята и подкани Олгерхан да се дръпне настрани.

Едрият полуорк го направи и откри пътя към Арраян, която дишаше на пресекулки и си почиваше.

Нюнги знаеше много за света, заобикалящ Палишчук. Беше прекарал десетилетия в странстване из страната като пътуващ менестрел — събираше информация и песни. Освен това дълги години бе пътувал с Уингхам и бе изучавал магията и магическите предмети. Беше служил в армията на Зенги в ранните дни на възхода на краля вещер, преди ужасната истина за чудовищното създание да излезе наяве. Нюнги не се съмняваше в предположението си за хитрата връзка, която бе създадена между книгата и четящия, нито пък в нуждата да извърши ужасното деяние преди замъкът да бъде завършен.

Умът му бе все още остър и знаеше много.

Това, което не бе взел под внимание, бе дълбочината на връзката между Арраян и Олгерхан. Не помисли да скрие намерението си, докато размахваше дългия нож и се приближаваше към безпомощната жена.

Нещо в очите му го издаде на Олгерхан. Нещо в дръзката му, нетърпелива поза подсказа на младия полуорк, че старецът не е тръгнал да лекува, поне не и по начин, който чувствата на Олгерхан биха позволили.

Нюнги се приведе към гърлото на Арраян и бе спрян от силна ръка, която сграбчи неговата. Опита се да се измъкне, но със същия успех би могъл да се опита да спре галопиращ кон.

— Пусни ме, глупако! — сгълча го той.

Арраян отвори очи и погледна към двете фигури, застанали пред нея.

Олгерхан извъртя китката си и с лекота принуди Нюнги да вдигне ръката с ножа във въздуха и да изкриви лице от болка.

— Трябва… Не разбираш! — заспори Нюнги.

Олгерхан отмести поглед от Нюнги към Уингхам, който стоеше до вратата.

— За нейно добро е — запротестира бардът. — Като пускането на кръв, за да се махне отровата, разбираш ли?

Олгерхан продължи да гледа към Уингхам в очакване на отговор.

Нюнги продължи да се бори, но застина, щом Уингхам изрече:

— Смята да я убие, Олгерхан.

Очите на Нюнги се разшириха още и още, когато юмрукът на младия силен полуорк се стовари върху лицето му и го изпрати през стаята и на пода, където изпадна в безсъзнание.

Глава 11

Сянката на Палишчук

— Побързай! — извика Калихай на Ентрери. — Подкарай ги по-бързо!

Ентрери изсумтя в отговор, но не размаха камшика. Разбираше отчаянието й, но това не беше негов проблем. През ширналото се поле от камениста земя, осеяна с кални локви, в далечината се издигаше Палишчук. Ентрери знаеше, че все още са далече от града и ако пришпори впряга още повече, конете най-вероятно ще издъхнат преди да стигнат до портите.

Джарлаксъл седеше на пейката до него заедно с Атрогейт, разположен по-далече, от лявата страна на убиеца.

Праткъс беше отзад заедно с Калихай и двамата ранени — войникът Дейвис Енг и пострадалата приятелка на Калихай Парисъс.

— По-бързо, казах, животът ти зависи от това! — изкрещя Калихай отзад.

Ентрери устоя на желанието да спре фургона. Джарлаксъл сложи ръка върху неговата и когато убиецът го погледна, му направи знак да не отговаря.

В интерес на истината Ентрери нямаше и намерение да отговаря на отчаяната жена, макар идеята да измъкне камата си, да скочи отзад и да отреже шавливия й език му бе минала през ума нееднократно.

Втора ръка се стовари на другото рамо на убиеца и той обърна студения си заплашителен поглед на другата страна към Праткъс.

— Лейди Парисъс със сигурност ще умре, — обясни джуджето. — Остават й няколко мига живот, не повече.

— Не мога да ги подкарам по-бързо, отколкото… започна да отговаря Ентрери, но джуджето го прекъсна с вдигната ръка и поглед, който показваше, че не е нужно обяснение.

— Просто ти казвам да не скачаш отзад, за да я накараш да млъкне — обясни Праткъс. — Полуелфите са от ридаещите, ако ме разбираш.

— Нищо ли не можеш да направиш за жената? — попита Джарлаксъл.

— Използвам всичките си способности, за да поддържам Дейвис Енг жив — обясни Праткъс. — А той дори не беше наранен в сравнение с нея, като изключим малко изгаряния с киселина. Проклетите ухапвания, които е получила, са проблемът. Твърде много. Отровни, че и от най-гадния тип. А Парисъс ще умре и без отровата, макар да съм сигурен, че във вените й има достатъчно да изтреби всички нас.

— Тогава накарай Атрогейт да й смаже черепа — каза Ентрери. — Да се приключва и да й спести болката.

— Мисля, че отдавна е преминала прага на болката.

— Още по-жалко — отвърна Ентрери.

— Става такъв, когато е раздразнен — подметна заядливо Джарлаксъл.

В отговор получи зъл поглед от Ентрери и естествено реагира с обезоръжаваща усмивка.

— Значи войникът ще оживее? — попита Атрогейт, но Праткъс само сви рамене.

Зад тях Калихай изплака.

— Спести ми един удар — отбеляза Атрогейт, разбирайки както и всички останали, по кухия и безпомощен тембър на риданията, че смъртта най-сетне е застигнала Парисъс.

Калихай продължи да ридае дори след като Праткъс се присъедини към нея и се опита да я успокои.

— Може все пак да се наложи да ударя — измърмори Атрогейт след няколко мига от несекващото оплакване.

Елъри приближи коня си зад фургона и попита свещеника за Парисъс и войника.

— Гадничка отрова — чуха думите на джуджето Ентрери и Джарлаксъл.

— Дори не сме стигнали града и двама вече са мъртви — каза Ентрери на мрачния елф.

— Двама по-малко, с които да делим съкровищата, които несъмнено ни очакват в края на пътя.

Ентрери не си направи труда да отговаря.

Малко по-късно, когато Палишчук се очерта доста по-ясно пред тях, групата забеляза кръг от ярко оцветени фургони, спрени пред южната стена на града. В този момент Мариаброн пришпори коня си в галоп и избърза напред.

— Търговецът Уингхам и неговата трупа — обясни Елъри, приближавайки се зад Ентрери.

— Не съм го чувал — отвърна й Джарлаксъл.

— Уингхам — отвърна лукаво Атрогейт и всички очи се обърнаха към него, за да видят как държи единия от боздуганите пред себе си, а покритата с шипове топка се люлее и поклаща на края на веригата в ритъма на движещия се фургон.

— Уингхам е известен с това, че продава редки предмети, по-точно оръжия — обясни Елъри. — Ще е повече от заинтересуван от твоя меч — добави тя, поглеждайки към Ентрери.

Ентрери се усмихна пряко волята си. Можеше да си представи как дава оръжието за оглед на „Уингхам“, който и да беше този „Уингхам“. Без защитната ръкавица неподозиращ или по-слаб индивид, опитващ се да държи Нокътя на Шарон, щеше да се окаже победен и погълнат от могъщия съзнателен предмет.

— Хубав комплект боздугани — поздрави джуджето Джарлаксъл.

— По-хубави, отколкото смяташ — отвърна Атрогейт с гротескно намигване. — Пращат враговете да летят по-далече, отколкото ти мяташ.

Ентрери се изкикоти.

— Хубави оръжия — съгласи се Джарлаксъл.

— Силно омагьосани — добави Елъри.

Джарлаксъл погледна от люлеещия се боздуган към командира и каза:

— Изглежда ще трябва да посетя този Уингхам.

— Носи си торба със злато — извика му джуджето. — И бъди готов да се простиш с него!

— Уингхам е известен като непреклонен търговец — обясни Елъри.

— Значи наистина трябва да го посетя — каза мрачният елф.

Праткъс се приближи с поклащане и се наведе между Ентрери и Джарлаксъл.

— Мъртва е — потвърди той. — Мисля, че е по-добре за нея, че всичко приключи бързо, защото никога нямаше да може да използва ръцете и краката си.

Това накара убиецът да трепне леко, припомняйки си подскачането на фургона, когато бе преминал през бедната Парисъс.

— Какво ще кажеш за Дейвис Енг? — попита Елъри.

— Той е болен, но си мисля, че ще се възстанови. Няколко десетдневки в леглото ще го изправят на крака.

— Месец? — отвърна Елъри. Не изглеждаше доволна от информацията.

— Трима си отидоха — промърмори Ентрери, но на мрачния елф сякаш не му пукаше.

Елъри обаче явно се вълнуваше.

— Поддържай го жив на всяка цена — нареди тя, после изви коня си настрани и заби пети в хълбоците му.

Съпровождан от нестихващите ридания на Калихай, Ентрери придвижи фургона по оставащото до Палишчук разстояние. По заповед на Елъри закара каруцата покрай цирка на Уингхам до южната порта на града, където им позволиха да преминат без проблеми — несъмнено благодарение на Мариаброн, който отдавна бе влязъл.

Спряха край караулното помещение веднага след южната порта и бяха посрещнати от коняри и прислужници.

— Обещавам ти, че няма да забравя какво направи — прошепна Калихай на Ентрери, докато минаваше покрай него, за да слезе от фургона.

Джарлаксъл отново сложи ръка на рамото на убиеца, но Ентрери нямаше намерение да отговаря на откритата заплаха — поне не и с думи.

Ентрери рядко отговаряше с думи на заплахи. В мислите си разбираше, че Калихай скоро отново ще застане до Парисъс.

Трима градски стражи се появиха, за да свалят Дейвис Енг, подканяйки Праткъс да иде с тях. Други двама дойдоха, за да вземат тялото на Парисъс.

— Вътре има няколко стаи за нас, макар че няма да се бавим дълго — обясни Елъри на останалите. — Настанете се удобно и си починете колкото можете.

— Изоставяш ли ни? — попита мрачният елф.

— Мариаброн ми е оставил съобщение, че трябва да се срещнем при цирка на Уингхам — обясни тя. — Ще се върна след това с решение какъв ще е маршрутът ни.

— Твоят маршрут — поправи я Калихай, привличайки всички погледи върху себе си. — Аз приключих с теб.

— Знаеше за опасностите, когато се присъедини към похода ми — сгълча я Елъри, но не ядосано, — както и Парисъс.

— Няма да съм част от група с този — отвърна Калихай и вирна брадичка към Ентрери. — Той ще хвърли всеки от нас към смъртта му, за да спаси себе си. Чудно е, че някой друг освен него и мрачния елф оцеля по пътя.

Елъри погледна към убиеца, който просто сви рамене.

— Ба! Но твоята дружка падна и отпраши към Ада прекъсна я Атрогейт. — Всички ще измрем, не можем го спрем, та защо да ревем! Буахаха!

Калихай го изгледа кръвнишки, което го накара да се разсмее още по-силно. Той се заклатушка към караулното и не изглеждаше никак разтревожен.

— Човек трябва да внимава с него — прошепна Джарлаксъл на Ентрери, и убиецът не го оспори.

— Съгласи се да участваш докрай — каза Елъри на Калихай. Тя се приближи и докато говореше, придърпа със сила жената към себе си. — Парисъс е мъртва и няма нищо, което ти или някой друг можете да направите.

Ние имаме дълг, който трябва да изпълним.

— Твоят дълг, но вече не и мой. Елъри я изгледа твърдо.

— Нима ще се окажа извън закона в земите на крал Гарет, защото отказвам да пътувам с група, на която не може да се разчита?

Погледът на Елъри омекна.

— Не, разбира се, че не. Ще помоля само да останеш и да наглеждаш Дейвис Енг. Изглежда, че и той няма да продължи пътуването си с нас. Когато приключим с Палишчук, ще ви върнем във Ваасанската порта — с тялото на Парисъс, ако това е твоят избор.

— И делът ми остава? — посмя да попита жената. — Както и делът на Парисъс, който тя ми завеща пред собствените ти очи?

За изненада на Ентрери и Джарлаксъл Елъри се съгласи без колебание.

— Ядосано малко създание — прошепна Джарлаксъл на приятеля си.

— Източник на неприятности? — зачуди се Ентрери.

— Мариаброн се завърна — каза Уингхам на Олгерхан, когато намери едрия полуорк обратно при къщата на Нюнги. — Довел е командир от Ваасанската порта, заедно с няколко други наемници, за да разучат замъка.

Ще намерят начин, Олгерхан. Арраян ще бъде спасена.

Войнът го погледна с неприкрит скептицизъм.

— Ти ще ги придружиш в пътешествието им — продължи Уингхам, — за да им помогнеш да открият начин да се справят с проклятието на Зенги.

— А ти ще се грижиш за Арраян? — попита Олгерхан със същото красноречиво съмнение. Той погледна през широкото фоайе към една врата, която водеше към малък килер. — Ще я защитиш от него?

Уингхам също погледна натам.

— Затворил си великия Нюнги в килер?

Олгерхан сви рамене и Уингхам тръгна натам.

— Остави го вътре! — настоя Олгерхан.

Уингхам се завъртя обратно към него, изумен, че обикновено податливият — или поне контролируем войн го командва.

— Остави го вътре — повтори Олгерхан. — Моля те. Може да диша. Не е овързан опасно.

Двамата се взираха един в друг дълго време и Олгерхан остана с впечатление, че Уингхам води вътрешна борба заради някакво решение. Старият търговец понечи да заговори неколкократно, но се спираше и най-накрая просто зае замислена поза.

— Няма да се грижа за Арраян — изрече решително Уингхам най-накрая.

— Тогава няма да я оставя.

Уингхам пристъпи към Олгерхан и бръкна в джоба на палтото си. Олгерхан се наведе назад, за да се предпази, но се успокои, когато видя предметите, които Уингхам извади — два златни пръстена с по един скъпоценен камък на всеки.

— Къде е тя? — попита Уингхам. — В къщата си ли?

Олгерхан го изгледа продължително, след което поклати отрицателно глава. Погледна нагоре към стълбите, после го поведе към първия балкон. Арраян беше настанена в една малка спалня. Лежеше съвсем неподвижно, дишането й бе равномерно.

— Чувства се малко по-добре — обясни Олгерхан.

— Знае ли за Нюнги?

— Казах й, че е с теб и търси някои отговори.

Уингхам кимна, после се приближи до племенницата си. Седна на леглото до нея, закривайки видимостта на Олгерхан. За момент се наведе ниско, после се отдръпна.

Погледът на Олгерхан бе привлечен към жената и към пръстена, който Уингхам й бе сложил. Прозрачният скъпоценен камък проблесна за момент, после посивя, сякаш в камъка някак бе проникнал пушек. Продължи да потъмнява, докато Олгерхан се приближаваше и когато нежно вдигна ръката на Арраян, за да го огледа по-отблизо, беше станал мастиленочерен като оникс.

Войнът погледна към Уингхам, който стоеше с протегната към него ръка и му подаваше другия пръстен.

— Достатъчно силен ли си, за да споделиш участта й? — попита Уингхам.

Олгерхан го погледна без напълно да разбира. Уингхам вдигна другия пръстен.

— Това са споделящи пръстени — обясни старият търговец. — Едновременно благословия и проклятие, създадени много отдавна от магия, загубена за света.

Съществуват само няколко чифта — предмети, създадени за любовници, които са били обвързани с тяло и душа.

— С Арраян не сме…

— Знам, но няма значение. Има значение онова, което е в сърцето ти. Достатъчно силен ли си, за да споделиш участта й, и готов ли си да умреш за нея или до нея, ако се стигне до това?

— Разбира се, че съм — отвърна Олгерхан без никакво колебание.

Той се протегна към Уингхам и взе предложения пръстен. Хвърли мимолетен поглед на Арраян и плъзна пръстена на ръката си. Преди дори да го нагласи на мястото му, го обзе дълбока умора. Зрението му се замъгли и главата му запулсира от остра болка. Стомахът му се разбунтува от вълните на гадене и краката му се заклатушкаха, сякаш щяха да се прегънат под него. Почувства се така, сякаш огромни нокти са се материализирали вътре в него и са започнали да дърпат живителните му сили, опъвайки тази тънка линия толкова рязко и настоятелно, че Олгерхан се уплаши, че тя просто ще се скъса и ще се взриви в облак разсеяна енергия.

Почувства ръката на Уингхам, която го подкрепи, и използва осезаемата хватка като водач към външния свят. През замъгленото си зрение мерна Арраян, която лежеше неподвижно, но с отворени очи. Тя помръдна едната си ръка, за да отмести назад гъстата си коса и дори през замаяността за Олгерхан беше очевидно, че цветът на лицето й се е върнал.

Тогава осъзна всичко съвсем ясно. Уингхам го бе помолил да „сподели участта й“.

С тази мисъл в ума си полуоркът изръмжа и отпъди гаденето, изправи се, сграбчи ръката на Уингхам със своята и целенасочено я отмести. Погледна към стария търговец и кимна. После сведе очи към пръстена си и загледа как кървавочервена мъгла нахлу и почна да се върти във фасетите на камъка. Мъглата посивя, но съвсем леко, не се появи чернотата, която бе видял на пръста на бедната Арраян.

Погледна обратно към жената и пръстена й и забеляза, че вече не е черен като оникс.

— Със силата на тези пръстени товарът е споделен прошепна му Уингхам. — Мога само да се надявам, че не съм дал на нарастващата постройка още по-голям източник на сила.

— Няма да се проваля в това — увери го Олгерхан, макар никой от двамата да не знаеше какво означава „това“.

Уингхам се приближи и огледа Арраян, която очевидно си почиваше по-удобно, макар отново да бе затворила очи.

— Това е временно решение — каза търговецът. — Кулата ще продължи да смуче енергия от нея и докато тя отслабва, ще отслабваш и ти. Това е последният ни шанс — единственият ни шанс — да я спасим. Двамата ще идете с Мариаброн и пратениците на Гарет. Победете силата, която хвърля мрак над земите ни, но ако не можете, ти, Олгерхан, ще трябва да направиш нещо друго за мен.

Едрият полуорк слушаше внимателно и се взираше твърдо в стария Уингхам.

— Не трябва да позволяваш на замъка да я вземе — обясни Уингхам.

— Да я вземе?

— Да я погълне — дойде отговорът. — Не мога дори да схвана напълно какво означава това, но Нюнги, който е по-мъдър от мен, беше особено настоятелен по този въпрос. Замъкът нараства от живителните сили на Арраян и е спечелил много, защото ние не знаехме с какво се борим. Дори сега не разбираме как да го победим, но трябва да го победим и то бързо. И ако не можеш, Олгерхан, искам думата ти, че няма да му позволиш да погълне моята Арраян!

Погледът на Олгерхан отново се отклони към Арраян, докато се опитваше да осмисли думите на Уингхам и когато най-накрая значението им започна да му се изяснява, погледът му стана още по-твърд.

— Молиш ме да я убия?

— Моля за милостта ти и изисквам силата ти.

Олгерхан изглеждаше така, сякаш ще се хвърли към Уингхам и ще откъсне главата му от раменете.

— Ако не можеш да го направиш за мен, тогава… — започна Уингхам, вдигна отпусната ръка на Арраян и сграбчи пръстена.

— Недей!

— Тогава искам думата ти — каза търговецът. — Олгерхан, пред нас няма избор. Иди и се бий, ако предстои битка. Мариаброн е мъдър и е довел интересна група със себе си, включително мрачен елф и мъдър маг от Дамара. Но ако битката не може да бъде спечелена или поне не спечелена навреме, тогава не бива да позволяваш на замъка да вземе Арраян. Трябва да намериш силата да бъдеш милостив.

Към края на думите му Олгерхан вече дишаше накъсано и почувства как сърцето му се разкъсва, докато гледаше своята скъпа Арраян на леглото.

— Пусни ръката й — каза накрая. — Разбирам и няма да се проваля в това. Замъкът няма да получи Арраян, но ако тя умре от ръката ми, знай, че бързо ще я последвам в отвъдния свят.

Уингхам кимна бавно.

— По-добре това, отколкото да влизам в замъка до онова неприятно джудже — каза Дейвис Енг с глас, отслабен от отровата.

При него бяха дошли билкари, а Праткъс бе направил още лечебни магии. Всички бяха съгласни, че ще оцелее, но ще му е нужно известно време преди да има силата дори да се върне във Ваасанската порта. След това вероятно щяха да минат няколко десетдневки преди да може отново да вдига меча си.

— Атрогейт? — попита Калихай.

— Гадна малка отрепка.

— Ако те чуе да казваш това, ще ти смачка черепа — отвърна жената. — Твърди се, че е най-добрият боец на стената, а в тези боздугани, дето размахва, има доста магия.

— Физическата сила е едно. Силата на сърцето е съвсем друго. Този така чудесен боец мислил ли е някога да се запише в Армията на Кървав камък?

— Като служи на стената, той служи на каузата на крал Гарет — припомни Калихай.

Легналият по гръб Дейвис Енг отпъди с ръка тази идея.

Калихай настоя.

— Колко уши на чудовища е донесъл на командир Елъри, а? А също и на гиганти. Не са мнозина тези, които могат да твърдят, че са победили гигант в единоборство, но Атрогейт с лекота може да го потвърди.

— И откъде знаеш, че е бил сам? Той си има оня кльощав приятел — по-неприятен и от джуджето!

— И по-опасен — каза Калихай. — Не говори лошо за Кантан в мое присъствие.

Дейвис Енг вдигна глава достатъчно, че да я изгледа намръщено.

— И бъди достатъчно умен да правиш каквото ти казвам, докато лежиш така безпомощно — добави жената и това го накара да легне назад.

— Не знаех, че сте приятели.

— Аз и Кантан? — изсумтя жената. — Колкото повече разстояние има между двама ни, толкова по-спокойна съм. Но както и с джуджето, предпочитам той да е на моя страна, вместо да е срещу мен. — Тя си пое въздух и отиде до огнището на малката стая, където къкреше котле със задушено. — Искаш ли още?

Мъжът махна с ръка и поклати глава. Изглеждаше, че вече се отнася далече, далече от страната на будните.

— По-добре човек да е тук, наистина — каза Калихай на себе си, защото Дейвис Енг бе изпаднал в безсъзнание. — Чувам, че ще ходят в този замък, а това не е място, където искам да бъда, независимо дали Атрогейт и Кантан ще са край мен, или не.

— Но не каза ли току-що, че джуджето е добър боец? — долетя зад гърба й друг глас и жената замръзна на място. — А кльощавият е още по-опасен?

Калихай не посмя да се обърне, знаеше от близостта на гласа, че новодошлият може с лекота да я ликвидира, ако го заплаши. Как бе достигнал толкова близо?

Как въобще бе влязъл в стаята?

— Може ли да знам кой се обръща към мене? — посмя да попита тя.

Една ръка я сграбчи за рамото и я завъртя, за да се озове пред тъмните очи на Артемис Ентрери. В погледа на Калихай припламна гняв и тя трябваше да се пребори с желанието да се нахвърли върху мъжа, който бе допуснал приятелката й да падне под колелетата на фургона.

Разумът надделя над изкушението, макар че като наблюдаваше мъжа, застанал толкова спокойно, с отпуснати ръце, готови да измъкнат за секунди някое от украсените оръжия, знаеше, че няма шанс.

Не сега. Не и когато собствените й оръжия бяха в другия край на стаята до леглото на Дейвис Енг.

Ентрери й се усмихна и тя осъзна, че погледът към спящия войник я е издал.

— Какво искаш? — попита тя.

— Исках да продължиш да говориш, за да мога да чуя каквото ми е нужно и да продължа по пътя си — отвърна Ентрери. — Тъй като това очевидно не е опция, реших да те подканя да продължиш.

— Да продължа какво?

— Оценката си на Атрогейт и Кантан, като за начало — отвърна убиецът. — И всякаква информация, която можеш да предложиш за другите.

— Защо бих ти предложила какв…

Тя прехапа последната дума и за малко да отхапе върха на езика си, защото убиецът беше извадил инкрустираната кама по-бързо, отколкото очите й успяваха да следят, и я бе опрял на брадичката й.

— Защото не те харесвам — обясни Ентрери. — И освен ако не ме накараш да те харесам през следващите няколко минути, ще направя смъртта ти непоносима.

Той натисна още малко и принуди Калихай да се изправи на пръсти.

— Мога да предложа злато — каза тя през стиснати зъби.

— Ще взема всичкото злато, което искам — увери я той.

— Моля — проплака тя. — С какво право…

— Нима не ме заплаши на пътя? — отвърна той. — Не оставям подобни приказки ненаказани. Не оставям живи врагове зад гърба си.

— Аз не съм ти враг — промърмори дрезгаво тя. — Моля те, позволи ми да ти покажа.

Тя вдигна ръка, сякаш да го погали нежно, но той само се усмихна и притисна ужасяващата кама по-силно, пробивайки съвсем леко кожата.

— Не те намирам за привлекателна — каза Ентрери. — Не смятам, че си съблазнителна. Дразни ме фактът, че си още жива. Остава ти много малко време.

Той позволи на кинжала да изтегли малко от живителната сила на полуелфката във вампирската си прегръдка. Очите на Калихай се разшириха в изражение, така изпълнено с ужас, че убиецът бе сигурен, че е получил цялото й внимание.

Той протегна другата си ръка, постави я на гърдите й и прибра камата, като безцеремонно я блъсна назад и встрани от огнището.

— Какво искаш да узнаеш от мен? — задъха се Калихай с една ръка на брадичката, сякаш вярваше, че трябва да задържи живителната си сила.

— Какво още има да се знае за Атрогейт и Кантан?

Жената вдигна ръце сякаш не разбираше.

— Биеш се с чудовища, за да си изкарваш прехраната и въпреки това се страхуваш от Кантан — каза Ентрери. — Защо?

— Има опасни приятели.

— Какви приятели?

Жената преглътна тежко.

— Два удара на бързо тупкащото ти сърце — каза Ентрери.

— Казват, че е свързан с цитаделата.

— Каква цитадела? И разбери, че почвам да се изморявам да ти измъквам всяка дума с ченгел.

— Цитаделата на убийците.

Ентрери кимна разбиращо. Чувал бе слухове за сенчестата групировка, зародила се след падането на Зенги и създала свое кралство в сенките, сътворени от яркото сияние на крал Гарет. Не бяха много по-различни от пашите, на които Ентрери бе служил дълги години по улиците на Калимпорт.

— А джуджето?

— Не знам — отвърна Калихай. — Опасно, разбира се, и могъщо в битка. Дори това, че разговаря с Кантан, ме плаши. Това е всичко.

— А другите?

Жената отново вдигна ръка, сякаш не разбираше въпроса.

— Другото джудже?

— За него не знам нищо.

— Елъри? — попита той, но поклати глава още докато изричаше името, съмнявайки се, че има нещо, което полуелфката може да му каже за червенокосата командирка. — Мариаброн?

— Не си чувал за Мариаброн Скиталеца?

Гневният поглед от страна на Ентрери й припомни, че не е нейна работа да задава въпросите.

— Той е най-известният пътешественик във Вааса, истинска легенда — обясни Калихай. — Твърди се, че може да проследи бързолетяща птица над планините върху каменист терен. Добър е с острието и е още по-умен, и сякаш винаги е в центъра на значимите събития.

Всяко дете в Дамара може да ти разкаже истории за Мариаброн Скиталеца.

— Чудесно — измърмори убиецът под носа си. Мина през стаята и отиде до колана с меча на Калихай, подхвана го с крака си и го изпрати във въздуха към очакващите й ръце.

— Достатъчно добре — каза й той. — Искаш ли да добавиш нещо?

Тя погледна от меча към убиеца и отвърна:

— Не мога да пътувам с вас. Наредено ми е да пазя Дейвис Енг.

— Да пътуваш? Милейди, вие няма да напуснете тази стая. Но думите ти ми стигат. Вярвам ти. Уверявам те, това не е малко.

— Тогава какво?

— Получи правото да се защитаваш.

— Срещу теб?

— Макар да подозирам, че би предпочела да се биеш с него — той хвърли бърз поглед към изпадналия в безсъзнание Дейвис Енг, — не вярвам, че ще се справи със задачата.

— А ако откажа?

— Ще боли повече.

Несигурността в погледа на Калихай изчезна и тя си възвърна първичното и решително изражение, което Ентрери бе виждал толкова много пъти. Погледът, който има боецът, когато няма как да избяга от битката пред себе си. Без да мига, без да сваля поглед от него дори и за миг, Калихай извади меча от ножницата и зае защитна позиция.

— Няма нужда от това — отбеляза тя. — Но ако трябва да умреш сега, така да бъде.

— Не оставям врагове зад гърба си — каза Ентрери и извади Нокътя на Шарон.

Почувства леко подръпване върху съзнанието си от разумното оръжие, но прекрати вмешателството с мисъл. После се хвърли напред — внезапна и брутална вихрушка от движения, в която водеща бе камата, а мечът замахваше след нея.

Калихай вдигна острието си да блокира, но Ентрери промени ъгъла в последния момент, карайки меча да проблесне недокоснат — докато не обърна посоката и не нанесе удар от долната страна на нейното оръжие, което предизвика изненадан вик, придружен от гръмкото звънтене на метал.

Ентрери удари меча й отново, докато тя се опитваше да го удържи, после отстъпи крачка назад.

Жената се плъзна зад огнището и погледна към Ентрери над пламъците. Погледът й се спусна за секунди към гърнето.

Това бе достатъчно за Ентрери.

Нокътя на Шарон се завъртя вертикално в мига, в който Калихай пристъпи към гърнето, запращайки го заедно с триножника напред, за да изсипе във въздуха гореща яхния. Последва го с вой, който се превърна в изненада щом видя стената от черна пепел, която бе създал мечът на Ентрери.

Въпреки това не успя да удържи инерцията си от прескачането на малкото огнище и последва гърнето през стената от пепел. Изскочи от облака, размахвайки диво меча си, за да прогони несъмнено отстъпващия натрапник още по-надалеч.

Само дето него го нямаше.

— Как? — успя да промълви Калихай, в момента, в който остра като експлозия болка проряза бъбреците й.

Тялото й сякаш бе обхванато от огън и преди да успее да възстанови чувствителността си, бе на колене.

Опита се да завърти рамене и да замахне с меча зад гърба си, но един ботуш спря лакътя й, болезнено опъна ръката й и оръжието излетя.

Почувства как тежкото острие се намества върху ключицата й, а зловещият му ръб бе до врата й.

Ентрери знаеше, че трябва да я довърши тук и сега.

Омразата й на пътя му бе послужила като предупреждение, че някой ден може да се разплати с него за онова, което възприемаше като негова вина.

Но в този момент го обзе странно чувство, силно и настоятелно. Видя Калихай в друга светлина, по-мека и уязвима, светлина, която го накара да преосмисли предишните си думи към нея — почти. Погледна отвъд белега на лицето и видя красотата, която се криеше отдолу. „Какво бе накарало жена като нея да поеме по пътищата“, зачуди се той.

Дръпна меча назад, но вместо да го върне обратно и да отсече главата на врага си, се наведе много близо до нея, а дъхът му пареше в ухото й.

Разтревожен от емоциите си, Ентрери яростно ги отхвърли.

— Спомни си колко лесно бе победена — прошепна й той. — Спомни си, че не те убих, както не убих и приятелката ти. Смъртта й бе нещастен инцидент и ми се ще да можех да се върна назад и да я хвана, преди да падне, но не мога. Ако не можеш да приемеш истината, запомни това.

Убиецът допря острието на ужасната си кама до бузата й и жената потрепери от отвращение.

— Ще направя така, че да боли, Калихай. Ще те накарам да ме молиш да приключа, но…

На Калихай й отне няколко мига, докато осъзнае, че студеният метал на демоничното острие вече не е допрян до кожата й. Бавно се престраши да отвори очи и дори още по-бавно посмя да се обърне.

В стаята нямаше никого с изключение на Дейвис Енг, който лежеше с изпълнени с ужас очи, очевидно станал свидетел на последните мигове от едностранния двубой.

Глава 12

Погледът в очите й

Когато Ентрери настигна Джарлаксъл и останалите, те вече бяха направили лагер на една могила отвъд северната стена на Палишчук.

От тази позиция растящият замък се виждаше твърде ясно.

— Когато тръгнах оттук последния път, не беше нищо повече от основи и приличаше на постройка, много по-малка от тази — каза им Мариаброн шепнешком. — Уингхам го нарече копие на замъка Опасни и вече се страхувам, че е прав.

— А ти някога си поглеждал към онова ужасно място, така ли? — попита Елъри.

— Е, ако вътре няма никой, ще го направим наше укрепление! — изрева Атрогейт. — Имам си приятели, които да пазят таз стена!

— Имаш си навик, който ще те остави без глава — промърмори Джарлаксъл, но достатъчно силно, че да го чуе Атрогейт, което естествено накара дивото джудже да се разсмее още по-силно.

— Каква изненада — отбеляза мрачният елф.

— Единствения вид, който харесвам! — отвърна Атрогейт без забавяне.

— Съмнявам се, че е необитаем или че ще остане за дълго такъв — намеси се Праткъс. — Мога да почувствам злото излъчване на нещото — като сигнален огън, предполагам, за всяко чудовище в този край на Вааса.

Ентрери погледна към Джарлаксъл и двамата си размениха многозначителни погледи. Странният замък, подобно на кулата, с която се бяха сблъскали преди, вероятно нямаше нужда от външен гарнизон. Кулата почти ги бе убила и бе унищожила вероятно най-добрия му артефакт. Ентрери се зачуди колко ли по-страховит може да е замъкът, защото бе в пъти по-голям от онази единична кула.

— Каквито и да са чувствата ти, добро ми джудже, и каквито и да са страховете ни, на нас е възложено да изследваме по-отблизо — вметна Кантан. — Това ще е нашият курс, нали, командир Елъри?

Ентрери долови някакъв подтекст в думите на Кантан. Може би фамилиарност?

— Наистина, дългът ни съвсем ясно е такъв — отвърна Елъри.

На Ентрери се стори, че тя се държи твърде формално с магьосника, твърде хладно.

— Значи на сутринта — каза Мариаброн. — Уингхам каза, че ще се срещне с нас тук тази вечер, а той не е от онези, които нарушават думата си.

— Не го и прави — долетя глас от подножието на хълма и всички се обърнаха едновременно, за да погледнат възрастен полуорк, който стъпваше тежко по склона ръка за ръка с жена, чиято друга ръка бе хваната здраво от друг полуорк, едър и тромав екземпляр.

Обикновено Ентрери би се фокусирал върху най-едрия в групата, защото се движеше като войн и бе достатъчно грамаден, за да се предполага, че е евентуална заплаха. Но убиецът въобще не гледаше към него, очите му се отклониха към жената в средата. Сякаш изплува на светлината от лагерния им огън като някакво привидение, излязло от сън. Макар да бе хваната подръка от двамата мъже около нея, тя изглеждаше отдалечена от тях, почти безплътна. Имаше нещо познато в широкото й плоско лице, в блясъка в очите й и в наклона на устата й, докато се усмихваше, съвсем леко нервно. Имаше нещо топло у нея, Ентрери почувства някъде дълбоко навътре в себе си, сякаш само като я бе зърнал, у него се бяха събудили отдавна забравени и все още неясни спомени за по-добро място и по-добри времена.

Тя погледна към него и очите им се срещнаха. За един дълъг миг сякаш имаше видима аура във въздуха помежду им.

— Както обещах, Мариаброн, доведох племенницата си Арраян Фейлин и нейния придружител Олгерхан — каза Уингхам и наруши магията на момента.

Арраян примигна, прочисти гърлото си и отклони поглед.

— Книгата беше изгубена за нас за известно време — обясни Мариаброн на останалите. — Арраян бе тази, която я откри, както и нарастващата постройка на север от града. Тя беше първата, която разпозна тази тъмна сила и ни предупреди.

Ентрери погледна първо жената, после Джарлаксъл, в отчаян опит да прикрие паниката в очите си. Спомените за кулата извън Хелиогабалус погребаха онези за далечна и недостижима топлота и фактът, че по някакъв начин жената бе свързана с тази зла постройка на краля вещер, прободе сетивата на Ентрери.

Спря се и обмисли това чувство.

Защо трябваше да му пука?

Погледът, който Ентрери хвърли на Арраян, когато Уингхам я представи, не остана незабелязан за Джарлаксъл.

„Нито пък бе пропуснат от едрия придружител от другата страна на Арраян“, отбеляза мрачният елф.

Джарлаксъл също бе хванат леко неподготвен, когато за пръв път погледна към племенницата на Уингхам, защото определено не очакваше привлекателност у един полуорк. Очевидно беше взела повече от човешкото си наследство, отколкото от оркския си родител или прародител и освен това Джарлаксъл видя в Арраян сходство с друга жена, която бе познавал — не човек, а полуръст.

„Ако Дуавел Тигъруилис имаше човешка братовчедка — помисли си Джарлаксъл, — то тя определено щеше да прилича на Арраян Фейлин“.

Може би това бе разпалило внезапния интерес на Ентрери.

Джарлаксъл смяташе целия обрат за истински забавен. Може би леко опасен, имайки предвид размера на пазача на Арраян, но пък Артемис Ентрери определено можеше да се грижи за себе си.

Мрачният елф се присъедини към другаря си, докато останалите се настаняваха около северния край на хълма. Ентрери беше от далечната страна и наглеждаше южната ивица — малко парче земя между лагера им и градската стена.

— Замък — промърмори Ентрери, когато Джарлаксъл седна до него. — Проклет замък. Илнезара ти е казала за това.

— Разбира се, че не — отвърна мрачният елф.

Ентрери обърна глава и го изгледа кръвнишки.

— Дойдохме на север към Вааса и съвсем случайно се натъкнахме на нещо толкова подобно на онова, което оставихме в Дамара? Невероятно съвпадение, не си ли съгласен?

— Казах ти, че нашите благодетели вярват, че може да има съкровища за откриване — отвърна невинно мрачният елф. Приближи се по-близо снижи гласа си и добави: — Появата на кулата на юг показва, че на повърхността скоро може да се появят и други съкровища, да, но аз ти бях казал за това.

— Съкровища? — долетя скептичното ехо. — Така ли би нарекъл замъка?

— Евентуално…

— Нима вече забрави срещу какво се изправихме в онази кула?

— Победихме.

— Едва избягахме живи — заспори Ентрери. Проследи загрижения поглед на Джарлаксъл на север и осъзна, че трябва да снижи гласа си. — И какво получихме?

— Черепа.

— В замяна на ръкавицата ми? Не бих го нарекъл честна размяна. И как предлагаш да се бием с тази постройка, когато ръкавицата вече я няма? Да не би Илнезара да ти е дала някой предмет, за който не знам? Или пък някаква информация?

Джарлаксъл положи големи усилия да запази безизразно изражение. Последното нещо, което искаше да направи в момента, предвид погледа на Ентрери към Арраян, бе да му обясни за вида на връзката между Херминикъл магьосника, Херминикъл лича и самата кула.

— Усещането за приключение, приятелю — бе единственото, което каза Джарлаксъл. — Велик артефакт на Зенги, книга, може би, или пък някаква друга подсказка ни очаква вътре. Как можем да не вземем под внимание тази възможност?

— Леговището на дракона често крие огромни съкровища, дори артефакти, и според аргументите ти подобен лов би бил най-великото приключение — контрира го Ентрери с неприкрит сарказъм. — Когато приключим тук, може би нашите „благодетели“ ще ни дадат карта за далечните им роднини. Едно изпълнено с приключение пътуване след друго.

— Това е идея.

Ентрери просто поклати бавно глава и обърна погледа си обратно на юг и към далечните стени на Палишчук.

Джарлаксъл се разсмя и го потупа по рамото, после се изправи и понечи да се отдалечи.

— Има връзки между другарите ни, които все още не разбираме напълно — каза Ентрери и накара мрачния елф да се спре за момент.

Джарлаксъл беше доволен, че приятелят му остава все така проницателен и нащрек както винаги.

— За какво съм ти пак, кльощав простак? — изрева Атрогейт, докато се приближаваше към Кантан на далечната западна страна на хълма, където магьосникът бе опънал палатката си — обикновена, с формата на обърнато V, достатъчна да побере един или може би двама души, ако бяха слаби колкото него.

— Млъкни, тъпако — прошепна Кантан от вътрешността на палатката. — Ела тук!

Атрогейт се огледа наоколо. Останалите изглеждаха съвсем доволни и заети със собствените си дела.

Праткъс и Елъри бяха край огъня и готвеха нещо, което миришеше добре, но в интерес на истината, за Атрогейт нямаше храна, която да не мирише добре. На северния край на хоризонталния връх на хълма Арраян и Олгерхан седяха, взрени в мрака, докато проклетият мрачен елф беше отишъл на юг да се присъедини към смуглия си приятел. Атрогейт знаеше, че Мариаброн е изчезнал нейде в нощта, заедно със странния полуорк Уингхам.

Със свиване на рамене чернобрадото джудже падна на колене и пропълзя в палатката на Кантан. Вътре нямаше друга светлина освен далечния отблясък на лагерния огън, но това бе достатъчно на Атрогейт, за да осъзнае, че е сам в палатката. Но тогава откъде бе дошъл гласът на Кантан?

— Какво си намислил? — попита Атрогейт.

— Млъкни, глупако, и ела тук горе.

— Горе? — докато се придвижваше по посока на гласа, лицето на Атрогейт се докосна до въже, висящо от върха на палатката. — Горе?

— Покатери се по въжето — долетя рязък шепот отгоре.

Това се стори глупаво на джуджето, защото ако се изправеше, щеше да вдигне палатката от земята. Той обаче бе около Кантан достатъчно дълго, че да разбира странните прийоми на магьосника, така че с ново свиване на рамене сграбчи въжето и започна да се катери. Веднага щом краката му се отлепиха от земята, Атрогейт се почувства така, сякаш е напуснал ограниченията на палатката. С пакостлива усмивка джуджето задвижи ръце по-бързо и се закатери нагоре по въжето.

Там, където главата му трябваше да се удари в тавана на палатката, се оказа странно мъгливо пространство, магически разлом между измеренията. Джуджето се впусна през него и остана без въже — то просто свършваше насред въздуха!

Атрогейт се хвърли в кълбо напред и се приземи върху мека постелка. Претърколи се в седяща позиция и се озова в относително голяма стая, може би около дузина квадратни стъпки, добре обзаведена с много плюшени постелки, двойка столове от здраво дърво и малък пиедестал, върху който имаше кристална топка. Кантан надничаше в сферата.

— Е — обади се Атрогейт, — щом си помъкнал таквиз хубавини, защо опъваш палатка, в която едва се събира джудже, сгънато на три?

Кантан му махна нетърпеливо и джуджето въздъхна при липсата на оценка на остроумието му. Сви рамене, изправи се и мина по мекия килим, за да седне срещу кльощавия магьосник.

— Голи полуръстове? — попита с похотливо намигване.

— Всъщност отговорите ни от Кнеликт — отвърна Кантан, споменавайки отново името на величествения магьосник, за да изтрие усмивката от самодоволното изражение на Атрогейт.

Джуджето премести лице към кристалната топка и се втренчи в нея. Разкривената му физиономия изпълни сферата и предизвика изскимтяване от страна на Кантан, който се дръпна назад и го изгледа кръвнишки.

— Не виждам нищо освен теб — каза Атрогейт. — И си по-кльощав отвсякога!

— Магьосникът може да гледа в топката. Джуджето може да гледа само през нея.

— Тогава защо ме извика? — попита Атрогейт и се облегна в стола си. Огледа стаята отново и забеляза пламтящото огнище с гърне на него. — Имаш ли нещо, което става за ядене?

— Шпионите на цитаделата търсеха отговори надлъж и нашир — обясни Кантан. — Чак до Калимпорт.

— Никога не съм го чувал. Място ли е?

— На югоизточните брегове на Фаерун — отвърна Кантан, макар джуджето да не бе впечатлено. — Оттам произлизат нашите приятели — и дори не са променили имената си. Е, мрачният елф е от Мензоберанзан.

— И него не съм го чувал.

— Няма значение — отвърна магьосникът. — До неотдавна двамата са били в Калимпорт, придружени от много други мрачни елфи от Подземния мрак.

— Това съм го чувал. Дам, оттам идват проклетите мрачни елфи.

— Млъкни.

Джуджето въздъхна и сви рамене.

— Опитали са се да завладеят тъмните улички на града — каза Кантан.

— Улиците не са се предали, нали?

Магьосникът отново присви очи и изгледа заплашително джуджето.

— Изправили са се срещу гилдията на крадците, която доста прилича на нашата цитадела. Този Джарлаксъл е искал да контролира джебчиите и убийците на Калимпорт.

Атрогейт обмисли това за няколко мига, после прие по-сериозно изражение.

— Мислиш, че са дошли тук със същата идея?

— От всичко, което сме видели, няма признаци, че са довели със себе си съюзници — обясни магьосникът. — Може би са били унизени и са разбрали къде е мястото им сред нас. Може би не, и ако е така…

— Да, знам, ще ги убием в битка — отвърна джуджето, почти отегчено.

— Елъри е готова да се справи с мрачния елф.

— Ба, мога да ги размажа и двамата и да се приключи с това.

Кантан се наведе светкавично напред с разширени очи и диво изражение.

— Не ги подценявай — предупреди той. — Това не е обикновена двойка. Пътували са из цял Торил, а за мрачен елф да го направи толкова открито не е малко.

— Да, да, да — съгласи се Атрогейт, размахвайки чепатата си ръка във въздуха, за да успокои избухливия магьосник. — Внимателно и предпазливо и прочее. Винаги така.

— В противовес на обичайните ти методи.

— Методи, които са ме довели, където съм. — Той замълча, подскочи, после бързо се огледа, като дори преброи пръстите си. — При това без липсващи парчета, какво ще кажеш за това?

— Млъкни.

— Продължаваш да го повтаряш.

— Забравяш ли защо дойдохме тук? Кнеликт ни изпрати с цел.

— Да, да, да.

— Просто бъди готов — каза Кантан. — Ако се стигне до размяна на удари, да се надяваме, че Елъри ще може да се справи с мрачния елф. Другият е твоя задача.

Атрогейт щракна с пръсти във въздуха.

Дори докато Атрогейт още стоеше насреща му, Кантан започна да обмисля втори план, просто за всеки случай. Но се спря бързо, разбирайки от самодоволното изражение на джуджето, че могъщият Атрогейт не го счита за нужно.

В интерес на истината, и с оглед на множеството врагове, които Атрогейт бе ликвидирал с лекота, Кантан също не смяташе.

Командир Елъри се затича към източния край на върха на хълма. От лявата й страна се издигаше копието на замъка Опасни, отдясно Палишчук изглеждаше смален от истинската грандиозност на новата конструкция. Пред нея се издигаха североизточните върхове на Галенските планини, простиращи се на север, където се сблъскваха с гигантския леден къс на Великия ледник.

Елъри присви очи и клекна по-ниско, в опит да промени ъгъла на черния хоризонт, защото бе мернала движение в почти пълния мрак.

— Какво има? — попита джуджето Праткъс, подтичвайки зад нея.

Елъри поклати глава и бавно извади брадвата от ремъците на гърба си.

От другата страна Ентрери и Джарлаксъл също го забелязаха, както и Олгерхан и Арраян.

Силует, по-тъмен от сенките, се рееше към командира, размахвайки бързо прилепоподобни криле.

Елъри залитна назад с писък, както и Праткъс, но после, действайки само по инстинкт, дръпна брадвата назад, хвана дръжката с две ръце и метна оръжието към приближаващия се нападател.

Брадвата удари с тъп звук и хрущене и крилатото създание се изви по-високо във въздуха. Елъри клекна ниско, когато се спусна върху нея.

— Демони! — изрева Праткъс, щом видя звяра на фона на искрите от лагерния огън. Светлината лъщеше по ноктестите му ръце и крака и отвратителната му рогата глава. Беше хуманоидно създание с широки криле.

По-високо от Праткъс, но по-ниско от Елъри, създанието бе едновременно здраво и жилесто.

— Гаргойли — поправи го Джарлаксъл отдалече.

Обсидиановият звяр сграбчи с нокти брадвата на Елъри, която се бе забила дълбоко в гърдите му. От двете страни на раната течеше тъмна кръв. Задържа се хоризонтално още малко, после се строполи с главата напред и се затъркаля по билото на хълма.

Елъри моментално се хвърли отгоре му.

— Идват още! — изкрещя тя.

Плъзна се на колене до падналия гаргойл, сграбчи брадвата си с две ръце и я измъкна.

Зад нея Праткъс вече се бе заел със заклинанията, призовавайки магията на Думатоин, богът на джуджетата, пазителя на тайните под планината. Завърши с рязко ръкомахане, вдигайки ръце високо и нашироко, и докато произнасяше последната сричка от магията, експлозия от ярка светлина изпълни въздуха около него, сякаш самото слънце бе изгряло.

На тази светлина джуджето и останалите видяха, че думите на Елъри са точни, защото тъмни форми пляскаха с криле насам-натам на границата на ярката магия.

— Значи забавлението започва — каза Ентрери на Джарлаксъл.

Извади меча и камата си и се хвърли в битката, криввайки настрани, макар да не го осъзнаваше, за да се приближи до жената Арраян.

— Защитна постройка! — изкрещя Елъри. Призив от Мариаброн, идващ нейде от подножието на хълма, накара нея и останалите да се обърнат.

— Стегнат ред! — изкрещя, докато се засилваше от ръба на билото, после изчезна в нощта.

Ентрери се претърколи в кълбо напред, когато един гаргойл се спусна към него. Ноктите на създанието изтракаха във въздуха над убиеца. Той се изправи със замах и отсече крака на гаргойла преди създанието да изчезне от обсега му.

Ентрери не можа да го последва, защото второ се нахвърли върху него, размахвайки диво ръце. Създанието се опита да се приближи, за да го захапе или да го прободе с рога си, но мечът на Ентрери го принуди да отстъпи назад и да премести и двете си ръце от лявата страна на убиеца.

Ентрери пристъпи напред и надясно и направи лъжливо движение с камата. Гаргойлът се обърна, за да се претърколи зад него, но убиецът смени оръжията, меч в лявата ръка, кама отдясно, захванати обратно. Пристъпи напред с левия си крак, но го подпря стабилно, спря и смени посоката на инерцията си, обръщайки се отново към приближаващото се създание.

Един нокът одраска рамото му, но раната не беше сериозна. Убиецът с желание размени този удар със своя, забивайки камата дълбоко в средата на гърдите на гаргойла.

В добавка Ентрери изтегли малко от живителната сила на гаргойла чрез вампирското острие и почувства облекчаващата топлина на зарастващата рана.

Щом се отдръпна и завъртя отново, Ентрери замахна назад с меча, като удари създанието по лицето и го запрати с трясък на земята. Приключи завъртането, събирайки ръцете си и когато се изправи, оръжията му отново бяха в по-удобните си позиции — Нокътя на Шарон в дясната му ръка, инкрустираната кама в лявата.

Ентрери погледна първо надясно, където видя Арраян, Олгерхан и джуджето Праткъс, подредени в стабилен защитен триъгълник; после наляво, където Джарлаксъл беше приклекнал и свиваше и разпускаше ръката си, изпращайки поток ножове към прелитащ наоколо гаргойл. Създанието се повдигна с широко разперени криле, за да улови въздушното течение. Покръжи за момент, поемайки още един пробождащ удар, после се завъртя във въздуха и се гмурна бързо към мрачния елф.

Джарлаксъл срещна погледа на Ентрери за момент, намигна малко пресилено, после създаде сфера от мрак, скривайки напълно очертанията си и района около себе си.

Ентрери не успя да сдържи потрепването си, когато гаргойлът се гмурна в нея с пълна скорост.

Всякакви мисли да отиде при приятеля си изчезнаха бързо и той инстинктивно се хвърли на земята и се превъртя, замахвайки с меча си, за да отблъсне още едно от рогатите създания.

Друго обаче бе на земята и налиташе към него, а куцането му подсказа на Ентрери, че това е създанието, което бе посякъл по-рано.

Ентрери присви колене и повдигна хълбоците си от земята, извивайки гръб. С напрягане на добре подготвените си мускули се изстреля на крака и посрещна атаката с кос замах, който принуди гаргойла рязко да спре.

Вторият падна зад гърба му, но убиецът не бе хванат неподготвен. Той се обърна, докато създанието се приземяваше, мушкайки с камата си — без шанс да улучи, а колкото да задържи гаргойла настрани.

Мечът му се завъртя нагоре и настрани, отдясно наляво, после обратно отляво надясно и при това второ завъртане очите и ръцете на гаргойла последваха движението на острието. Мечът отново се изви в кръг и създанието трябваше да се извърти още повече и да загуби равновесие.

Ентрери остави острието да измине целия път назад, докато върхът му не се насочи право надолу. Извъртя се с него и под него, повдигна го нависоко заедно с ръцете на гаргойла. Създанието отново се опита да се извърти настрани, но движението на Ентрери бе навело убиеца към него. Той се остави да падне върху гаргойла, забивайки камата си в тялото му.

Убиецът с лекота възстанови равновесието си, използвайки теглото на гаргойла, за да прекрати падането си. Измъкна камата от тялото му и се завъртя обратно, за да се изправи срещу втория преследващ го гаргойл.

Мечът се насочи напред и гаргойлът подскочи нависоко, размахвайки криле, за да мине над него. Ентрери освободи непрогледната черна пепел от острието и тръгна напред, докато гаргойлът мина над него. Приклекна ниско под стената от пепел и махна с меча зад себе си, за да създаде втора.

Докато гаргойлите се обръщаха едновременно, за да огледат загадката, Ентрери се втурна през пелената, мушкайки с меча надясно, а с камата наляво. Той зави бързо надясно, където беше улучил, и нанесе удар с камата в корема на създанието, последван от полуобръщане, което му позволи да удари лицето на виещото създание с ефеса на Нокътя на Шарон. Докато измъкваше камата, обърна захвата й и я заби обратно в раненото чудовище веднъж, два пъти, три пъти…

Ентрери скочи напред уж за да се изправи срещу втория гаргойл и хитростта му накара създанието да изгуби инерцията си, но убиецът спря рязко и се завъртя, а мечът му замахна на нивото на рамото, за да отсече главата на ранения звяр.

Ентрери си позволи да падне назад, преценявайки движението, за да съвпадне перфектно с подновеното приближаване на втория звяр, който се впусна в атака и скочи над него.

Промуши нагоре с меча, посичайки гаргойла зад коляното и се претърколи назад, изправяйки се на крака зад създанието, което се мъчеше да се обърне.

Твърде бавно.

Ентрери го промуши в бъбрека с камата и гаргойлът изскимтя и отскочи настрани, завъртайки се.

Но убиецът беше там с Нокътя на Шарон, замахващ отдолу нагоре. Гаргойлът се опита да блокира и загуби едната си ръка.

Той обаче почти не забеляза, защото убиецът го притисна, нанасяйки удар по бедрото му с камата. Ентрери се изви и затегли, докато бързо се отдръпна, стъпвайки с левия си крак далече назад и дърпайки гаргойла малко напред.

Достатъчно близо за Нокътя на Шарон. Дясната ръка на убиеца долетя напреко и могъщият меч разсече гаргойла от лицето до раненото бедро.

Създанието изпищя, надавайки наистина неземен звук, и залитна крачка назад, после още една. Опита се да размаха криле и да отлети, но беше твърде късно за това и с объркан поглед към убиеца то падна мъртво.

Яркозелени мълнии пламнаха от пръстите на Арраян и се забиха в един атакуващ гаргойл. Един след друг магически създадените снаряди достигнаха и попариха създанието. С всеки следващ стъпките му напред ставаха все по-несигурни.

Въпреки това, докато гледаше жената, Праткъс се опасяваше, че гаргойлът ще се втурне върху нея. Той прогони гледката от ума си — тя трябваше да издържи! И продължи със заклинанието, скачайки към Олгерхан, който се биеше с две създания, а тежката му сопа премазваше протегнатите им ноктести ръце. Синкава магия се отдели от Праткъс и се вля в едрия полуорк. Лечебните енергии спряха кръвта от раната, която полуоркът бе получил при първия сблъсък.

Вик отстрани накара джуджето да се завърти на пети, точно навреме, за да види как гаргойлът се сблъсква с Арраян и двамата падат един върху друг. Джуджето скочи напред и удари чудовището по рогатата глава с бронирания си юмрук. Още докато удряше, осъзна, че снарядите на Арраян са си свършили работата. Сграбчи мъртвото създание за раменете и го отхвърли от жената, после хвана Арраян за ръка и я изправи отново на крака.

От счупения нос на Арраян течеше кръв, но джуджето нямаше време за това. Обърна се и започна да плете заклинание. Арраян направи същото, макар нейното мистично напяване да бе замазано от кръвта в устата й.

Снарядите й полетяха първи и се отклониха от двете страни на Олгерхан, за да ударят създанията, с които трескаво се биеше.

— Затвори очи! — изкрещя Праткъс миг преди заклинанието му да се активира.

Експлозия от ярка светлина изпълни района на битката и Олгерхан и гаргойлите едновременно отскочиха, ужасени. Преди едрият полуорк или Арраян да успеят да поставят под съмнение тактиката на джуджето, целта стана ясна, защото гаргойлът от лявата страна на Олгерхан започна да маха отчаяно с криле, очевидно заслепен.

Олгерхан се хвърли към десния. Завъртя тежката сопа пред себе си. Щом отиде далече наляво, я пусна с едната ръка. Прекара я под лявата си ръка и продължи замаха, придвижвайки я зад гърба си, където я хвана отново с дясната. Завъртя оръжието така, че задната му част да стърчи пред него, хвана я близо до ръба на дръжката с лявата си ръка и мушна напред в туловището на скачащия гаргойл, като същевременно пристъпи напред.

Опустошителният удар преви гаргойла надве и Олгерхан отстъпи и бързо дръпна сопата назад, така че и двете му ръце да са на дръжката й. Надавайки страховит рев, огромният полуорк замахна с две ръце и цапардоса гаргойла по тила, събаряйки го с лице на земята.

Олгерхан се хвърли към второто създание, а Праткъс вече произнасяше нова лечебна магия за война, когато Арраян изпищя и полетя напред, ударена с глава от поредното спускащо се създание.

Праткъс, естествено, насочи вниманието си към гаргойла край него, но не и преди да забележи, че Олгерхан също извива гръб от внезапна болка, макар нищо да не го бе ударило. Без да има време да разгадава загадката, джуджето нанесе страничен удар с малкия си боздуган.

Гаргойлът го хвана за дръжката, под топката с шипове, но джуджето бе очаквало точно това. Мускулестите крака на Праткъс се развиха, изстрелвайки го право в създанието и той нанесе удар с левия си юмрук, който се стовари право в лицето на гаргойла. Това, а не боздуганът, бе предпочитаният начин за атака на Праткъс, защото носеше тежки метални ръкавици, омагьосани специално за битка.

Джуджето продължи да напада, притискайки лицето си в гърдите на гаргойла. Пусна боздугана и започна да нанася удар след удар с юмруци в туловището на гаргойла. Всеки удар предизвикваше задъхано изръмжаване и надигаше гаргойла от земята.

Край него Арраян отново се ориентира към битката.

Тежък удар привлече вниманието й към Олгерхан, чиято сопа завъртя във въздуха слепия гаргойл, толкова брутално бе нанесен ударът.

Арраян долови движение с крайчеца на окото си и сграбчи кесията, където държеше съставките за магиите. Махна с ръка и призова магията си и въздухът над и до Олгерхан се изпълни с подобни на паяжина нишки.

Арраян нямаше на какво да закачи мрежата, така че тя не спря спускането на гаргойла, но когато създанието се удари в земята между нея и Олгерхан, беше цялото омотано и яростно се опитваше да се освободи.

Положението му само се влоши, когато втори гаргойл прелетя покрай Арраян, заби се в краката на омотания и го препъна. Точно зад този очукан силует изскочи Праткъс, надаващ бойния си вик.

Олгерхан също беше там и нанасяше тежки разсичащи удари, които раздробяваха костите на гаргойла.

Ударите бързо намаляха и Праткъс се обърна да запита едрия полуорк какво става. Думите замряха в гърлото му, когато осъзна, че Олгерхан се бори за въздух, изтощен и едва стоящ на краката си.

Джуджето го изгледа с любопитство, без да разбира напълно. Войнът не бе получил сериозни удари, а битката едва бе започнала.

Поклащайки глава, Праткъс можеше само да се обърне и да потърси нещо друго за удряне.

След поредното претърколване под ноктите на още един спускащ се гаргойл, Ентрери се зачуди защо въобще си прави труда да се изправя. Зачуди се и защо, в името на Деветте ада, джуджето войн и кльощавият магьосник не са се включили в битката. Предположи, че това скоро ще се промени, когато един гаргойл връхлетя върху палатката на магьосника и яростно разкъса тъканта.

Но двамата не бяха вътре.

Очите на Ентрери се присвиха, когато палатката падна настрани и остави гаргойла учуден пред въже, висящо от въздуха. Гаргойлът го подръпна, после се покатери. Главата и раменете му изчезнаха в междупространствения джоб.

Последва ярък проблясък на пламък и обезглавеното тяло на гаргойла се изтърколи на земята. От въздуха изскочи Атрогейт, а единият му боздуган пушеше.

— Дайте ми момчетата, а вий се бийте с момиченца — изрева той. — Защото всеки знае, че в къдричките им има ноктенца! Буахаха!

Ентрери се замоли дузина гаргойли да удушат малкото чудовище.

Една двойка сякаш щеше да направи точно това, спускайки се бързо от въздуха, но въртящите се боздугани на джуджето ги задържаха на разстояние, а от междупространствения джоб долетя изпепеляваща мълния.

Отдалече Ентрери видя експлозията на мълнията съвсем ясно, защото силата й беше толкова могъща, че изпепели гаргойлите по пътя си и ги разхвърля настрани. Видя Кантан да наднича над въжето и осъзна, че кльощавият магьосник не е за подценяване.

Трети гаргойл, който беше на земята, нападна джуджето, което изрева в отговор и също се нахвърли върху него. Създанието извъртя глава, за да го прободе с рога си, но Атрогейт отскочи и по същия начин нанесе удар с глава, предизвиквайки сблъсък с челото на създанието, преди то да успее да насочи рога си.

Джуджето и гаргойлът отскочиха назад и се загледаха един в друг, като изглеждаха сякаш краката им не ги държат.

Атрогейт отново изкрещя „Буахаха!“, изсумтя и се изплю върху лицето на създанието.

— Набелязах те със слюнка, за да знам къде да цункам! — изкрещя той.

Джуджето внезапно се завъртя и единият от боздуганите му се вряза в лицето на зашеметения гаргойл. Главата на създанието отхвръкна назад. С широко разтворени ръце гаргойлът изви гръб и се взря в тъмното небе.

Атрогейт изви торса си докато продължаваше да се върти, така че ръцете му бяха изпънати диагонално и покритата с шипове глава на втория боздуган се стовари отвисоко върху главата на гаргойла.

Създанието се разтресе надолу и все едно отскочи.

Изглеждаше сякаш просто ще се строполи.

Джуджето обаче не поемаше рискове или просто се наслаждаваше твърде много. Развъртя оръжията си в по-стегнати, редуващи се пируети над главата си и удари гаргойла неколкократно, избутвайки го назад и назад, докато накрая просто не остави мъртвото създание да се строполи на земята.

— Буахаха! — изкрещя джуджето и се втурна по посока на Праткъс и двамата полуорки.

Но се спря внезапно, а тежките му обувки издълбаха бразди на земята.

Ентрери поклати глава и тръгна в същата посока, но се спря щом джуджето замръзна и се обърна. Знаеше какво е привлякло вниманието на Атрогейт и в гърлото му се появи буца, щом видя как четири гаргойла се гмуркат в сферата от тъмнина на мрачния елф.

— Джарлаксъл! — изкрещя той.

Убиецът потрепна, когато гаргойлите изчезнаха в непроницаемата сянка.

Викове, вой, писъци на болка и кръвожаден глад изригнаха отвътре.

Ентрери откри, че му е трудно да диша. Чу се как прошепва:

— Стигни дотам, джудже.

Глава 13

Живият замък

Праткъс виждаше, че полуорките до него залитат и като обезумял ги подсили с думи и молитви. Призова своя бог да благослови съюзниците му и изпрати вълни от лечебна магия, да излекува раните им.

Въпреки това те продължаваха да залитат. Арраян изстрелваше експлозии от разрушителни магически енергии, но репертоарът й бързо намаляваше и много от магическите й атаки не бяха нищо повече от номера, слаби заклинания, които създаваха повече неудобство на врага, отколкото да го наранят. Никой не можеше да постави под съмнение решителността и храбростта на Олгерхан, застанал непоклатим като скала срещу неспирния поток на реката от гаргойли — поне в началото.

Постепенно едрият полуорк заприлича повече на пясъчна могила, напукваща се и отслабваща, сякаш плътността му намаляваше.

Нещо не беше наред и Праткъс го знаеше. Или двойката не беше и наполовина толкова страховита, колкото изглеждаше първоначално, или силите им се изчерпваха прекалено бързо.

Гаргойлите изглежда също го усетиха. Атакуваха по-яростно и по-директно и Праткъс отстъпи назад, когато един прелетя над Олгерхан. Забавеният му удар не успя да го пресрещне и гаргойлът се спусна към свещеника.

Праткъс вдигна ръце, за да се предпази, очаквайки да бъде съборен, но забеляза, че гаргойлът се изви странно, след което го направи още веднъж. Когато джуджето се дръпна настрани, създанието не реагира, а продължи в същата посока и се заби с лице в земята.

Очите на Праткъс се разшириха, когато забеляза перата на две стрели, стърчащи от тялото на мъртвия гаргойл. Джуджето се покатери до северния ръб на хълма и видя двамата липсващи спътници, които се биеха яростно. Елъри пазеше фланга на Мариаброн, могъщата й брадва сечеше във въздуха, отнасяйки протегнатите крайници на всеки гаргойл, който се приближеше твърде близо. Защитен от жената войн, Мариаброн, легендарният Скиталец от Вааса, използваше лъка си по смъртоносен начин, изпращайки стрела след стрела в нощното небе, като почти всяка улучваше целта си и се забиваше в тялото на кръжащ гаргойл.

— Трябвате ми! — изкрещя надолу Праткъс. Двамата герои чуха призива и незабавно се спуснаха към джуджето.

Дори това движение бе съвършено координирано, Елъри обикаляше около Мариаброн, защитавайки гърба и фланговете му, докато лъкът на рейнджъра свистеше светкавично и ликвидираше всеки враг, изпречил се на пътя им.

Присъединиха се към Праткъс съвсем навреме, защото Олгерхан бе на крачка от припадък. Полуоркът бе паднал на едно коляно и едва успяваше да се защити от един гаргойл, който вероятно щеше да го убие, ако стрелата на Мариаброн не го бе поразила в гърлото.

Арраян, чиито магии бяха свършили, стоеше зад едрия полуорк с нож в ръка. Размахваше го диво, но всяко нейно движение беше нестабилно и прекомерно, всеки замах отваряше дупка в защитата й, която всеки новак би могъл да използва.

Елъри скочи до Арраян точно когато един гаргойл се хвърли към жената с широко разперени ръце, за да я хване в смъртоносна прегръдка.

Инерцията му бе спряна, когато след един широк размах брадвата на жената войн се заби дълбоко в гърдите му.

Арраян залитна назад с писък и падна на земята.

Елъри забеляза приближаването на второ създание и се опита отчаяно да освободи брадвата си, но тя се оказа заклещена в едно от ребрата на мъртвото създание.

Елъри протегна щита си, за да парира, но знаеше, че е уязвима.

Писъкът на гаргойла обаче не бе победоносен, а по-скоро знак за болка и изненада, когато две стрели се забиха в гърдите му.

Елъри успя да погледне назад и да кимне в знак на благодарност на Мариаброн.

Рейнджърът не видя това, защото вече набелязваше следващата си мишена, с опъната тетива и стрела, готова да полети.

Зад него Праткъс въздъхна облекчено.

Атрогейт не успя да стигне до сферата навреме и Ентрери наблюдаваше безпомощно как четирите гаргойла изчезват в мрака. Незабавно избухна какофония от вой и писъци, смесващи се в зловеща песен на смъртта.

— Джарлаксъл — прошепна Ентрери и осъзна отново, че е сам.

— Определено правят голяма бъркотия — отбеляза познат глас и Ентрери почти изскочи от обувките си, когато забеляза мрачния елф.

Джарлаксъл държеше тънък металически жезъл с рубин на върха. Протегна го, произнесе една дума и малко огнено топче полетя към кълбото мрак.

Ентрери забеляза ъгъла на огненото зърно и му се стори, че мрачният елф го мята към Атрогейт. Ентрери си помисли да предупреди ревящото джудже, но знаеше, че викът му няма да отклони решителния войн.

Зърното изчезна в мрака.

Както и джуджето.

Огнена експлозия освети нощта, изригвайки от сферата и когато приключи, мракът беше изчезнал, а шест гаргойла тлееха на земята.

Атрогейт излетя от другата страна, оставяйки зад себе си струйки дим и поток цветисти ругатни.

— Корав дребосък — отбеляза Джарлаксъл.

— Толкова по-жалко — отвърна Ентрери.

От другата страна Кантан бе подал глава от междупространствения джоб и наблюдаваше случващото се с голям интерес. Видя как Елъри и Мариаброн се притекоха на помощ на джуджето свещеник и двамата полуорки и бе разсеян от рева на Атрогейт — този винаги ревеше! — когато джуджето се засили към сферата от мрак.

Кантан знаеше, че това е сфера на мрачен елф и ако Джарлаксъл бе вътре, магьосникът можеше само да се надява, че гаргойлите ще приключат набързо с него.

Обичайна гледка, обикновено излизаща от неговите пръсти, навлезе в полезрението му точно отдясно и той бързо се обърна натам, за да види мрачния елф, застанал до Ентрери с жезъл в ръка.

Поглед обратно накара Кантан да трепне за грубия си съюзник, но това беше по-скоро инстинктивна реакция, а не проява на съчувствие към джуджето.

Атрогейт, естествено, премина през огненото кълбо, димящ и псуващ.

Кантан не му обърна никакво внимание, защото погледът му се върна към Джарлаксъл. Какъв беше този мрачен елф? И кой бе смъртоносният му партньор, застанал насред купчина мъртви гаргойли? Магьосникът не се самозаблуждаваше, че не е впечатлен. Кантан бе служил на Кнеликт дълги години, а в йерархията на Цитаделата на убийците оцеляването бе равносилно на това никога да не подценяваш нито враговете, нито приятелите си.

— Защо си тук, мрачни елфе? — прошепна Кантан в нощта.

В този момент Джарлаксъл се завъртя към него и очевидно го забеляза, защото докосна в поздрав периферията на широкополата си шапка.

Кантан прехапа устна и тихо се прокле за грешката си.

Трябваше да си направи заклинание за невидимост преди да подаде глава.

Подозираше обаче, че мрачният елф щеше да го види така или иначе.

Въздъхна безпомощно и сграбчи въжето, превъртайки се така, че да се приземи на крака. Един поглед наоколо му подсказа, че битката е свършила и гаргойлите са унищожени, затова с изщракване на пръстите той освободи междупространствения джоб.

— Замъкът е жив — каза Олгерхан.

Беше се превил в кръста, пъшкаше и дишаше тежко и за останалите изглеждаше така, сякаш едва има сили да се задържи прав на крака и да не падне на колене.

До него Арраян постави ръка на рамото му, макар да изглеждаше не по-малко изцедена.

— И дори в този момент още гаргойли… растат — каза старият Уингхам, който се изкачваше по северния склон на хълма. — На бойниците, имам предвид. Още докато тази група излиташе в нощта, други започнаха да се оформят на освободените места.

— Е, това е прекрасен обрат — отбеляза Кантан.

— Трябва да разрушим замъка — заяви Праткъс. — По волята на Морадин, подобна мерзост не трябва да съществува! Макар да предполагам, че Думатоин ще иска да разбере как магията на туй място твори такива неща.

— Висока стена от желязо и камъни — каза Мариаброн. — Да го съборим? Палишчук разполага ли с възможности да предприеме подобно начинание?

От тона му стана ясно, че въпросът е риторичен.

— Имаме късмет, че тази група полетя в нашата посока — каза Уингхам. — Какви ли опустошения можеха да нанесат на нищо неподозиращите обитатели на Палишчук?

— Неподозиращи, но не за дълго — съгласи се рейнджърът. — Ще подготвим защитата им.

— Или бягството — изхили се Атрогейт.

— Ако трябва, крал Гарет ще изпрати армия — каза Елъри. — Праткъс е прав, подобна мерзост не трябва да съществува — Ах, но няма ли да сме глупаци да нападаме бронирана костенурка през черупката й? — попита Джарлаксъл и всички се обърнаха към него, Ентрери също го стрелна с поглед.

— Имаш ли по-добра идея? — попита Атрогейт.

— Имам някакъв опит с тези постройки на Зенги — призна мрачният елф. — Двамата с моя другар победихме подобна кула, макар и естествено много по-малка, в покрайнините на Хелиогабалус.

При тези думи Атрогейт повдигна вежди.

— Вие сте били част от това? Няколко дни преди вие — ние да потеглим с кервана за прохода Кървав камък? Онзи оглушителен тътен на изток?

— Аха, добро ми джудже — отвърна Джарлаксъл. — Двамата с Ентрери съкрушихме кулата и злите й слуги.

— Буахаха!

Ентрери само поклати глава, когато Джарлаксъл дълбоко се поклони.

— Пътят към победата — каза мрачният елф, щом се изправи — е отвътре. Пропълзяване през твърдата черупка към мекия корем.

— Мек? Ето това е дума — отбеляза очевидно разтревоженият и изпълнен с подозрения Ентрери и когато Джарлаксъл погледна към него, видя, че приятелят му не е много доволен. Нито пък особено изпълнен с доверие. Тъмните му очи запращаха стрели по елфа.

— Слушаме, уважаеми елфе — подкани го Мариаброн.

— Замъкът има крал — живителна сила, която го държи цял — обясни Джарлаксъл, макар естествено да нямаше представа дали е нацелил, или не.

Със сигурност кулата в Хелиогабалус се бе срутила, когато камъкът бе измъкнат от книгата и сестрите му бяха казали, че убийството на лича е щяло да свърши същото, но в действителност нямаше нищо повече от предположение по отношение на много по-голямата структура — и ако постройката беше толкова по-голяма, тогава какво оставаше за „краля“ й?

— Ако унищожим тази живителна сила, кулата — замъкът — ще се разпадне — продължи мрачният елф. — Всичко, което ще остане, ще е купчина камъни и метал за ковачите и каменоделците.

Забеляза, че докато довършваше думите си, Арраян и Олгерхан се размърдаха притеснено.

Това бе красноречиво.

— Може би ще е по-добре да предупредим крал Гарет — отвърна изпълненият със съмнения Мариаброн.

— Уингхам може да изпрати вестоносци от Палишчук, които да се погрижат за това — заяви командир Елъри. — За момента нашият път е ясен — през черупката към меката вътрешност.

— Така казваш ти — изфуча Атрогейт.

— Така е, добро ми джудже — каза Елъри. — Ще вляза в замъка на зазоряване. — Тя си пое въздух и огледа всички наред. — Доведох ви тук точно заради подобна възможност. Сега врагът се разкри пред нас. Палишчук не може да чака вестта да стигне до село Кървав камък и тепърва да се събира армия. Така че влизам. Няма да заповядвам на никого да ме последва, но…

— Естествено, че няма да се налага — прекъсна я Джарлаксъл и когато всички очи отново се обърнаха към него, дълбоко се поклони. — Тръгнахме на път точно заради такава възможност и ще бъдем край теб.

Край себе си Джарлаксъл можеше да почувства как погледът на Ентрери го пробожда.

— Буахаха! — изрева отново Атрогейт.

— Да, разбира се, трябва да проучим това по-подробно — каза Кантан.

— В името на Думатоин! — обади се Праткъс.

— Тогава всички вие — отбеляза Уингхам — заедно с Арраян и Олгерхан, ще унищожите това бедствие. В това съм сигурен.

— Тях двамата? — попита Атрогейт и изсумтя.

— Те представляват най-доброто от Палишчук — отвърна Уингхам.

— Тогава накарай целия проклет град да избяга сега и си спести проблемите!

— Полека, уважаемо джудже — каза Кантан.

— Ще прекараме повече време да влачим тези двамата, отколкото да ловим врагове — измърмори Атрогейт. — Не съм…

— Стига, уважаемо джудже — каза Кантан.

Арраян се дръпна от Олгерхан, за да се изправи пред ядосаното джудже.

— Няма да се провалим в това — каза тя.

— Ба! — изсумтя Атрогейт и се обърна.

— Двама заместници за нас — прошепна Ентрери на Джарлаксъл, докато отиваха към постелките си.

— Разбира се, не би искал да пропуснеш това голямо приключение.

— През цялото време си знаел за това — обвини го убиецът. — Сестрите са ни изпратили тук точно с тази цел.

— Вече го обсъждахме — отвърна мрачният елф. — Очевидно библиотеката се е появила и пред нас се разкрива приключение.

— Кулата, която победихме, не би станала дори караулно за тази постройка — предупреди Ентрери. — И личът беше свръх възможностите ни.

— Личът е унищожен.

— Както и ръкавицата ми.

Джарлаксъл спря да върви и се взря в приятеля си за известно време.

— Добър аргумент — съгласи се накрая, — но не се притеснявай, ще намерим начин.

— Това ли беше най-добрият отговор, който можа да измислиш?

— Винаги намираме начин.

— И предполагам, че винаги ще намираме?

— Разбира се.

— До последния път. Ще има само един последен път.

Джарлаксъл обмисли това за момент.

После сви рамене.

— Когато тези двамата паднат, ще ми осигурят меко място, върху което да стъпя с ботуша си — измърмори Атрогейт, седнал върху разкъсания плат, останал от палатката на Кантан.

Продължи с непрестанното си мърморене, но магьосникът не го слушаше. Очите на Кантан бяха съсредоточени на отсрещната страна, където Уингхам стоеше с Арраян и Олгерхан.

Нещо с тези двамата не беше наред.

— Какво? Какво? — попита джуджето, очевидно разбрало, че не му се обръща внимание и бе открито недоволно от това.

Кантан направи бърза магия и полупрозрачна форма, подобна на ухо, се появи във въздуха пред него.

Той подухна и тя се понесе напред, плъзгайки се към разговора в северната част на лагера. Жената, Арраян, се отдалечи, оставяйки Уингхам сам с грубоватия Олгерхан.

И с Кантан, макар Уингхам да не го знаеше.

— Знаеш каква е сделката ни — каза старият полуорк с гробовен тон.

— Знам.

— Не трябва да стига твърде далеч — каза Уингхам. — Не може да има забавяния, не бива да задържаш ръката си, ако е нужен смъртоносен удар.

— Знам! — изръмжа едрият полуорк.

— Олгерхан, аз съм също толкова наранен от тази възможност, колкото и ти — каза Уингхам. — Това не е нито мой избор, нито мое желание. Следваме единствения възможен път или всичко вече е загубено.

Гласът му заглъхна и Олгерхан задържа отговора си, тъй като Арраян се върна обратно при тях.

— Интересно — промърмори Кантан.

— Какво? Какво? — измуча Атрогейт.

— Нищо, най-вероятно — каза магьосникът и се обърна с лице към приятеля си. Хвърли още един поглед назад и добави. — Или пък всичко.

С наведено надолу лице, качулка на главата и вързани зад гърба ръце, Нюнги бе изгубил всяка надежда.

Примирен със съдбата си, вече дори не викаше.

Но после нечия ръка сграбчи качулката и внимателно я отметна и старият мъдрец се оказа очи в очи с приятеля си.

— Колко дни? — промълви през сухите си напукани устни.

— Само два — отвърна Уингхам. — Опитах се да те освободя по-рано, но Олгерхан…

Той завърши с въздишка и вдигна китките си, от които все още висеше срязано въже.

— Младият ти приятел е полудял!

— Защитава момичето.

— Твоята племенница — нямаше как да пропусне обвинението в тона.

Уингхам изгледа Нюнги сурово, но само за момент, после мина отзад и започна да го развързва.

— Просто да убиеш…

— Не е убийство, щом сама си го е навлякла на главата.

— Неволно.

— Няма значение. Ще поставиш града в опасност заради едно момиче? — попита мъдрецът.

Уингхам отново вдигна китките си, но Нюнги бе твърде хитър, за да се хване на това.

— Играеш опасна игра, Уингхам.

Уингхам въздъхна и отвърна:

— Играта започна преди да знам за опасностите и щом нещата се задвижиха, пред нас нямаше друг път.

— Можеше да убиеш момичето и да се приключи.

Уингхам си поех дъх за момент.

— Ела — подкани стария си приятел. — Трябва да подготвим града.

— Къде е момичето?

— От Ваасанската порта дойдоха герои.

— Къде е момичето?

— Отиде в замъка.

Очите на Нюнги се разшириха и сякаш щеше да се строполи.

— С командир Елъри, племенницата на Гарет Драконоубиец — обясни Уингхам — и с Мариаброн Скиталеца.

Нюнги продължи да се взира, после кимна и попита:

— Олгерхан с нея ли е?

— С инструкции да не позволява на постройката да я вземе. На всяка цена.

Старият мъдрец обмисли чутото.

— Твърде опасно — реши с поклащане на глава и тръгна покрай Уингхам.

— Накъде така?

— Не каза ли, че трябва да подготвяме града? Но да го подготвим за какво? За защита или за бягство?

— По малко и от двете, опасявам се — призна Уингхам.

Част 3

Тайни отвътре. Тайни отвън

Много пъти по време на пътуването си до жилището, което споделяше с Ентрери, Джарлаксъл вадеше сияещия в лилаво камък от джоба си. Много пъти го вдигаше пред очите си и обмисляше възможностите, скрити в черепоподобния къс, припомняйки си ярко чувството от гробището. Беше сила, некромантство, за която Джарлаксъл знаеше малко и която възбуждаше любопитството му. Каква полза можеше да извлече от пурпурния камък?

Книгата, в която бе скрит, бе разрушена. Същото важеше и за кулата, която бе създал, хранейки се с живителните сили на Херминикъл. Единственото, което бе останало, бяха натрошени камъни и отломки.

Но скъпоценният камък бе оцелял и пулсираше със сила.

Той беше истинската награда. Книгата бе глазурата, сладка като нещата, с които Пайтър мажеше творенията си, но този камък, този виолетов череп беше самият кейк. Ако силата му можеше да бъде обуздана и използвана…

Може би за да построи друга кула?

Да намери по-добра връзка с мъртвите? За информация?

Да открие съюзници сред мъртвите?

Мрачният елф едва успяваше да скрие усмивката си. Толкова обичаше нови магически играчки, които да изследва и почти разрушителната му дружба с печално известния артефакт Креншинибон, Кристалния отломък, не бе охладила особено неутолимото му любопитство. Искаше му се Кимуриел да е наблизо, защото мрачният елф псионист можеше да открие и най-дълбоките магически мистерии с лекота. Ех, само ако бе открил камъка преди последната си среща със своя лейтенант.

Но щеше да му се наложи да изчака десет дни до следващата уговорена среща.

— Какво можеш да сториш за мен? — прошепна на камъка с форма на череп и може би бе само въображението му, но му се стори, че предметът проблесна с нетърпение.

А този артефакт на Зенги не беше от първостепенно значение, образно казано, ако страхът в очите на Илнезара беше някакъв признак. Какви ли други съкровища ги очакваха с Ентрери? Какви други играчки на Зенги лежаха разхвърляни в очакване да напакостят на унищожителите му?

Силата да свали крал, може би?

Или силата да създаде крал?

Последната мисъл увисна във въздуха, в очакване мрачният елф да я възприеме и обмисли.

Той размисли относно пътя, който двамата с Ентрери бяха изминали, за да стигнат до Хелиогабалус във все още неопитомените земи на Кървав камък. Бяха странстващи авантюристи, печалбари в дрехите на герои. Живееха свободно и волно, обръщайки гръб на вятъра, независимо в коя посока вееше. Не ги водеше друга цел освен желанието на мрачния елф за нови преживявания, някакво вълнение, различно от онова, което го бе съпровождало векове наред. За Ентрери може би бе същото?

„Не“ — помисли си Джарлаксъл. Не примамката на новите преживявания водеше Ентрери, а някаква друга нужда, която убиецът вероятно сам не разбираше.

Ентрери не знаеше защо продължава да бъде с Джарлаксъл по криволичещия им път.

Но Джарлаксъл знаеше, че Ентрери ще остане с него, докато пътят ги водеше по-далече на север до пущинаците на Вааса и обещанието за съкровища, по-големи дори от скъпоценния череп.

Как би реагирал Ентрери, ако Джарлаксъл решеше, че трябва да останат известно време — завинаги, може би, според мерилото на човешкия живот? Ако в ръцете им попаднеха артефакти на Зенги със силата да разрушат или съградят кралство, дали Ентрери би участвал доброволно?

— Едно по едно — реши Джарлаксъл, когато стигна до дървеното стълбище, водещо към балкона на жилището им, което се помещаваше на втория етаж. Слънцето вече бе изгряло, пламтейки през тежката мъгла на източното небе.

Джарлаксъл спря, за да обмисли думите, с които се бяха сбогували двете сестри драконки:

— Тайните на Зенги бяха по-велики от самия Зенги.

Народът на Дамара и най-вече крал Гарет се молят тези тайни да са умрели заедно с краля вещер — бе казала Илнезара с убеденост.

— Но сега знаем, че не са — бе добавила Тазмикела. — Поне някои от тях са оцелели.

Джарлаксъл си спомняше думите и още по-ярко тембъра, с който ги бяха изрекли, уважението и дори страха. Припомни си погледа в очите им, блестящи от желание, любопитство и ужас.

— С цялото ми уважение към крал Гарет — каза Джарлаксъл на мъгливия утринен въздух, — да се надяваме, че малко неща са били унищожени.

Погледна надолу към улицата и малкия магазин, където бе настанил Пайтър, пекаря. Вратите му все още не бяха отворени, но Джарлаксъл знаеше, че пълничкият му приятел не би го изгонил.

Малко по-късно той тръгна нагоре по стълбите, знаейки, че първата битка по новия му път, тази да убеди киселия, все още тъгуващ Ентрери, лелееше зад окичената с много капани врата.

Глава 14

Алтернативният свят на Зенги

Изграждането на замъка бе стигнало почти до финален стадий, така че когато на следващата сутрин деветимата спътници стигнаха до портите, откриха чудновата и добре конструирана каменна пътека, която водеше към тях. На стените от двете страни на спуснатата решетка полуоформени гаргойли гледаха злобно към приближаващата се група.

За няколкото мига, необходими им да стигнат до решетката, статуите се извисиха в още по-ясни форми.

— Ще са готови да се изстрелят отново в небето тази вечер — отбеляза Мариаброн. — Уингхам ще направи добре, ако организира силна защита на Палишчук.

— Не че това ще им помогне кой знае колко — промърмори Атрогейт.

— Тогава нека бързо се заемем със задачата си — отвърна Елъри.

— Ние, героите — измърмори под носа си Ентрери, така че само Джарлаксъл, който бе до него в задните редици, да го чуе.

Мрачният елф се накани да отговори, но почувства внезапно подръпване на сетивата си. Без да е сигурен какво може да означава, Джарлаксъл сложи ръка върху магическото копче на жилетката си, където държеше камъка с формата на череп. По ъгловатото му лице премина безпокойство. Възможно ли бе магическите камъни да могат да комуникират един с друг? Нима бе сбъркал, донасяйки своя кристален череп близо до новата конструкция?

Мариаброн беше първият, който стигна до решетката, чиито железни пръти бяха дебели колкото ръцете му. Той надникна през решетките към двора на замъка.

— Изглежда празен — каза, когато другите се появиха зад него.

— Вероятно бих могъл да метна кука през стената и да намеря механизма.

— Няма нужда — каза Кантан и кимна на Атрогейт.

— Ба! — изсумтя джуджето и се придвижи напред, внимателно избутвайки Мариаброн. — Ще ми изкараш червата навън, тъп магьосник!

— Всички имаме своите качества — отвърна му Кантан. — Някои от нас обаче ги прилагат без толкова празни приказки.

— Някои стоите и кършите пръсти, докато други спираме сопи с лицата си.

— Добре, че няма особена хубост, която да пострада от това.

— Ба!

Останалите седем слушаха с известна развеселеност, но закачката улучи Ентрери и Джарлаксъл по-остро.

— Тези двамата звучат леко познато — оплака се Ентрери.

— Макар, естествено, да не са толкова духовити и точно това е дразнещото — каза мрачният елф.

Атрогейт плю на ръцете си и сграбчи решетката, извивайки колене. Изпухтя и се опита да се изправи, но без резултат, така че нададе нов рев, отново плю в ръцете си и пусна решетката.

— Малко помощ, ако може — каза той.

Мариаброн сграбчи решетката от едната страна на джуджето, а Праткъс и Олгерхан застанаха от другата страна.

— Не вие, банда кретени — измърмори джуджето.

Зад тях Кантан завърши думите на заклинанието и от ръцете му се понесоха вълни енергия, които обгърнаха джуджето. Мускулите му се издуха, костите изхрущяха докато нарастваха и Атрогейт се изду до размерите на едър мъж и продължи да расте.

— И отново! — настоя джуджето, а гласът му бе по-резониращ.

Кантан произнесе второ заклинание и скоро Атрогейт беше придобил размерите на огре, а мускулестите му ръце бяха станали дебели като стари дървета.

— Ба! — изръмжа с бумтящия си басов глас и с предизвикателен рев започна да се изправя на крака.

Решетката изскърца в протест, но джуджето продължи да натиска, повдигайки я от земята.

— Тръгвайте! — извика той, но още докато го изричаше, Ентрери и Елъри едновременно се хвърлиха надолу.

Атрогейт изръмжа и започна да се превива, а другите трима не успяваха да забавят спускането на огромната преграда.

Ентрери, най-бързо озовал се на земята, бе и първият, който спря движението си и се претърколи назад, като успя да сграбчи Елъри и да я отклони достатъчно, че да не остане прободена под тежките шипове на решетката, която с трясък се върна на мястото си. Командирката извика. Същото направиха и Арраян и Праткъс, но Кантан само се подсмихна, а Джарлаксъл, залисан в любопитно усещане, идващо от скъпоценния череп, дори не чу призива и не забеляза повдигането на решетката, камо ли разминалата се на косъм смърт на единия от другарите им. Когато погледна към Атрогейт, внезапно толкова по-грамаден отпреди, очите му се разшириха и отстъпи няколко крачки назад.

— Ах ти, проклета решетко! — изруга Атрогейт и Джарлаксъл не пропусна да забележи как Ентрери хвърли на джуджето бърз поглед, който можеше да пресече мляко.

„Дали заради бързото спускане на решетката — зачуди се мрачният елф. — Или заради последните няколко думи?“ Много рядко Джарлаксъл успяваше да надникне в дълбините на загадката, която представляваше Артемис Ентрери, защото дисциплинираният убиец рядко показваше емоциите си.

Но от време на време…

Атрогейт ядосано закрачи напред-назад, търкайки загрубелите си ръце една в друга и неколкократно пристягайки колана си — голям украсен пояс със сребърна катарама с кръстосани мълнии.

— В името на боговете, джудже — каза Мариаброн на Атрогейт. — Вярвам, че вдигаше решетката практически сам, и че нашата помощ беше без значение. Когато се преви, почувствах сякаш върху ми се стоварва планина.

— Заради заклинанието на магьосника — измърмори Атрогейт, но не прозвуча убедително.

— Тогава те моля да направиш заклинания и на нас Мариаброн се обърна към Кантан. — Тогава тази порта ще се отвори много лесно.

— Заклинанията ми са изтощени — отвърна магьосникът също толкова неубедително, колкото джуджето.

Джарлаксъл погледна от Кантан към Атрогейт и мислено ги прецени. Без съмнение магията за уголемяване бе изиграла някаква роля, но не това бе източникът на невероятната сила на джуджето. Атрогейт отново се зае с колана си, пристегна го с още една дупка и мрачният елф се усмихна. Говореше се, че има колани, които вливат у носителя си силата на гигант. Най-силни сред тях бяха гръмотевичните гиганти, които хвърляха и мятаха мълнии над планинските върхове. Джарлаксъл съсредоточи погледа си върху токата на колана на Атрогейт и мълниите, изобразени отгоре й.

Джуджето отново застана пред решетката с ръце на кръста и я изгледа сякаш е изневерила съпруга. Веднъж или два пъти понечи да докосне дебелите пръчки, но винаги дръпваше ръка и измърморваше.

— Няма да мога да я вдигна — призна накрая.

Атрогейт отново измърмори и кимна щом първият от уголемяващите дуеомери на Кантан се изтощи и го върна до размерите на едър мъж. Докато въздъхне и се обърне, отново бе джудже. Заплашителен, но все пак джудже.

— Тогава през стената — каза Мариаброн.

— Не — поправи го джуджето.

Измъкна боздуганите си и ги развъртя, а стъклостоманата проблясваше слабо на меката утринна светлина. Повдигна дръжката на левия боздуган пред лицето си и прошепна нещо. От малките израстъци по топката на боздугана започна да се процежда червено-сивкава течност, която покри цялата подвижна част на оръжието. Повтори действието и с оръжието в дясната си ръка, като отново прошепна и то също се покри с течност, но този път лепкавата субстанция беше синьо-сивкава вместо червена.

— Дръпни се, патко — каза, когато Елъри се приближи, за да разучи какво става. — Не искаш някое от тези да се размаца по тез прекрасни сребърни доспехи. Хаха! — Смехът му се превърна в ръмжене и той развъртя боздуганите над главата си. После се завъртя в пълен кръг, за да набере инерция и запрати с мощен замах червения боздуган към една от вертикалните пръчки на решетката. Последва го с удар от другото оръжие, който предизвика експлозия, разтърсила земята под краката на смаяните наблюдатели. Друго завъртане се превърна във втори гръмотевичен отклик, джуджето нанасяше удар след удар, винаги първо с червения, по една перпендикулярна пръчка.

Друг удар попадна отново в пресичащата хоризонтална пръчка. За изненада на всички, с изключение на Кантан, който гледаше с кисело изражение, дебелата пръчка се счупи наполовина между два вертикални пръта. Атрогейт се съсредоточи отново върху първоначалната си мишена — един от тези пръти.

Покритата в червено топка на боздугана издрънча на нивото на очите, размахана от диво подскачащото джудже, последвана от удар със синята малко по-ниско.

Прътът се изви навън. Атрогейт удари отново на същото място, веднъж, два пъти, и пръчката падна, отваряйки достатъчно място на спътниците да се промъкнат в двора на замъка.

Атрогейт спря внезапно, а топките на боздуганите се разлюляха край тялото му. Постави ръце на кръста и огледа работата си, после кимна одобрително.

— Наехте ме, за да раздам ритници. Нещо друго, което да превърна в трици, докато още са подгрети?

Седем смаяни погледа и един отегчен магьосник се обърнаха към него и предизвикаха гръмотевично: „Буахака!“.

— Ще ми се да се подхлъзне с двата и да се удари неколкократно в лицето — измърмори Ентрери на Джарлаксъл.

— Така че щом го няма, моят приятел Ентрери да заеме мястото му? — подметна саркастично мрачният елф.

— Млъкни.

— Той е могъщ съюзник.

— И страховит враг.

— Тогава го наблюдавай внимателно — Откъм гърба — съгласи се Ентрери.

Ентрери направи точно това, взирайки се сурово в джуджето, което стоеше с ръце на кръста и гледаше през процепа, който бе разбило в решетката. Силата на тези удари, с магия и мускули, беше забележителна, знаеше убиецът, както и лекотата, с която Атрогейт боравеше с оръжията си. Ентрери не харесваше особено джуджето и искаше да го удуши при всяка глупава рима, но изпитваше уважение към бойните му умения. Подозираше, че скоро ще се стигне до размяна на удари с Атрогейт и не очакваше момента с нетърпение.

Пред очите на групата, отвъд тесния коридор между двете караулни, се простираше дворът на замъка. От всяка страна на коридора се виждаха отвори — стълбища, водещи нагоре по стената, и може би вътрешни проходи, които се извиваха из широките страни.

— Ляво, дясно или по средата? — попита Атрогейт. — Бързичко да минем през вратата.

— Ще престанеш ли? — настоя Ентрери и в отговор получи обичайното „Буахаха!“.

— Книгата е там отзад, нали? — обърна се Мариаброн към Арраян.

Жената се спря за момент и се опита да събере мислите си. Очите й се съсредоточиха върху централната кула, най-голямата постройка в замъка, която се извисяваше отвъд стената на вътрешния двор.

— Да — каза тя — там отзад. Така мисля.

— Направи нещо повече — подкани я Кантан, но Арраян успя да отвърне само с колебливо извинително изражение.

— Тогава право напред — каза Елъри на джуджето.

Ентрери забеляза, че Джарлаксъл пристъпва, сякаш за да възрази. Мрачният елф обаче запази мълчание и забеляза погледа, който му хвърли убиецът.

— Бъди готов — тихо го предупреди Джарлаксъл.

— Какво знаеш?

Джарлаксъл само сви рамене, но Ентрери го познаваше достатъчно отдавна, за да знае, че не би казал нещо, ако не е сигурен, че предстоят неприятности. Поглеждайки към замъка, тъмните камъни и здравото желязо, Ентрери имаше същото чувство.

Минаха през портите и се спряха в калния двор. Атрогейт беше начело, следван отблизо от Елъри и Праткъс. Джарлаксъл спря веднага, щом се плъзна между решетките и се олюля от внезапна слабост. Сякаш някаква съкрушителна сила съсредоточи съзнателното си внимание върху него. Той погледна към Арраян и моментално осъзна, че не е на себе си. Замъкът бе напреднал далеч отвъд нейните сили.

Очите на мрачния елф се насочиха към земята пред тях и в мислите си той погледна надолу, надолу, отвъд скелетите, погребани в старото гробище, защото точно това бе мястото в отминали времена. Представи си тунели и огромна зала. Знаеше, че нещо го очаква там долу.

Останалите не обърнаха внимание на забавянето на Джарлаксъл, защото бяха по-притеснени от това, което се разкриваше пред тях. Външният двор бе осеян от няколко каменни сгради — конюшня, залепена за стената веднага вляво, ковачница на същото място от дясната страна и две дълги казарми с нисък таван, които се простираха по протежението на двете странични стени и достигаха до основата на по-високата стена, която преграждаше вътрешния двор. Единствената свободна сграда беше двуетажна тумбеста кула, намираща се на две трети от дължината на двора пред портите на вътрешната стена.

Мариаброн застана зад Елъри и махна към кулата.

Командирът изрази съгласието си с кимване и подкани Атрогейт да ги поведе.

— Не бих… — започна Джарлаксъл, но думите му бяха погребани от внезапния вик на Атрогейт.

Всички очи се обърнаха към джуджето, което отскочи назад — или поне се опита, защото една ръка на скелет се стрелна през меката почва и го сграбчи за глезена. Атрогейт се изви, извика и се строполи на земята.

Почти веднага отново бе на крака, подскачайки и крещейки, но разярено, а не изненадано.

Костеливата ръка замахна нагоре във въздуха, като вече се подаваше до лакътя.

Боздуганът на Атрогейт я смачка на прах.

Но другата ръка на скелета се показа от почвата и джуджето се завъртя, за да я смаже, викайки:

— Стотици!

Може би беше преувеличение, породено от шока или точна оценка, защото навсякъде из двора от меката почва се подаваха ръце на скелети хуманоиди.

Атрогейт довърши втората ръка на скелета и се хвърли напред с рев:

— Тънки кости за стриване на прах!

Праткъс се спусна след него. Вдигайки оформения като наковалня свещен символ, джуджето свещеник изрева:

— В името на мъдростта на Морадин, на милостта на Думатоин и силата на Клангедин, проклинам вас, нечисти зверове, да станете на прах!

Един скелет, наполовина измъкнал се от дупката си, завибрира под вълни невидима енергия, а костите му затракаха шумно. Останалите обаче продължиха да се изравят от почвата.

Пред очите на Джарлаксъл танцуваха черни петна, а главата му туптеше от ритмични напеви, мистични и зловещи, призоваващи скелетите. Черепът, скрит в копчето му, сякаш придоби тежест и плътност и той почувства вибрирането му в гърдите си. Чрез силата му мрачният елф ясно усещаше пробуждането около себе си и разбираше дълбочината на немъртвия парад. От самата сила на повика той предполагаше, че мястото е служило за гробище на полуорките от Палишчук или техните оркски прадеди в продължение на векове.

Стотици зъби на скелети изтракаха в мислите на мрачния елф. Стотици отдавна мъртви гласове се пробудиха отново в колективно напявана песен. А оставаше и онази по-дълбока, по-могъща сила, съкрушителна с мощта си.

Почувства стискане по бицепса си и извика, после се завъртя и използва магията на предпазителя за китка, за да призове нож в дланта си. Понечи да нанесе удар, но внезапно усети брутално сграбчване за китката.

Джарлаксъл отвори очи, сякаш се пробуждаше от лош сън и видя объркания и не особено щастлив Артемис Ентрери, който го държеше за ръката и китката и се взираше смаяно в него.

— Не, всичко е наред — увери го мрачният елф, разтърси глава и се отдръпна.

— Какво виждаш? — попита Ентрери. — Какво знаеш?

— Че сме загазили — отвърна елфът и двамата едновременно се обърнаха с лице към надигащата се атака.

— Цепи с меча си, не промушвай — посъветва мрачният елф Ентрери.

— Добре, че си ти да се грижиш за мен — отвърна саркастично Ентрери преди да се хвърли напред и да замахне към един приближаващ се скелет.

Нокътя на Шарон премина през ребрата на чудовището и се удари със сила в гръбнака му. Ентрери очакваше кльощавото немъртво създание да бъде разсечено наполовина, но скелетът само залитна няколко стъпки настрани и отново тръгна напред.

Ентрери го удари още по-силно.

И отново, когато упоритото създание неумолимо продължи да настъпва.

Убиецът отстъпи крачка назад, после се гмурна настрани, когато ослепителна мълния проблесна пред него и се взриви в скелета.

Кокалестото създание залитна няколко крачки след този удар и две ребра паднаха заедно с една ръка. Но продължи да настъпва, приближавайки се към невярващия Джарлаксъл, който държеше тънък жезъл.

Ентрери се втурна напред и смачка черепа на скелета със силен съсичащ удар с две ръце.

Най-сетне немъртвото създание се строполи на земята, а кокалестата му фигура образува хубава купчинка.

— Не са обичайните съживени — отбеляза Джарлаксъл.

— Загазили сме — съгласи се Ентрери.

Праткъс се взираше в сребърния свещен символ с формата на наковалня сякаш го е измамил. Устната на джуджето трепереше и то прошепна имената на боговете си един след друг, а треперенето в гласа му ги молеше за обяснение.

— Тъпи оръжия! — чу вика на Мариаброн. — Натрошете костите им.

Но джуджето свещеник стоеше на място и клатеше невярващо глава.

Една костелива ръка изникна от земята и го сграбчи за глезена, но Праткъс, който все още си мърмореше, успя лесно да освободи крака си. Втора ръка се протегна от земята и от разровената почва между двете се появи горната част на череп.

Праткъс изрева и задържа крещящата нота, скочи във въздуха и се спусна право надолу, а обвитият му в метал юмрук нанесе страховит удар по горната част на черепа. Почувства как костта се разтрошава под ръката му, но ядосаното джудже далеч не бе удовлетворено и отново зае позиция. Подскочи пак нагоре и отново удари черепа, а ръката му премина през него.

Протегнатите пръсти на скелета потрепериха и клюмнаха.

— Това ви се полага, дяволи такива — отбеляза обърканото и ядосано джудже и отново халоса черепа.

Мариаброн не извади дългия си меч, а вместо това измъкна малък боздуган. Разчитайки повече на скорост и умения, отколкото на груба сила, рейнджърът се завъртя вихрено и нанесе последователни удари по двойка скелети, които го приближаваха. Никой от тях не бе особено тежък, но парче след парче се лющеше, докато Мариаброн, който изглеждаше почти като кралски барабанчик, нанесе още дузина удари.

До него Елъри не си направи труда да сменя оръжия, защото тежката брадва бе също толкова унищожителна за костите, колкото и за плътта. Парчета от ребра, ръце или крака се цепеха под унищожителните й удари.

Но скелетите продължаваха да прииждат и на мястото на всеки разтрошен от Мариаброн или Елъри идваха двама.

Зад тях Олгерхан размахваше яростно сопата си, а Арраян изстреля серия от слаби магически заклинания, предимно блестящи снаряди от чиста енергия. Нито един от двамата не беше особено ефективен и очевидно отново бързо се изморяваха.

Олгерхан прикри Арраян с огромното си тяло и изпъшка повече от болка, отколкото от бойна ярост, когато в плътта му се впиха костеливи пръсти. После изви от ужас, когато един скелет се промъкна покрай него.

Пътят му към Арраян бе открит.

Едрият полуорк се опита да се обърне и да го спре, но с изненада установи, че няма нужда, защото немъртвото чудовище не се приближи до жената.

Олгерхан вярваше, че знае защо. Въпреки това се приближи до скелета и го смаза с цялата си сила, тъй като не искаше останалите да забележат нежеланието на съществото да се занимава с Арраян.

От всички спътници никой не бе по-добре подготвен да се справя с подобни създания от Атрогейт. Въртящите се боздугани сееха разрушения в редиците на скелетите, макар да не бе слагал никакви заклинания на топките им, като всеки удар смазваше кости на прах или изстрелваше във въздуха някой череп, откъсвайки го от гръбнака. Джуджето изглеждаше сякаш наистина се наслаждава, когато скочи пред другите и се вряза в средата на скелетния рояк. Оръжията му се въртяха в разрушителна мъгла и изпълваха въздуха около него с бял прах, а всеки експлозивен удар биваше последван от ревящия му смях.

През цялото време Кантан стоеше до дребния си другар. Магьосникът произнесе само още едно заклинание и призова огромна безтелесна полупрозрачна ръка, която се носеше във въздуха пред него.

Насреща му се хвърли скелет и петопръстият пазач го сграбчи, обвивайки огромни пръсти около костеливото му тяло. С усмивка и мисъл Кантан заповяда на ръката да стисне и скелетът се строши пред силата на хватката й.

Ръката, свита в юмрук, се стрелна, когато втори скелет приближи магьосника. Магията удари силно създанието и го запрати надалеч.

— Натискайте — заповяда Мариаброн. — Кулата е нашата цел — единствената ни цел!

Но думите на рейнджъра бяха пропилени на вятъра само миг по-късно, когато Олгерхан залитна и извика.

Мариаброн се обърна и видя как едрият полуорк пада на едно коляно, я слабите му удари едва пропъждат костеливите ръце на скелетите.

— Джуджета, при него! — извика рейнджърът.

Праткъс се втурна пръв, хвърляйки се към скелетите, надвиснали над Олгерхан, но Атрогейт бе твърде далече и твърде зает, че да се опита да се измъкне.

По същия начин Джарлаксъл бе изостанал назад край стената. Мрачният елф не демонстрираше желание да нагази в нарастващата тълпа от немъртви, при все че другарят му, макар и с непригодени за битка със скелети оръжия, се бе придвижил към полуорките още преди рейнджърът да извика.

Кантан също не се отправи към Олгерхан и Арраян, а вместо това се плъзна настрани, когато рейнджърът и Елъри се обърнаха и тръгнаха към полуорките. Кантан отстъпи към позицията, удържана от Джарлаксъл. С мисъл магьосникът изпрати магическата ръка зад себе си, а гигантските й пръсти разхвърляха скелетите настрани. Тя стигна до Атрогейт, който я изгледа с известно любопитство. После сграбчи джуджето, вдигна го във въздуха и забърза след господаря си.

Мариаброн, Елъри и Праткъс оформиха защитен триъгълник около Олгерхан и отблъснаха атаката на скелетите. Междувременно Ентрери сграбчи Арраян за ръката и започна да я дърпа настрани, разсичайки всяка немъртва намеса.

— Ела — заповяда на жената, но почувства, че тя изостава зад него и когато я погледна, разбра защо.

Арраян се строполи на земята.

Ентрери прибра оръжията си, обви едната си ръка около раменете й, плъзна другата под коленете й и я вдигна. Губейки съзнание и свестявайки се, Арраян все пак успя да обвие ръце около врата на Ентрери, за да му помогне да я задържи по-стабилно.

Убиецът побягна на зигзаг покрай скелетите.

Зад Ентрери, когато най-сетне се появи възможност, Мариаброн сграбчи Олгерхан и го изправи на крака. Когато го пусна обаче, едрият полуорк почти се строполи на земята.

— Толкова обичам да се правя на бавачка — промърмори Кантан, когато Ентрери донесе почти изпадналата в несвяст Арраян.

Ентрери се намръщи и за момент Джарлаксъл и Кантан помислиха, че може да се нахвърли върху грубия магьосник.

— Ранена ли е? — попита мрачният елф.

Ентрери сви рамене, докато оглеждаше треперещата жена, защото не виждаше явни признаци за нараняване.

— Да, моля те, кажи ни защо нашата приятелка Арраян трябва да бъде носена наоколо, когато дори капка от кръвта й не е била пролята на бойното поле? — добави Кантан.

Ентрери отново се намръщи насреща му.

— Гледай си приятеля, магьоснико — изрече той, ясно предупреждение, докато безплътната ръка долетя и стовари много ядосания Атрогейт на земята пред тях.

— Присъединете се и да си проправим път до кулата с бой! — извика Мариаброн към групата.

— Твърде много са — извика Джарлаксъл в отговор. — Не можем да се бием с тях на открито. Единствената ни надежда са тунелите в стената.

Мариаброн не отговори веднага, но един поглед към полето показа на него и на тримата му другари, че наблюденията на мрачния елф са точни. Дузини скелети бяха на крака и се приближаваха към тях, а практически от всеки инч на полето в двора си пробиваха път кокалести ръце.

— Разчисти им пътека — заповяда Кантан на Атрогейт.

Джуджето изсумтя силно и отново развъртя боздуганите си. Огромната магическа ръка на Кантан зашета зад него и скоро двойката бе разчистила път за Мариаброн и другите трима, за да могат да се присъединят към групата при стената.

Джарлаксъл изчезна в лявото караулно. Появи се отново след няколко мига и им направи знак да го последват. Прикрити от магическата ръка на Кантан, която удържаше ордата от немъртви, и деветимата се промъкнаха в караулното и тунела отвъд. В края му имаше тежка врата, която Мариаброн бързо затвори и заключи, защото преди дори да успее да се обърне и да погледне останалите осем, по портала се чу драскането на кокалести пръсти.

— Ведро начало, бих казал — обади се Кантан.

— Замъкът се защитава — съгласи се Джарлаксъл.

— Както изглежда, защитава много неща — отвърна магьосникът и отправи хитър поглед към Арраян.

— Не можем да продължаваме така — намръщи се Мариаброн. — Бием се на групички и пазим само собствените си другари, а не групата като цяло.

— Може пък да не сме смятали, че някой ще се нуждае от толкова много проклета защита — промърмори Атрогейт и стоманеният му поглед се спря на двамата полуорки.

— Ситуацията е каквато е, джудже — отвърна рейнджърът. — Тази група трябва да открие хармония и единство, ако искаме да стигнем до кулата и да открием отговорите. Тук сме заедно, деветимата като един.

— Ба!

— Това е единствената ни надежда — каза Мариаброн.

За явна изненада на Атрогейт Кантан се съгласи.

— Вярно е — каза магьосникът и пресече следващото измърморване на джуджето. — Девет като един и работещи за една цел.

Тембърът на гласа му не беше особено убедителен и нито на Джарлаксъл, нито на Ентрери убягна, че Кантан погледна към Арраян, докато произнасяше думите.

Глава 15

Бълващ чудовища

Тунелът през стената беше тесен и нисък и принуди всички освен Атрогейт и Праткъс да се наведат. Горкият Олгерхан трябваше да се превие почти на две, за да се движи из коридора, а много отрязъци бяха толкова тесни, че на широкоплещестия полуорк се налагаше да се извие настрани, за да се промъкне. Стигнаха до по-широко пространство, малка кръгла стая, а коридорът продължаваше от другия й край.

— Безшумно — прошепна Джарлаксъл. — Не искаме да се борим в тези покои.

— Ба! — изсумтя доста силно Атрогейт.

— Благодаря, че се писа доброволец да ни водиш — обади се Ентрери, но ако това трябваше да е негативна забележка, насочена към шумното и страховито джудже, тя просто не улучи целта.

— Значи продължаваме! — изрева Атрогейт, премина през стаята и продължи по коридора с полюшващи се боздугани в ръце. Оръжията често издрънчаваха по каменната стена и всеки път, щом това се случеше, останалите затаяваха дъх. Атрогейт, естествено, само се заливаше от смях.

— Ако го убием, ще блокира коридора за достатъчно дълго, че да можем да избягаме — каза Ентрери, който беше трети в колоната, точно зад джуджетата и непосредствено преди Джарлаксъл.

— Зад гърба ни няма нищо — припомни Праткъс.

— Да си тръгнем без този ще бъде победа — отвърна Ентрери и Атрогейт се разсмя още по-силно.

— Продължаваме напред! — изрева отново. — Храбри джуджета и крехки хора. Сега е време за родата, сбрана да спечели в борбата! Буахаха!

— Достатъчно — изръмжа Ентрери и точно тогава стигнаха до по-просторно и високо място в неравния коридор, което го накара да се задейства. Широка крачка, подскок и промушване го изпратиха над главата на Праткъс. Атрогейт извика и се завъртя, сякаш очакваше Ентрери да му се нахвърли с оръжия.

Докато Атрогейт се обръщаше обаче, Ентрери го подмина и преди обърканите джуджета да спрат да подскачат и отново да се съсредоточат напред, убиецът бе изчезнал от поглед.

— За какво беше това? — обърна се Атрогейт към Джарлаксъл.

— Не ми е повереник, уважаемо джудже.

— Тръгна напред, но защо? — настоя джуджето. — Да каже на враговете ни, че сме тук?

— Предполагам, че ти се справи достатъчно добре с тази задача и без помощта на Артемис Ентрери — отвърна Джарлаксъл.

— Достатъчно — обади се Мариаброн зад гърба на Елъри, която бе точно зад мрачния елф. — Нямаме време да си позволим лукса да се караме помежду си. Замъкът и така изобилства от врагове.

— Е, тогава къде тръгна? — попита джуджето. — Да разузнава или да убива? Или по малко от двете?

— Вероятно повече, отколкото по-малко — отвърна Джарлаксъл. — Върви напред, умолявам те, с цялата скорост и цялата потайност, на която си способен.

Ще намерим съпротива на всеки ъгъл — умолявам те, не предизвиквай повече, отколкото ще ни се стовари и без твоя… ентусиазъм.

— Ба! — изсумтя Атрогейт.

Завъртя се и потегли с тежка стъпка — или понечи да го направи, защото едва бе направил две крачки, приближавайки се към остър завой на коридора, когато пред него изникна фигура и блокира пътя му.

Беше хуманоидна и пълна, висока колкото човек, но набита като джудже, с огромни месести ръце и изкривени дебели пръсти. Главата бе правоъгълна и дебела, върху къс врат, с напълно плешиво теме, а в студените очи нямаше дори искрица живот. Нахвърли се върху Атрогейт без колебание — най-сигурният признак, че съществото не бе живо.

— Какво искаш? — понечи да запита джуджето, показвайки, че за разлика от Праткъс и Джарлаксъл, не разбира напълно природата на съживената бариера. Какво? — попита отново бързо приближаващото се същество.

— Голем! — извика Джарлаксъл.

Това разсея всякакво колебание у Атрогейт и той се хвърли напред с вой, нетърпелив да срещне предизвикателството. С бързо развъртане боздуганите преодоляха защитата на бавно движещото се създание.

И двата се удариха тежко в дебелата кожа и разтърсиха голема.

Никой обаче не нарани създанието, нито пък го забави за повече от миг.

Праткъс отстъпи назад от страх някое от замахванията да не смаже главата му, когато Атрогейт се хвърли в серия яростни атаки, развъртайки ръце. Боздуганите му изжужаха и улучиха целта — веднъж, после втори път.

И въпреки това големът продължи да настъпва, опитвайки се да го зашлеви и сграбчи.

Джуджето избегна един юмрук, но движението го приближи твърде много до лявата стена и топката на оръжието му издрънча по камъка и наруши ритмичното си въртене. Големът моментално сграбчи веригата на боздугана.

Другата ръка на Атрогейт се задвижи бързо и той нанесе удар с второто си оръжие през лицето и челюстта на чудовището. Чу се пукане на кости и разкъсване на плът и когато топката отскочи, лицето на голема бе странно изкривено, с увиснала и разпорена челюст.

Големът сякаш отново не почувства болка, нито се спря. Дръпна назад и твърдоглавият Атрогейт, който отказа да пусне оръжието си, бе вдигнат във въздуха и притеглен.

Малка стрела на арбалет профуча покрай него, докато бе във въздуха, и се заби в окото на голема.

Това предизвика изпъшкване и от пръснатата сфера изригна струйка слуз, но големът не отстъпи, дръпна джуджето до гърдите си и го стисна в могъщите си ръце.

Джуджето нададе болезнен вик, не заради смазващата сила, а защото почувства нещо остро, което се заби в бронята му, сякаш големът имаше щит с шип върху гърдите си.

После пробождащата болка изчезна и големът започна да стиска. При цялата си сила, Атрогейт си помисли, че ще бъде смазан до смърт. После бе прободен отново и извика силно.

Праткъс се озова бързо до него, призовавайки Морадин и пращайки вълни лечебна енергия към коравия войн. Зад свещеника Джарлаксъл приготви и изстреля още една стрела, улучвайки другото око на създанието, с което напълно го ослепи.

Мрачният елф се прилепи плътно до стената, докато стреляше, откривайки пространство за Мариаброн, за да може последният да стреля с огромния си лък. По-тежка и смъртоносна стрела се впи в рамото на голема.

Атрогейт изскимтя, докато биваше пробождан отново и отново. Не можеше да разбере що за оръжие използва това странно създание.

И защо внезапно го пусна?

Удари се в пода и отскочи назад, отнасяйки Праткъс при движението.

После, когато пробождащото острие изскочи отново от гърдите на голема, джуджето разбра.

Атрогейт разпозна върха на острието от червена стомана. Джуджето се изсмя и понечи да тръгне обратно към голема, но спря рязко и сложи ръце на кръста си, наблюдавайки развеселено как острието отново изскача.

После се прибра и големът се строполи на купчина.

Артемис Ентрери се протегна надолу и изтри острието в купчината плът.

— Можеше да ни предупредиш — каза Атрогейт.

— Извиках, но ти вдигаше твърде много шум, че да ме чуеш — отвърна убиецът.

— Пътят е чист до кулата в ъгъла на стената — обясни Ентрери. — Но щом минем през тази врата и се качим в коридора на втория етаж, моментално ще ни притиснат здраво.

— Кой? — попита Мариаброн.

— Гаргойли. Двойка — той изрита унищожения голем и добави — повече, ако ни чакат зад северната врата на кулата, която ще ни преведе през източната стена на замъка.

— Трябва да ни водят магии и стрели — отбеляза Мариаброн и последователно изгледа Кантан и Джарлаксъл.

— Тогава да продължаваме — обади се кльощавият магьосник. — Предполагам, че колкото повече се мотаем, толкова повече съпротива ще срещнем. Замъкът си създава защити, докато ние си бъбрим — бълва чудовища.

— И ги регенерира, ако гаргойлите са някакъв признак — каза Мариаброн.

— Изглежда като добро място за обучаване на млади джуджета войни — намеси се Атрогейт. — Натъпчи ги с пиячка и ги пусни да се бият, и бият, и бият. Едно от предимствата никога да не свършват чудовищата за трепане.

— Значи щом приключим, можеш да го имаш — увери го Джарлаксъл. — За децата си.

— Хаха! Всичките тридесет са някъде там и вече воюват, бъди сигурен!

— Гледка, която, сигурен съм, трябва да видя някой ден.

— Хаха!

— Може ли да продължим и да приключваме? — попита Кантан и махна към Ентрери. — Води ни към стаята и ми освободи път към вратата.

Ентрери хвърли последен поглед на досадното джудже и тръгна по коридора. Той се разшири и наклони леко, завършвайки с тежка дървена врата, обкована с желязо. Ентрери погледна обратно към групата, кимна, за да потвърди, че това е правилната стая, след което се обърна и влезе през вратата.

Веднага след него, почти удряйки се в гърба му, го последва огнено кълбо. То се издигна в стаята на кулата, отвъд балкона. Веднага щом изчезна от поглед зад перилата, избухна и изпълни целия район на кулата с изпепеляващи пламъци.

Отвътре и отвън долетя вой. Атрогейт потърка подметките на ботушите си в каменния под за по-добра тяга и се хвърли през вратата с развъртени боздугани.

Беше посрещнат от гаргойл с горящи крила и издигащи се от главата му струйки дим. Създанието замахна с нокти към него, но без ентусиазъм, защото все още бе замаяно от огненото кълбо.

Атрогейт с лекота избегна ръцете му, завъртя се и стовари оръжието си в гърдите на гаргойла.

Създанието се прекатури през перилата, бързо последвано от втори гаргойл, щом Атрогейт продължи напред.

В стаята влязоха Праткъс, последван от Джарлаксъл — със загрижено изражение, и Елъри и Мариаброн, които го притискаха.

Кантан влезе след тях, подхилвайки се под мустак и гледайки насам-натам. Щом прекрачи прага обаче, отстрани се протегна ръка и го сграбчи за яката.

Там стоеше Артемис Ентрери, напълно скрит, преди да направи внезапното движение.

— Ти си помисли, че съм влязъл в стаята — каза той.

Кантан го изгледа, а изражението му премина от изненада в страх и във внезапна високомерна гримаса.

— Махни ръката си.

— Или гърлото ти? — контрира Ентрери. — Помисли, че съм влязъл в стаята и въпреки това запрати огненото кълбо, без предупреждение.

— Очаквах, че ще си достатъчно мъдър да не заставаш на пътя на боен маг — отвърна Кантан, а тембърът му бе многозначителен, за да пасва на двусмислието на думите му.

Звукът от битка в залата се усилваше все повече, двамата едва дочуха, че Олгерхан настоява да се махнат от пътя му.

Нито Ентрери, нито Кантан обърнаха внимание на полуорка. Останаха в същата поза, взирайки се сурово един в друг още няколко мига.

— Знам — подкачи го Кантан. — Следващия път няма да изчакаш, за да задаваш въпроси.

С думите си Ентрери изтри усмивката и спокойствието му:

— Няма да има следващ път.

Той пусна магьосника, като го блъсна грубо. С едно движение скочи в стаята и измъкна меча и камата си. Първата му мисъл, щом се приближи до сражаващите се спътници, бе да се махне от линията на атака на Кантан.

Преметна се през перилото и се приземи чевръсто на ръба на балкона отвъд него. Изправен на един крак, той изпъна палеца на другия и го плъзна в пролуката между долния край на парапета и пода.

Претърколи се през ръба. Когато достигна най-ниската точка на залюляване, стегна крака си, така че да забави инерцията, после измъкна стъпалото си и се сви, превъртайки се изцяло, като прелетя оставащите осем стъпки до пода на кулата. Моментално тройка гаргойли и един голем се нахвърлиха върху него, но всичките бяха тежко ранени от огненото кълбо. Нито един от гаргойлите не можеше да размаха крила, а единият дори не можеше да повдигне обгорелите си ръце, за да нанесе удар.

Същият поведе атаката към Ентрери, навеждайки глава и нападайки с неочаквана ярост.

Нокътя на Шарон пресече атаката, като смачка черепа на създанието и го запрати на пода в седнала позиция. То успя да хвърли един последен, изпълнен с омраза поглед към Ентрери и се строполи мъртво.

Погледът само извика усмивка на лицето на убиеца, но той не можеше да си позволи да почива на лаврите от триумфа си. Завъртя се яростно с подскок, мушкайки с камата и сечейки с меча. Създанията куцаха, бяха бавни и Ентрери се държеше извън обхвата им, стрелвайки се ту наляво, ту надясно, непрестанно обръщайки ги, така че да се блъскат и препъват едно в друго. През цялото време камата му ги пробождаше, а мечът съсичаше.

Горният балкон също бе овладян бързо, а Атрогейт запрати още един гаргойл във въздуха с мощните си замахвания. Той почти успя да уцели Ентрери, когато се заби долу, но убиецът съумя да се отдръпне от падащото създание. Удари се в пода точно пред него и големът се препъна в тялото му.

Нокътя на Шарон разсече на две главата на залитащия голем.

Ентрери се стрелна надясно, заставайки под терасата. Видя Мариаброн и Елъри на каменното стълбище, което опасваше източната, външна стена на кулата, да избутват пребит умиращ гаргойл пред себе си.

Гаргойлите също ги видяха и един се втурна към тях.

Ентрери се справи бързо с другия, отсичайки единствената му здрава ръка с жесток париращ удар с меча, после се хвърли напред и заби камата си в гърдите му.

Завъртя острието и го обърна, докато се плъзваше на една страна, после прекара Нокътя на Шарон през гърлото на създанието, за всеки случай.

Създанието подивя, започна да се мята наляво-надясно и от него бликаше кръв във всички посоки. Атаките му обаче не бяха целенасочени и Ентрери с лекота се измъкна, докато то се сви на пода, където предсмъртните му спазми продължиха.

Убиецът изникна зад втория гаргойл, който вече се нахвърляше върху рейнджъра, и прониза гръбнака му с меча си.

— Добре се би — каза Мариаброн.

— Всички се биха — бързо добави Елъри и Ентрери остана с впечатлението, че жената не е доволна от това, че рейнджърът го изтъква пред нея.

В този момент не му се струваше толкова красива и то не само защото бе поела силен удар в едното рамо и кръвта й се стичаше свободно по дясната й ръка.

Праткъс дотича задъхано в следващия момент, мърморейки си с всяка стъпка, която го приближаваше към ранената жена.

— Сигурен съм, че на боговете ми им се драйфа от постоянните ми призиви — извика той. — Колко още можем да продължим с това?

— Ба! — отвърна Атрогейт. — Вечно!

За да подчертае думите си, дивото джудже скочи към един пречупен гаргойл, който жално се влачеше по корем по пода, а крилете и по-голямата част от торса му бяха опустошени от огненото кълбо на Кантан. Гаргойлът забеляза приближаването му и с изпълнени с омраза очи се опита да се изправи на лакти, повдигайки глава, така че да се изплюе към Атрогейт.

Джуджето изрева още по-шумно и весело и светкавично развъртя боздуганите си, размазвайки главата на създанието по пода.

— Вечно! — повтори Атрогейт.

Ентрери хвърли кисел поглед към Джарлаксъл, сякаш за да каже: „Заради него ще ни избият.“

Мрачният елф просто сви рамене, като изглеждаше по-скоро развеселен, отколкото загрижен заради джуджето, което притесни Ентрери още повече.

И го подразни. По някаква причина убиецът се чувстваше уязвим, сякаш можеше да бъде ранен или убит. Когато осъзна истината за емоциите си, той усети, че никога преди не бе изпитвал подобни чувства. През всичките битки и смъртоносни сблъсъци, изпъстрили предишните три десетилетия от живота му, Артемис Ентрери никога не се бе чувствал така, сякаш следващата му битка може да е последна.

Или поне никога не му бе пукало.

Но внезапно се загрижи и не можеше да го отрече. Погледна отново към Джарлаксъл, чудейки се дали мрачният елф не е открил някакво ново заклинание, което да го изкара от равновесие. После погледна покрай Джарлаксъл към двамата полуорки от Палишчук. Те стояха край външната южна стена, очевидно опитвайки се да бъдат незабележими и да не пречат на никого. Ентрери съсредоточи погледа си върху Арраян и трябваше да устои на внезапното желание да иде при нея и да я увери, че ще се измъкнат.

Потрепна, докато чувството преминаваше, и спусна ръката си към Нокътя на Шарон, измъквайки част от острието от ножницата. Насочи мислите си към меча, изисквайки вярност и съвсем очаквано оръжието му отговори, засипвайки го със стена от ругатни и собствени искания, наричайки го по-нисш, уверявайки го, че един ден ще направи грешка и мечът ще го овладее напълно и ще стопи плътта от костите му, докато поглъща душата му.

Ентрери се усмихна и плъзна меча обратно, а моментът на емпатия и страх остана зад гърба му.

— Ако ресурсите на замъка са неизчерпаеми, то нашите не са — казваше Кантан, когато Ентрери насочи вниманието си към разговора.

От начина, по който магьосникът измърмори думите и погледна към Атрогейт, Ентрери разбра, че джуджето продължава да твърди, че могат да се бият до края на дните си.

— Нито можем да изчакаме, нито да се прегрупираме — каза Елъри. — Защитите на замъка просто ще продължат да се регенерират и да се хвърлят насреща ни.

— Имаш по-добър план, така ли? — попита Праткъс. — От мен не чакайте още много магии. Донесъл съм чифт свитъци, но и двата са незначителни лечебни магии. Имам и една отвара, която да подсили кръвта ти, но само това. По време на бягството от летящите змии и битката на хълма използвах повече магии, отколкото мога да понеса. Ще са ми нужни почивка и молитви, за да получа още.

— Колко дълга почивка? — попита Елъри.

— Половин нощ сън.

Елъри, Мариаброн и Кантан поклатиха отрицателно глави.

— Не разполагаме с толкова време — отвърна командирът.

— Продължаваме напред — заяви Атрогейт.

— Звучиш, сякаш знаеш накъде отиваме — отвърна Елъри.

Атрогейт насочи ръката си в посока към Арраян.

— Тя каза, че е открила книгата ей там, където сега се издига главната кула — разсъди той. — Ако си спомням правилно, бяхме тръгнали за това.

— Така е — отвърна Мариаброн. — Но това е само отправна точка. Не знаем наистина какво представлява книгата, нито дали още е тук.

— Ба! — изсумтя Атрогейт.

— Още е тук — отвърна тих глас нейде отстрани и групата се обърна едновременно, за да изгледа Арраян, която точно в този момент изглеждаше много, много дребничка.

— Какво знаеш? — излая насреща й Атрогейт.

— Книгата е още тук — отговори Арраян. Изправи се леко и погледна към Олгерхан за подкрепа. — Чичо Уингхам не ви е разказал всичко.

— Тогава може би ти трябва да го направиш — каза Кантан.

— Кулата… всичко това, беше създадено от книгата — обясни Арраян.

— Такова бе и нашето предположение — намеси се Мариаброн, в опит да я улесни, но тя го отхвърли, вдигайки ръка, за да го накара да млъкне.

— Книгата е част от замъка, вкоренена в него чрез магически филизи — продължи Арраян. — Стои отворена — тя изпъна длани, сякаш държеше голяма книга. Страниците й се отгръщат по собствено желание, сякаш над нея има четец, който призовава магически бриз, за да издуха следващия лист.

Докато изпълненият с подозрение Кантан я питаше откъде може да знае всичко това, Ентрери и Джарлаксъл се спогледаха без въобще да са изненадани.

Ентрери преглътна тежко, но това не освободи буцата в гърлото му. Обърна се към Арраян и се опита да измисли нещо, с което да прекъсне разговора, защото знаеше какво следва и че не бива да го признава.

— Аз бях първата, която отвори книгата на Зенги — каза тя и Ентрери затаи дъх. — Чичо Уингхам ме помоли да я изуча, докато Мариаброн яздеше към Ваасанската порта. Надявахме се да ти представим по-пълна информация, когато пристигнеш в Палишчук.

Олгерхан се размърда нервно край нея, движение, което не остана незабелязано от останалите.

— И? — настоя Кантан, когато Арраян не продължи.

Арраян заекна няколкократно и после отвърна:

— Не знам.

— Не знаеш какво? — сопна се Кантан и пристъпи към нея, изглеждайки много по-заплашителен и могъщ, отколкото предполагаше кльощавата му фигура. — Отворила си книгата и си зачела. Какво последва?

— Аз… — гласът на Арраян заглъхна.

— Нямаме време за потайните ти игрички, глупаво момиче — скара й се Кантан.

Ентрери осъзна, че ръцете му са върху оръжията и че наистина в този момент иска да се хвърли върху Кантан и да пререже гърлото му.

Или да се спусне и да подкрепи Арраян.

— Започнах да я чета — призна Арраян. — Не помня какво се казваше вътре — не мисля, че казваше каквото и да било — просто срички, гърлени и римувани.

— Добре! — намеси се Атрогейт, но никой не му обърна внимание.

— Не помня нищо… само, че думите, ако бяха думи, сами се лееха от гърлото ми и не исках да спра.

— Книгата те е използвала като инструмент — разсъди Мариаброн.

— Не знам — отвърна отново Арраян. — Събудих се обратно в къщата си в Палишчук.

— И беше болна — вметна Олгерхан и пристъпи пред девойката, сякаш ги предизвикваше само да посмеят да я обвинят. — Книгата я прокълна и я разболя.

— А Палишчук ни прокълна, като ни накара да ви вземем? — изкоментира Кантан и от гласа му не стана ясно дали е саркастичен, или говори съвсем сериозно.

— Всички вие може да избягате от това, но не и тя довърши Олгерхан.

— Сигурна ли си, че е в основната кула? — попита Мариаброн и макар да се опитваше да е разбиращ и внимателен, нямаше как да се пропусне острата нотка в тона му.

— И защо не проговори по-рано? — настоя Кантан. — Предпочете да се бием с гаргойли? С каква цел?

— Не! — защити се Арраян. — Не знаех…

— За човек, който се занимава с магическите изкуства изглежда знаеш твърде малко — сгълча я по-възрастният магьосник. — Много опасна и безразсъдна комбинация.

— Достатъчно! — каза Мариаброн. — Това заяждане няма да донесе нищо конструктивно. Каквото било, било. Сега имаме нова информация и нова надежда.

Врагът ни е идентифициран отвъд тези съживени създания, които използва за щит. Нека открием път до централната кула и книгата, защото убеден съм, че там ще намерим нашите отговори.

— Ура за оптимизма ти, рейнджъре — изсъска насреща му Кантан. — Защо не развееш пред нас знамето на крал Гарет и не наемеш тръбачи, които да разгласят пътуването ни?

Внезапният проблясък на гняв и сарказъм, включващ не кого да е, а любимия крал, изправи всички на нокти. Мариаброн сбърчи вежди и изгледа свирепо магьосника, но за Джарлаксъл и Ентрери реакцията на Елъри бе много по-показателна.

Нямаше и помен от благородната и героична предводителка, тя изглеждаше малка и уплашена, сякаш е притисната между две твърде могъщи сили.

— Роднинство с Драконоубиеца — прошепна Джарлаксъл на спътника си, допълнително предупреждение, че нещо не е съвсем както изглежда.

— Централната кула ще се окаже дълъг и труден преход — намеси се Праткъс. — Трябва да съберем сили и да обмислим нещата, както и да стегнем коланите и превръзките си. Знаем къде отиваме, така че отиваме, където отиваме.

— Каза го както си трябва! — поздрави го Атрогейт.

— Дълъг преход и единственият за нас — съгласи се Мариаброн. — Там ще открием отговорите. Подсигури вратата горе, добри ми Атрогейт. Аз ще разузная северния коридор. Поемете си въздух и се заредете с кураж.

Хапнете и пийнете, ако имате нужда и да, стегнете превръзките си.

— Мисля, че нашият нещастно поетичен приятел ни каза да си починем — Джарлаксъл се обърна към Ентрери, но убиецът дори не го слушаше.

Мислеше си за Херминикъл и кулата в околностите на Хелиогабалус.

Гледаше към Арраян.

Джарлаксъл също погледна натам, след което се втренчи в Ентрери, докато най-сетне не привлече вниманието му. Мрачният елф безпомощно сви рамене и отново върна погледа си към жената.

— Дори не си го помисляй — предупреди го Ентрери с недвусмислен тон. Обърна се с гръб към Джарлаксъл и се отправи към жената и огромния й телохранител.

Развеселеният Джарлаксъл го наблюдаваше по целия път.

— Добра флейта си изработила, Идалия — прошепна под носа си.

Зачуди се дали Ентрери ще се съгласи с тази преценка, или ще го убие в съня му за ролята, която е изиграл в голямата машинация.

— Искам да разговарям с теб насаме — каза Ентрери на Арраян, щом се приближи.

Олгерхан го изгледа подозрително и дори пристъпи по-близо до жената.

— Върви и говори с командир Елъри или с някое от джуджетата — каза му Ентрери. Това само накара грубоватия полуорк да се изправи в цялото си достолепие и да кръстоса ръце пред масивните си гърди, гледайки убиеца със сбърчено чело.

— Олгерхан е мой приятел — каза Арраян. — Каквото имаш да ми казваш, можеш да го кажеш и на него.

— Може би искам повече да слушам, отколкото да говоря — каза Ентрери. — И бих предпочел да сме само двамата. Махни се — обърна се към Олгерхан. — Ако исках да нараня Арраян, вече щеше да е мъртва.

Олгерхан настръхна, а очите му пламтяха от гняв.

— Както и ти — продължи без прекъсване Ентрери. — Виждал съм те в битка — и двама ви — и знам, че магическият ви репертоар е изтощен, лейди Арраян. Простете ми, че го казвам, но не съм впечатлен.

Олгерхан се изпъна напред, сякаш щеше да скочи върху Ентрери.

— Книгата ви изцежда, краде живота ви — каза убиецът, след като се огледа, за да се увери, че никой от другите не е достатъчно близо, че да го чуе. — Започнали сте процес, от който не можете да се измъкнете лесно.

И двамата полуорки залитнаха при думите на Ентрери и потвърдиха предположението му.

— Сега ще разговаряш ли с мен насаме, или не?

Арраян го изгледа жално, след което се обърна към Олгерхан и го помоли да се отдалечи за няколко минути. Едрият полуорк изгледа кръвнишки Ентрери за няколко мига, но не можа да откаже на настояването на Арраян. Отдалечи се, без да откъсва очи от убиеца.

— Отворила си книгата и си започнала да четеш, а после си установила, че не можеш да спреш — каза Ентрери на Арраян. — Нали?

— Аз… така мисля, но всичко ми е в мъгла — отвърна тя. — Като в сън. Мислех, че съм изградила достатъчно защити, че да отблъсна остатъчните проклятия на Зенги, но сгреших. Знам само, че се разболях скоро след като се прибрах вкъщи. Олгерхан доведе Уингхам и Мариаброн и един друг, Нюнги, старият бард.

— Уингхам настоя да дойдеш с нас в замъка.

— Нямаше друг избор.

— За да унищожиш книгата преди да те погълне — отбеляза Ентрери и Арраян не оспори твърдението му.

— Каза, че си била болна.

— Не можех да стана от леглото, нито да ям.

— Но сега не си толкова болна, а приятелят ти… Той погледна обратно към Олгерхан. — Не може да изкара една битка, а всеки замах на сопата му е по-мек от предишния и по-слаб.

Арраян сви рамене и поклати глава, разпервайки широко ръце.

Ентрери забеляза пръстена й, копие на този на Олгерхан, и видя, че камъкът му е с различен оттенък, по-тъмен, отколкото преди.

Олгерхан забеляза движението на жената и започна да се приближава през стаята.

— Внимавай колко признаваш на останалите — предупреди я Ентрери преди едрият полуорк да се приближи. — Ако книгата изсмуква живота ти, значи се храни и става по-силна заради тебе. Ние ще — трябва да — открием начин да победим тази хранеща се магия. Един вариант е очебиен и не мисля, че би допаднал на едрия ти приятел.

— Това заплаха ли е? — попита Арраян и Олгерхан очевидно я чу, защото забързано измина оставащото разстояние и застана до нея.

— Безплатен съвет — отвърна Ентрери. — За твое собствено добро, милейди, мери си приказките.

Хвърли бегъл поглед на Олгерхан, докато се обръщаше и се отдалечаваше. Имайки предвид опита си с лича Херминикъл в кулата в покрайнините на Хелиогабалус и думите на сестрите драконки, отговорът на всичко изглеждаше доста ясен за Артемис Ентрери.

Убий Арраян и победи творението на Зенги в самото му сърце. Той въздъхна, след като осъзна, че до неотдавна идеята не би му се струвала толкова отвратителна и не би се поколебал и за миг. Предишното му аз би оставило Арраян мъртва в локва от собствената й кръв.

Но сега виждаше предизвикателството по различен начин и задачата му изглеждаше неизмеримо по-сложна.

— Прочела е книгата — информира Джарлаксъл. — Тя е Херминикъл на този замък. Убийството й би бил лесният начин да се справим с това.

Джарлаксъл клатеше глава при всяка дума.

— Не и този път.

— Каза, че убийството на лича е щяло да унищожи кулата.

— Така ми казаха Илнезара и Тазмикела, и бяха сигурни.

— Арраян е личът на това творение — или скоро ще бъде — отвърна Ентрери и макар да спореше по въпроса, нямаше намерение, ако се окажеше прав, да позволи действието, което в момента сам защитаваше.

Но Джарлаксъл поклати глава.

— Отчасти може би.

— Чела е книгата.

— После я е оставила.

— Магията й е била пусната.

— Зовът й е бил освободен — контрира го Джарлаксъл и Ентрери го изгледа любопитно.

— Какво знаеш? — попита убиецът.

— Малко — страхувам се, че колкото и ти — призна мрачният елф. — Но това… — той вдигна ръце и ги разтвори, за да подчертае необятността на замъка. — Наистина ли вярваш, че такъв новак в магиите, тази млада жена, може да е живителната сила, създаваща всичко това?

— Книгата на Зенги?

Но Джарлаксъл отново поклати глава, очевидно убеден, че и още нещо се е намесило. Мрачният елф оставаше решен в името на богатството и властта да открие какво е.

Глава 16

Импровизации

Ентрери далеч напред групата премина бързо през ъгловата кула и по коридорите на вътрешната източна стена. Не откриха никакви охраняващи създания, които да ги очакват, макар да минаха покрай двойка мъртви гаргойли и обезглавен плътски голем, всички с прободни рани в гърба.

— Ефективен е — отбеляза многократно Джарлаксъл за липсващия си приятел.

Стигнаха до издигащо се стълбище, което завършваше с леко открехната врата, така че да влиза дневна светлина. Щом тръгнаха към вратата, тя се отвори и от нея излезе Артемис Ентрери.

— Намираме се на свързващата точка на външната стена и вътрешната стена, която отделя дворовете от замъка — обясни той.

— Ако продължим да следваме външната стена, завоят ще ни отведе до основната кула — отвърна Мариаброн, но Ентрери поклащаше глава при всяка дума.

— Когато миналата вечер ни нападнаха гаргойлите, те не бяха пълният контингент на замъка — обясни убиецът. — Оттук нататък външната стена е осеяна с гадните създания и ако преминем близо до тях най-вероятно ще ги пробудим и ще ни се наложи да се сражаваме на всяка крачка.

— Тогава вътрешната стена към центъра? — попита Елъри. — Където ще излезем и ще притичаме през двора до предната врата на централната кула?

— Която вероятно ще е заключена — отбеляза Мариаброн.

— При това заключена към двор-гробище, където ще се изправим срещу десетки немъртви, с които да се бием — увери ги Джарлаксъл с тон, който никой не постави под съмнение.

— И в двата случая ще има борба — намеси се Атрогейт. — Избери кокалаците, че не хапят така! — той се изкиска и продължи. — Води ни по-бързо, ще падне веселба.

Джуджето избухна в смях, но остана единственият развеселен.

— Колко далече? — попита Мариаброн.

Ентрери сви рамене и каза:

— Седемдесет стъпки от вътрешната порта до вратата на кулата.

— И вероятно заключена врата, която да ни държи навън — добави Елъри. — Ще бъдем залети от немъртвите.

Тя погледна към Праткъс.

— Разполагам със силите си срещу кокалаците — обяви той, но не звучеше убедително. — Но предния път установих, че не обръщат особено внимание на командите ми.

— Защото най-вероятно са контролирани от по-голяма сила — каза Джарлаксъл и всички очи се обърнаха към него. Той сви рамене, показвайки, че става дума за предположение. После бързо се изправи с блеснали червени очи и погледна към Ентрери. — Колко далече сме в момента от тази кула?

За момент Ентрери изглеждаше смутен, после отвърна:

— Стотина крачки?

— И на още колко се издига върхът й спрямо тукашната връхна точка на стената?

Ентрери погледна обратно зад себе си през отворената врата.

— Не е много високо — отвърна убиецът. — Може би петнадесет стъпки над нас в най-високата й част.

— Води ни към върха на стената — нареди Джарлаксъл.

— Какво знаеш? — попита Атрогейт.

— Знам, че вече се уморих от битки.

— Ба! — изсумтя джуджето. — Чувал съм, че вие, мрачните елфи, си падате по битките.

— Когато се налага.

— Ба!

Джарлаксъл се усмихна на джуджето, докато минаваше покрай него и нагоре по стълбите, за да последва Ентрери до външната площадка. Когато останалите го настигнаха, вече кимаше и настояваше:

— Ще стане.

— Моля, сподели плана си — подкани го Мариаброн.

— Този постоянно подканя хората да се молят — изсумтя Атрогейт към Праткъс. — Трябва да го присъединиш към църквата си.

— Ние, мрачните елфи, владеем определени… номера — отвърна Джарлаксъл.

— Може да левитира — каза Ентрери.

— Левитацията не е летене — отбеляза Кантан.

— Но ако се приближа достатъчно близо и достатъчно високо, мога да закача някоя кука за върха на онази кула — обясни Джарлаксъл.

— Това е дълго катерене, особено под наклон — отбеляза рейнджърът, като въртеше глава напред-назад и оглеждаше двете връхни точки за възможност да се прекара въже.

— По-добре, отколкото да се бием през целия път — отвърна Джарлаксъл.

Докато изричаше думите смъкна шапката си и бръкна под копринения ширит, откъдето измъкна здрава нишка. Започна да я изтегля и тя сякаш нямаше край.

Мрачният елф направи другия й край на клуп и го постави на земята. Когато приключи, имаше доста солидна като размери намотка, която стигаше на височина почти до коленете му.

— Сто и двадесет стъпки — обясни на Ентрери, който не беше изненадан от появата на магическата нишка.

След това Джарлаксъл свали една обица със скъпоценни камъни, приближи я до устата си и прошепна нещо. Докато я отдалечаваше, обицата започна да нараства и когато я приближи до края на нишката вече бе с размерите на малка абордажна кука.

Джарлаксъл я завърза и започна да навива нишката хлабаво около едната си ръка, докато Ентрери хвана другия край и го завърза за един от зъберите на стената.

— Най-голямата опасност е, че движенията ни ще привлекат гаргойли — каза на останалите Джарлаксъл. — Няма да е мъдро да участваме в битка, докато пълзим по въжето.

— Ба! — долетя предвидимото изсумтяване на Атрогейт.

— Измисли ред, по който да преминем — Джарлаксъл подкани рейнджъра. — Моят приятел естествено ще мине пръв, след като закача въжето, но трябва да закараме друг войн на върха на кулата колкото се може по-бързо. А тя ще има нужда от помощ — добави и кимна към Арраян. — Мога да го направя с левитацията си, а приятелят ми може би има нещо, с което да помогне…

Той погледна към Ентрери, който се намръщи, но започна да рови из голямата си торба. Измъкна приспособление с каиши и куки, което приличаше на оглавник за много голям кон и небрежно го подхвърли на мрачния елф.

Джарлаксъл бързо го разплете и го вдигна пред себе си, показвайки на останалите, че е нещо като сбруя, известна като „къщоразбивача“ — за всеки, запознат с методите на градските крадци.

— Стига приказки — подкани го Елъри и кимна на север към редицата гаргойли, висящи от външната страна на стената.

— Силно хвърляне, добро ми джудже — каза Джарлаксъл на Атрогейт, който се засили към него с отворени обятия.

— Когато мина покрай теб — обясни бързо Джарлаксъл преди джуджето да го засили от стената, при това най-вероятно в грешната посока! Постави Атрогейт на вътрешния ръб на върха на кулата, после се отдалечи под директен ъгъл от далечната кула. — Действай бързо — подкани Ентрери.

— Закрепи го добре — отвърна убиецът.

Джарлаксъл кимна и се затича бързо. Скочи и призова силата на омагьосаната емблема, символ, който приличаше на знака на Дома Баенре, за да се възползва от магическата левитация, която го повдигна още по-високо над земята. Атрогейт го сграбчи за колана и го засили към кулата. Благодарение на невероятната сила на джуджето мрачният елф се понесе надалече от останалите.

Джарлаксъл продължи да се издига нагоре, докато се отдалечаваше от стената.

На половината разстояние до кулата вече се бе издигнал по-високо от най-високата й точка. Все така се приближаваше, но скоростта му намаляваше сериозно.

Силата на левитацията можеше да го вдига само нагоре, така че щом инерцията от краткия му пробег и хвърлянето от Атрогейт се изчерпа, все още му оставаха около двадесет стъпки до кулата. Въпреки това се намираше над нея и започна да върти куката на края на едната си ръка.

— Гаргойли около върха — провикна се към Ентрери, който беше готов да се покатери по другия край на въжето. — Не реагират на присъствието ми и вероятно няма да реагират и на твоето, докато не стъпиш на камъните.

— Чудесно — промърмори Ентрери под носа си.

Задържа лицето си решително и стоическо, а дишането равномерно, но бе нападнат от видения за гаргойли, които отиват и скъсват куката, а после го оставят да падне насред двора. Или пък просто щяха да го нападнат, докато виси безпомощно от въжето.

— Бързо изтегли резерва — каза Ентрери на Атрогейт, щом Джарлаксъл запрати куката.

В мига щом куката се удари зад покритата с подобни зъбери стена на основната кула, джуджето започна да тегли резерва на въжето, опъвайки нишката, и да го намотава здраво около каменната стена.

Ентрери скочи от стената към въжето. Уви краката си върху него и започна да се изтласква с плавни яростни движения. Движеше се с ръце по въжето, извивайки тялото си, после развивайки го в перфектен синхрон при това толкова бързо, че на останалите им изглеждаше сякаш се спуска надолу, а не се катери нагоре.

Скоро се приближи до покрива на централната кула.

Когато го направи, освободи краката си и се обърна, разлюлявайки се, за да набере инерция. Изви гръбнак, за да се засили, люлеейки се напред-назад и се пусна, когато се изви под идеалната траектория. Превъртя се насред полет, измъкна оръжията си и се приземи стабилно на крака — точно когато един гаргойл се хвърли насреща му.

Създанието получи разсичащ удар с меч през лицето, последван от бързо мушване в гърлото. Ентрери последва падащото същество, скачайки от стената на покрива навреме, за да посрещне атаката на втори гаргойл.

— Хайде, полугрознико — каза на Олгерхан Атрогейт, който вече бе навлякъл къщоразбиваческата сбруя.

Преди войнът полуорк да успее да отговори, джуджето скочи на върха на стената, сграбчи го за задната страна на колана и се метна навън, закачайки сбруята на въжето. С невероятна сила Атрогейт с лекота задържа Олгерхан с една ръка, докато с другата сграбчваше въжето и се набираше, сграбчваше и се набираше, изтегляйки го през пропастта Олгерхан запротестира и се развъртя в опит да сграбчи ръката на джуджето за опора.

— Стой мирно и си пести силите, тъпако! — сопна му се Атрогейт. — Ще те оставя там и най-добре да си готов да се биеш, докато се върна!

При тези думи Олгерхан се успокои и въжето подскочи. Полуоркът успя да погледне назад, същото направи и Атрогейт. Двамата видяха Мариаброн, който се катереше по нишката. Рейнджърът се движеше почти толкова плавно, колкото и Ентрери, и постепенно скъсяваше разстоянието до джуджето, докато се приближаваха към усилващите се звуци от битка.

Над тях Джарлаксъл се издигна още малко на по-добра позиция и започна да изстрелва магически снаряди от жезъла си и такива с отровен връх от арбалета.

— Тръгвай ти — обърна се към Праткъс командир Елъри. — Ще им е нужна магията ти.

Тя се наведе през стената в опит да види битката отвъд. От време на време някой гаргойл се издигаше от покрива на кулата, размахвайки кожените си криле и Елъри можеше само да се моли създанието да не забележи въжето и безпомощните пълзящи мъже.

Праткъс се поколеба и Елъри го изгледа ядосано.

Джуджето сграбчи въжето и поклати глава.

— Няма да издържи друг — обясни.

Елъри удари с ръка по каменната стена и се обърна към Кантан.

— Имаш ли с какво да помогнеш?

Магьосникът поклати глава. После започна да прави заклинание толкова бързо, че Елъри отскочи назад и извика. Обърна се, щом Кантан изстреля мълния, която улучи един гаргойл, който се спускаше към Атрогейт и Олгерхан.

— Нищо, с което да помогна за катеренето, ако за това питаш — поясни заклинателят.

— Помагай с каквото можеш — отвърна сухо Елъри.

Ентрери научи по трудния начин, че местоположението му върху покрива на кулата го е поставило в близост до много от гаргойлите. Беше убил три от тях, но когато още четири му се нахвърлиха и запърхаха около него, убиецът започна да се движи по-скоро в защита, отколкото да се опитва да нанесе смъртоносни удари.

От позицията си във въздуха Джарлаксъл свали един, изстрелвайки топка слуз от жезъла. Улучи гаргойла в крилата и го събори на покрива, където остана безнадеждно залепен към камъка. Втори гаргойл заряза Ентрери и се понесе към левитиращия мрачен елф, но преди убиецът да успее да възстанови равновесието си и да атакува оставащите две създания, още една двойка прехвърли стената и го нападна.

Мърморейки под носа си, убиецът продължи дивия си танц, използвайки Нокътя на Шарон, за да създава стени от непрогледен прах, които да му помагат в постоянното отстъпление. Погледна бързо към въжето, за да види докъде е стигнал Атрогейт, и трябваше да признае пред себе си, че се радва да види бързо приближаващото се джудже — признание, което не бе вярвал, че някога ще направи конкретно за него.

Ентрери се задейства по-хладнокръвно, опитвайки се не само да избягва ноктите и рогата на скачащата и пикираща четворка, но и да ги нагласи така, че приближаващите подкрепления бързо да получат предимство.

Насочи се наляво, после се стрелна надясно към центъра на покрива. Бързо се спусна и се приземи на едно коляно и мушна с меча си право нагоре, ранявайки спускащ се гаргойл, който заразмахва криле, за да се издигне извън обсега му. Ентрери понечи отново да се изправи на крака, но една ноктеста ръка профуча над главата му, така че предпочете да се претърколи напред.

Изправи се бързо и се завъртя с протегнат меч, за да отблъсне яростните атаки. С умението си да летят и да се спускат върху него чудовищата би трябвало да го сгащят — и щяха да го направят, ако ставаше дума за обикновен войн, — но Артемис Ентрери беше твърде бърз за тях и успя да промени ъгъла на свистящото си острие, така че да се защитава и от атаки, идващи отгоре.

Увиснал на сбруята под въжето, Атрогейт стигна до каменната стена на кулата.

— Качвай се горе и почвай да се биеш! — изрева на Олгерхан.

Използвайки само едната си ръка, джуджето метна едрия полуорк над ръба на каменната стена. Олгерхан закачи крака си, докато минаваше над ръба и това предизвика претъркулването му с главата напред върху покрива.

Джуджето избухна в смях.

— Давай, добро ми джудже! — извика Мариаброн, който бе на въжето точно зад него.

— Връщам се за момичето — обясни Атрогейт. — Покатери се над мен, дърволюбецо, и скачай в мелето!

Без нужда да бъде подканяй втори път, Мариаброн се покатери по Атрогейт. Рейнджърът, изглежда, се опитваше да е внимателен или поне да не стъпче лицето на джуджето. Но Атрогейт, чиито две ръце най-сетне бяха свободни, го сграбчи за глезените и го преметна нагоре, така че последният се стовари на покрива до Ентрери и Олгерхан. Атрогейт не можа да види нищо от това, защото висеше под въжето, но успя да чуе достатъчно от бъркотията, че да избухне повторно в смях.

Веднага щом въжето спря да се клати, Атрогейт освободи вторичната кука на сбруята и с няколко бързи тласъка на могъщите си ръце се плъзна надолу по въжето към останалите. Изведнъж обаче сграбчи въжето и спря рязко, щом вида Праткъс, който се катереше нагоре към него. За разлика от Ентрери и Мариаброн джуджето не беше сключило глезени около въжето, а просто висеше на ръце. Пускаше едната си ръка и извиваше ханша си, така че да я премести отпред. И го повтаряше отново и отново, вървейки на ръце с бързи поклащания.

Атрогейт кимна и се ухили, докато наблюдаваше напредъка на свещеника. Праткъс беше облечен с кожена жилетка без ръкави, обсипана с шипове, и мускулите на ръцете му изпъкваха от усилието и от още нещо.

— Направил си си малко заклинания, а? — каза Атрогейт, щом Праткъс го приближи. Атрогейт се обърна, така че главата му да е насочена надолу към другото джудже и се протегна, за да хване ръката му.

— Силата на бика — потвърди Праткъс и сграбчи здраво предложената му от Атрогейт ръка.

Едно завъртане и залюляване го изпрати високо зад висящото джудже, където лесно се улови за въжето и продължи изкачването си.

Атрогейт избухна в смях и продължи спускането си към стената на кулата.

— Кой е следващият? — попита останалите трима.

Елъри погледна към Кантан.

— Вземи Арраян — реши тя. — Двамата с Кантан ще минем последни.

— За съжаление нямаме време за това — долетя глас отгоре и всички се обърнаха, за да видят Джарлаксъл.

Мрачният елф хвърли второ въже на Атрогейт и джуджето го издърпа.

— Замъкът се събужда за присъствието ни — обясни Джарлаксъл щом се спусна.

Посочи с ръка към земята под тях, която бе на около двадесет стъпки надолу.

Атрогейт понечи да спори, но изгуби гласа си щом последва поканата на Джарлаксъл да погледне надолу.

Защото там имаше немъртва орда, която се изравяше от почвата и се насочваше под въжето.

— О, прекрасно — каза Кантан.

— Влизат и в тунелите в стената — информира го Джарлаксъл.

— Мислиш ли, че са достатъчно умни, че да срежат въжето след нас? — изрева Атрогейт.

— О, прекрасно — повтори Кантан.

Джарлаксъл кимна на Елъри.

— Тръгвай — подкани я. — Бързо.

Елъри закрепи брадвата и щита на гърба си и се покатери на въжето над висящия Атрогейт.

— Побързай или ще усетиш косматата ми глава на задните си части — излая след нея Атрогейт.

Тя не погледна назад и се задвижи с цялата скорост, на която бе способна.

„Вземи девойката полуорк и я пусни на ордата“ прозвуча глас в главата на Атрогейт.

За момент на лицето на джуджето се появи учудено изражение, после погледна към Кантан.

„Победата ни ще е почти пълна щом тя умре“ обясни магьосникът.

— Хайде, момиче — каза послушният Атрогейт на Арраян.

Джарлаксъл кацна до жената на върха на стената и я сграбчи за ръката, когато тръгна към джуджето.

— Аз ще я взема — каза на джуджето, а към Кантан добави: — Ти върви с него.

Кантан се опита да не издаде изненадата и гнева си — и подозрението, дали мрачният елф по някакъв начин бе прихванал магическото му съобщение към джуджето. Или пък погледът на Атрогейт към него по някакъв начин бе подсказал на прозорливия Джарлаксъл плановете му за Арраян? Кантан използва обичайния си сарказъм, за да прикрие тези силни емоции.

— Сега можеш да летиш, така ли? — попита магьосникът.

— Да левитирам — поправи го Джарлаксъл.

— Право нагоре и надолу.

— Безтегловно — обясни мрачният елф, хвана края на второто си въже от ръцете на Атрогейт и го уви около тежестта на къщоразбиваческата сбруя. — Няма да ти тежим въобще, скъпо джудже.

Атрогейт разбра всичко и се изсмя още по-високо.

По това време Кантан вече се приближаваше колебливо към него, така че джуджето се протегна, сграбчи го за колана и грубо го дръпна.

— Имам си мрачен елф за хвърчило! — заяви с кикот от все сърце Атрогейт.

— Прекарай ръцете си през сбруята и се дръж — Джарлаксъл подкани магьосника. — Освободи ръцете на джуджето, умолявам те, в противен случай замъкът ще ни хване, преди да стигнем от другата страна.

Кантан продължи да се взира в изненадващия мрачен елф и ясно видя в ответния поглед на Джарлаксъл, че инструкциите му произлизаха от нещо повече от обикновена предпазливост. Кантан знаеше, че между тях бе начертана линия.

Но времето да прекрачи тази линия и да предизвика Джарлаксъл да му се противопостави все още не бе дошло. Беше си запазил достатъчно магии под ръка и съвсем не бе изтощен, но един проблем точно сега можеше да му струва скъпо срещу ордите на замъка, независимо от изхода на личната му битка с мрачния елф.

Не откъсвайки поглед от Джарлаксъл, магьосникът се премести до ръба на стената и колебливо се наведе, за да се хване за сбруята на Атрогейт. Извика от изненада, когато джуджето го сграбчи отново и го издърпа, придържайки го неподвижно, докато успее да прекара тънките си ръце през каишите и да се хване здраво. После извика отново, щом Атрогейт подпря тежките си ботуши на стената, оттласна се и започна да се придвижва по въжето.

Джарлаксъл бързо обра резерва и се премести до ръба с Арраян.

— Дръж се — подкани я и за неин ужас просто пристъпи през ръба.

Може би за да успокои нервите на ахкащата жена, мрачният елф използва левитиращите си умения, за да се издигне малко по-високо, увеличавайки разстоянието между тях и немъртвите чудовища. Кантан бе чувал разкази, че всички мрачни елфи владеят умението да левитират, но подозираше, че Джарлаксъл всъщност използва омагьосан предмет — може би пръстен или някакво бижу. Беше съвсем наясно, че тайнственият елф притежава не един магически предмет и поради незнанието си какви точно са, чувстваше още по-голямо колебание да задълбочи спора помежду им.

— Приближаваме се бързо, Елъри! — извика Атрогейт на жената пред тях. — Ще получиш джуджешка глава! Буахаха!

Елъри, която не бе глупачка, изглежда получи прилив на сили и ускори при тези думи.

Покривът беше разчистен, но битката продължаваше в крепостта, защото немъртвите бяха започнали да се катерят по кулата — или поне да се опитват, — а все повече гаргойли се пробуждаха заради натрапниците и политаха към централната сграда.

Мариаброн действаше яростно с лъка си, тичаше от стена на стена, стреляше по гаргойлите във въздуха и скелетите, катерещи се отдолу. Олгерхан също се движеше по покрива, макар и мудно. Имаше много рани от първоначалната битка, след като Атрогейт безцеремонно го бе метнал над стената. Повечето бяха получени, защото огромният войн, вече изморен до смърт, просто се бе оказал твърде бавен в реакциите си. Въпреки това се опитваше да помогне, използвайки труповете на гаргойлите като снаряди, които да мята по катерещите се немъртви.

Артемис Ентрери се опитваше да се абстрахира от това. Беше се придвижил около осем стъпки надолу по малкото стълбище край задната стена до площадка с тежка желязна врата. Скоро установи, че вратата е заключена, при това по хитър начин. Бързо проучване показа, че около портата има заложени повече от един капан — още едно напомняне, че постройката на Зенги знае как да се защитава. Той обаче не бързаше, така или иначе — не смяташе да отваря вратата, преди да дойдат и другите — така че внимателно и предпазливо огледа касата, резето, евентуалните подвижни плочки, реагиращи на натиск по пода…

— Трябва да влезем вътре бързо! — извика му Мариаброн и подчерта предупреждението с изсвистяването на лъка си.

— Просто дръжте зверовете далече от мене — отвърна му Ентрери.

Сякаш по даден знак Олгерхан извика от болка.

— Пробив! — изкрещя Мариаброн.

Проклинайки под носа си, Ентрери се обърна с гръб към вратата и се затича обратно нагоре по стълбите, за да види как Мариаброн се сражава яростно с двойка гаргойли от дясната си страна близо до мястото, където бе закачено въжето. Трето създание се приближаваше бързо.

Зад рейнджъра Олгерхан се отпусна тежко до високите до кръста камъни на стената.

— Помогнете ми да се кача! — извика джуджето свещеник отвъд стената.

Олгерхан се опита да се изправи, но успя единствено да прехвърли ръката си през стената.

Ентрери удари в гръб един гаргойл точно когато Праткъс се качи на покрива. Джуджето се отправи първо към Олгерхан, но с отвратено изражение го подмина и започна да прави лечебната си магия, насочена не към ранения полуорк, а към Мариаброн, който започваше да показва признаци на умора, докато през защитата му се промъкваха нокти и го одираха.

— Ще се оправим — извика рейнджърът на Ентрери и когато лечебната магия го обгърна, Мариаброн се изправи и продължи да се бие с подновена енергия. — Вратата! Разбий вратата!

Ентрери постоя достатъчно дълго, за да успее да погледне отвъд триото към болезнено бавния напредък на Елъри по въжето и останалите четирима, които се приближаваха в странна формация, с Джарлаксъл и Арраян, носещи се във въздуха зад Атрогейт, и висящия магьосник.

Той поклати глава и затича обратно към най-горната врата на кулата. Прецени колко време остава до пристигането на другите и провери отново за други капани.

Както обикновено убиецът определи почти перфектно точния момент и изрита вратата точно когато останалите се натрупаха на стълбището зад него. Ентрери отвори вратата и отстъпи назад. Атрогейт мина покрай него.

Ентрери го сграбчи за рамото и го спря.

— А? — попита джуджето и се накани да спори, но Ентрери вече бе поставил пръст пред устните си.

Убиецът мина покрай Атрогейт и се наведе ниско.

След внимателна инспекция на камъните отвъд прага Ентрери бръкна в кесията си и извади малко тебешир на прах. Хвърли го така, че да покрие определени участъци от камъните.

— Плоча, реагираща на натиск — обясни той и направи знак на Атрогейт да пристъпи.

— Има някаква полза от тебе — промърмори джуджето.

Ентрери изчака Джарлаксъл, който завършваше колоната. Мрачният елф го погледна и се ухили многозначително, после умишлено стъпи право върху тебешира на убиеца.

— Накарай ги да вярват, че си по-полезен, отколкото в действителност си — поздрави го Джарлаксъл и Ентрери просто сви рамене.

— Вярвам, че започваш да схващаш нещата — добави мрачният елф. — Трябва ли да се притеснявам?

— Да.

Простотата на отговора извика още една усмивка на черното като въглен лице на Джарлаксъл.

Глава 17

Потвърждението на Кантан

Вратата водеше към кръгла стая, която се простираше на целия етаж на кулата. Точно срещу тях, на северния край на стаята, имаше базалтов олтар. През камъка преминаваха червени жилки, които подчертаваха барелефните изображения на дракони. Зад олтара, между два горящи мангала, стоеше огромно яйце, достатъчно голямо, че мъж с размерите на Ентрери да може да се свие вътре.

— Това изглежда като място за битка — промърмори Атрогейт и не изглеждаше въобще притеснен от тази възможност.

Предвид сцената с немъртвите отвън, думите на джуджето звучаха правдиво, защото навсякъде из стаята, на равни разстояния едни от други, имаше саркофази от полиран камък, украсени със злато. Капаците на богато украсените ковчези показваха, че става дума за двукрако хуманоидно създание с ръце близо до тялото, дълги крака и дълга вълча муцуна.

— Гнолове? — попита Джарлаксъл.

Зад него Ентрери майсторски заключи вратата.

— Нека не чакаме, за да разберем — отвърна Мариаброн и посочи към другия изход от стаята — още едно спускащо се стълбище от дясната им страна.

Беше обградено с високи до кръста перила, а входът бе чак от другата страна на стаята. С ръка на меча си и очи, вперени в най-близкия саркофаг, рейнджърът пристъпи към средата на стаята. Почувства тътен, сякаш от движение от най-близкия саркофаг, и понечи да извика.

Останалите нямаха нужда от предупреждение, защото всички го почувстваха и Ентрери светкавично се стрелна покрай другите в посока към перилата. Хвана се за тях и се преметна от другата страна, приземявайки се ловко на стълбите. Без да забавя ход, моментално се озова при втората врата и започна да опипва внимателно краищата й, а очите му я оглеждаха от всички посоки.

Пое си дълбоко въздух. Макар да не бе видял никакви капани, убиецът знаеше, че трябва да я огледа много по-внимателно, но просто не разполагаше с нужното време. Зад себе си чу другарите си, които се спускаха по стълбите, последвани от скърцащите звуци на немъртвите създания, излизащи от саркофазите си.

Насочи се към ключалката.

Преди да успее да започне, вратата рязко се отвори.

Ентрери отскочи назад, измъквайки оръжията си.

Нищо не излезе от вратата и убиецът се успокои, щом видя самодоволната физиономия на Кантан на стълбите зад себе си.

— Магия за отваряне на врата? — попита Ентрери.

— Нямаме време за инспекциите ти — отвърна магьосникът. — Смятам ги за твърде предпазливи.

„Естествено, че ги смяташ, щом съм достатъчно близо до вратата, че да отнеса всякакви възможни капани или дебнещи чудовища“, помисли си Ентрери, но не го изрече — макар изражението му да го подсказа на останалите.

— Идват — предупреди командир Елъри от стаята.

— Мумифицирани гнолове — каза Джарлаксъл. — Интересно.

Ентрери не беше толкова заинтересован и нямаше желание да вижда странните създания. Завъртя се встрани от Кантан, измъквайки оръжията си и се хвърли през вратата.

Беше изненадан, както и останалите, когато преминаха през вратата, да открие, че не е на най-долния етаж на кулата. Отвън сградата не изглеждаше достатъчно висока, че да има три етажа, но въпреки това Ентрери се озова на тераса, която обикаляше стените на кулата и завършваше с каменно стълбище в най-северната част на стената. Щом се премести до високите до кръста перила, чиито подпори бяха оформени така, че да напомнят на дракони, Ентрери разгада загадката. Защото етажът под него бе частично под земята — или поне облата му част. На най-южната част от този етаж имаше стълби, които водеха нагоре към правоъгълна ниша, където се намираха основните врати на кулата. Така че формата на долния етаж заприлича на убиеца на срязана наполовина ключалка.

И там, на върха на стълбите, в правоъгълната ниша срещу вратите се намираше книгата на Зенги, томът на сътворението, поддържана от филизи, които изглеждаха твърде познати на Артемис Ентрери. Убиецът отмести очи от примамливата мишена и завърши огледа на пода. Чу затварянето на вратата зад себе си, последвано моментално от тежки стъпки и гласа на Джарлаксъл, с обичайната му сдържаност:

— Трябва да действаме бързо.

Ентрери обаче не бързаше да слиза по стълбите или да прескача парапета. Забеляза две железни статуи в източната и западната част на долната стая и ясно си припомни сблъсъка в кулата на Херминикъл. И което бе по-лошо дори от перспективата за два железни голема, долната стая не бе запечатана и на всеки няколко крачки по стените имаше каменни отвори към тунели, които водеха надолу под земята. Възможно ли бе ордата немъртви да се приближава през тях дори и в този момент?

Остро звънтене накара Ентрери да се обърне. Атрогейт стоеше до затворената желязна врата, чието резе и панти вече подскачаха от ударите на мумифицираните гнолове.

Джуджето се задейства методично, оставяйки раницата си на земята и измъквайки кука след кука. Постави ги стратегически около вратата и ги заби дълбоко в камъка с по един удар на боздугана си, омагьосан с ударна смазка.

Миг по-късно отскочи назад и постави ръце на кръста си, докато се любуваше на делото си.

— Дам, ще ги задържи за малко.

— Те са най-малкият ни проблем — отбеляза Ентрери.

В този момент неколцина от останалите се приближиха до перилата и стигнаха до същото мрачно заключение като Ентрери. Не и Арраян и Олгерхан, обаче.

Жената се отпусна до стената, сякаш дори фактът, че е толкова близо до книгата, я обезсилваше. Едрият й партньор не изглеждаше много по-добре.

— Там са отговорите, които търсим — каза Кантан, кимайки към книгата. — Заведи ме до нея.

— Статуите най-вероятно ще се съживят — каза Джарлаксъл. — Железните големи не са лесни противници.

Атрогейт избухна в смях, докато се приближаваше зад мрачния елф.

— Нима вече не видя достатъчно от Трошача и Бияча? — Назовавайки оръжията, ги вдигна едно след друго пред мрачния елф.

— Трошача и Бияча? — повтори Джарлаксъл.

Атрогейт се изкикоти отново и хвърли поглед над перилата право към една от железните статуи.

— Ще се видим долу! — извика и прошепна на оръжията си, подканяйки ги да пуснат магическите си течности. С още един див кикот скочи върху перилата и се хвърли надолу.

— Трошача и Бияча? — попита отново Джарлаксъл.

— Преди им викаше Гнияча и Коляча — отвърна Елъри и Ентрери забеляза за пръв път, откакто познаваше Джарлаксъл, че мрачният елф няма какво да отговори.

Нямаше начин да се отрече несериозността на Атрогейт, нито ефективността му. Приземи се седнал на раменете на желязната статуя, с крака, обвити около главата й. Големът започна да се съживява, както се и очакваше, но преди дори да успее да се пресегне към джуджето, Трошача се стовари върху главата му. Черното желязо по черепа на творението стана червеникаво кафяво, а здравината му изчезна, отнесена от секрецията на ръжда. Когато Бияча, блестящ от ударна смазка, се стовари на същото място, наоколо се разнесе железен прах и главата на голема се вдлъбна.

Създанието продължи да размахва ръце, но Атрогейт имаше твърде голямо предимство и размахваше оръжията си прецизно, унищожавайки естествената броня на противника си с едното оръжие и смазвайки я с другото. Един железен крайник излетя във въздуха и макар другата ръка да успя да сграбчи джуджето и да го стовари на пода, коравият Атрогейт отскочи и удари голема няколко пъти с комбинация от двете оръжия, която откъсна единия му крак. После вдлъбна нагръдника му странично.

Но другият голем също се хвърли в атака, а от тунелите се разнесоха шумове.

Мариаброн и Елъри, които дърпаха Праткъс със себе си, се спуснаха по стълбите, докато Ентрери се прехвърли през перилата и скочи, олекотявайки падането от петнадесет стъпки височина със странично превъртане.

Кантан също се преметна през перилата, спускайки надолу въже, чийто край магически висеше във въздуха. Спусна се встрани от сбиването без никакво намерение да се присъединява. Целта бе видима за магьосника и чакаше да бъде взета.

Не беше доволен, когато мрачният елф се спусна плавно до него и го застигна до нишата.

— Просто ги дръж далече от мен — заповяда му Кантан.

— Тях? — запита Джарлаксъл.

Кантан не го слушаше. Спираше се при всяка стъпка и започна да прави серия от заклинания, издигайки около себе си защити, които да отблъснат предпазните магии, защитаващи книгата.

— Джарлаксъл! — извика Елъри. — При мен!

Мрачният елф се обърна и погледна към жената. Доколкото виждаше, за момента ситуацията в стаята беше под контрол, най-вече благодарение на способностите и ефективността на Атрогейт срещу железните големи.

Единият беше на земята и махаше безпомощно, а вторият вече кънтеше и се клатеше под дъжда от удари, които го обсипваха и трошаха, нанасяни от търчащото наоколо ентусиазирано джудже.

— Джарлаксъл! — изкрещя отново Елъри.

Мрачният елф я изгледа и сви рамене.

— При мен! — настоя тя.

Джарлаксъл погледна към Кантан, който стоеше пред книгата, после обърна очи към Елъри. Искаше да го държи надалече от книгата без друга видима причина освен да позволи на Кантан пръв да я изследва. Елъри го изгледа втренчено, показвайки му ясно, че ако не й се подчини, ще последва битка.

Отново погледна назад към Кантан и придоби увереност, че все още има време да направи нещата както иска, защото магьосникът се движеше страшно внимателно и изглеждаше силно озадачен.

Джарлаксъл тръгна към Елъри. Спря се и кимна към стълбите, откъдето се спускаха Арраян и Олгерхан, като едрият полуорк практически носеше изтощената жена.

— Подсигурете периметъра — инструктира ги Елъри и махна на полуорките да се върнат на терасата. — Трябва да дадем на Кантан време да разгадае мистерията на това място.

На Мариаброн и Ентрери каза:

— Проучете тунелите до първа врата или на дълбочина тридесет стъпки.

Ентрери я слушаше само с половин ухо, защото вече оглеждаше тунелите. Всички сякаш следваха една посока: спускащ се надолу коридор, широк осем стъпки, който се извиваше наляво след около дузина крачки.

По стените отляво и отдясно имаше факли, но не бяха запалени. Дори и в мрака обаче Ентрери усещаше, че подовете не са толкова стабилни, колкото изглеждат.

— Не още — каза убиецът, когато Мариаброн тръгна надолу по един от тунелите.

Рейнджърът спря и изчака, докато Ентрери се отдръпна от входа на тунела и взе главата на унищожения железен голем. Застана пред входа на един от коридорите и подкани останалите да се отдръпнат.

Търкулна главата надолу и отскочи назад, сякаш очакваше експлозия. Както и подозираше, предметът премина през плоча, реагираща на натиск. Изскочиха пламъци, но не от убийствения тип, характерен за огнен капан. Вместо това факлите оживяха, а когато главата продължи да се търкаля, удари втора плоча, която запали и останалите на другата стена.

— Колко удобно — отбеляза Елъри.

— Всички ли са така? — попита Мариаброн.

— Има плочи, реагиращи на натиск, във всички страни — отвърна Ентрери. — Не мога да кажа точно какво правят.

— Току-що ни показа, тъпако — обади се Атрогейт.

Ентрери не предложи друг отговор освен крива усмивка. Първото правило в създаването на ефективни капани бе да създадеш ситуация, която да накара натрапниците да се чувстват спокойни. Погледна към джуджето и реши, че няма нужда да споделя тази част от информацията.

Странно, че избра точно този момент да се прави на водач, замисли се магьосникът, щом чу как в далечината Елъри крещи заповеди. В крайна сметка, за Кантан тя никога нямаше да е нещо повече от пионка. Все пак не можеше да отрече ефективността й в настоящата роля.

Другите не смееха да й се опълчат, особено с глупака Мариаброн, който кимаше и се съгласяваше с всяка нейна дума.

Един бегъл поглед подсказа на Кантан, че Елъри се справя добре със задълженията си. Всички се придвижваха колебливо по различни тунели, а Олгерхан и Арраян бяха на стълбите и пазеха вратата. Праткъс координираше разузнавателната мисия на Елъри, като стоеше в кръглата стая и обикаляше наоколо, за да огледа всеки тъмен отвор, докато Елъри, Ентрери, Джарлаксъл, Мариаброн и Атрогейт изследваха тунелите.

Кантан мерна Елъри, която излизаше от един проход и се отправяше към друг, с щит в едната ръка и брадва в другата.

— Добре съм те обучил — промърмори Кантан под носа си.

Щом го направи, се сепна и мислено се укори, че е позволил разсейването — каквото и да е разсейване — в този изключително важен момент. Пое си дълбоко въздух и се обърна обратно към книгата. Увереността му нарасна, докато четеше, защото почувства емпатичните намеси на живия том и започна да вярва, че защитите му ще са достатъчни да ги отблъснат.

Опитният магьосник бързо започна да дешифрира книгата. Руните, появяващи се и изчезващи във въздуха, представляваха предаване на живителна енергия, изтегляна от външен източник. Тази енергия бе захранила конструкцията, служейки за живия източник на сила, съживил немъртвите, предизвикал регенерацията на гаргойлите и събудил големите.

Кантан едва успяваше да си поеме дъх. Самата сила на предаването го заливаше. Близо две десетилетия магьосниците от земите на Кървав камък бяха считали превръщането на Зенги в лич, измамването на самата смърт за най-голямото му постижение, но книгата…

Книгата съперничеше дори на това.

Магьосникът жадно попи още една страница и отвори следващата. Не след дълго стигна до частта, където буквите свършваха и с почуда наблюдаваше как руните се появяваха във въздуха и се понасяха към страниците, където се изписваха. В началото процесът бе бил вампиричен, осъзна Кантан. Книгата бе черпила от живителната енергия, но постепенно се бе превърнала в единение на цел и воля.

Източникът на енергия? Кантан се зачуди. Замисли се за Арраян, за нейната слабост и тази на партньора й.

Тя бе открила липсващата книга, както им бяха казали Мариаброн и Олгерхан.

„Не — реши магьосникът. — Това не бе цялата истина. Арраян бе в много по-голяма степен въвлечена във всичко това от простото източване на жизнените й сили.“

Кантан се усмихна, когато най-сетне разбра силата на книгата и как да я победи.

„И не просто да я победи — надяваше се магьосникът, но и да я притежава.“

Откъсна погледа си от страниците и погледна нагоре към стълбите, за да види как Арраян се е облегнала на една стена и наблюдава Олгерхан. Гледаше към него отчаяно, умолително. Твърде умолително, осъзна Кантан. За младата жена беше заложено много повече от това дали могат, или не могат да намерят път извън замъка. Всичко беше много по-лично за нея от безопасността на Палишчук.

Ентрери им бе показал как да пробват всяка реагираща на натиск плоча по безопасен начин, но Мариаброн нямаше нужда от подобни инструкции. Рейнджърът бе минавал през подобни ситуации многократно и притежаваше уменията и екипировката да се спусне бързо по тунела, който бе избрал.

Беше продължил да се извива наляво в продължение на няколко стъпки, като приблизително на всяка дузина крачки имаше плочи, реагиращи на натиск, разположени между факлите на стената. Мариаброн запали първите като чукна върху плочата с дълъг телескопичен прът, но не активира следващата и по-следващата, предпочитайки да върви в почти пълен мрак.

После, убеден, че всичко е чисто, рейнджърът изтича до втората двойка факли и активира плочата. Повтори действията си, винаги запалвайки факлите две групи по-назад.

След около петдесет крачки тунелът се превърна в стълбище, което се спускаше право надолу в продължение на много, много стъпки.

Мариаброн хвърли поглед назад по пътя, по който бе дошъл. Елъри им бе казала да огледат тунелите само в продължение на трийсетина крачки. Рейнджърът обаче винаги бе бил умел следотърсач и вярваше на инстинктите си. Продължи надолу, проверявайки стълбите и стените. Бавно и постепенно остави зад себе си три дузини стъпала преди да стане твърде тъмно, че да продължи. Тъй като нямаше желание да издаде позицията си, като сам запали свещ или факла, Мариаброн въздъхна и се обърна назад.

Точно тогава под него се появи светлина, зад леко открехната врата на стая в дъното на стълбите. Мариаброн я изгледа продължително, а космите по врата му настръхнаха и го загъделичкаха. Живееше за такива моменти — опасни ситуации, обвити от неизвестност, предвещаващи бедствие.

Без да успее да сдържи усмивката си, Мариаброн пропълзя до вратата. Известно време се ослушва, след което посмя да надникне. Първата му мисъл бе, че всеки замък трябва да има съкровищница и предположи, че гледа към преддверието точно на такава. Два украсени саркофага бяха подпрени на отсрещната стена и обграждаха затворена желязна врата. Пред тях в центъра на стаята имаше ярко горящ мангал, от който се издигаше тънка струйка дим право към високия таван.

В средата на този таван имаше кръгла вдлъбнатина с някакъв барелеф, който Мариаброн не можеше да различи — макар да му се струваше, че в него има подобни на яйца камъни.

Покрай страничните стени имаше каменни маси, покрити със сребърни свещници и най-различни дрънкулки. Рейнджърът успя да различи няколко сребърни камбанки, скиптър със скъпоценен камък и златна кадилница. Изглеждаха му предимно като религиозни предмети. От едната маса висеше самотно платно, избродирано със сцена на гнолове, танцуващи около надигнал се черен дракон.

— Чудна комбинация — прошепна рейнджърът.

Мариаброн хвърли поглед назад към издигащия се зад него коридор. Може би не трябваше да продължава напред. Лесно можеше да предположи какво съдържат саркофазите.

Рейнджърът се ухили. Такава бе историята на живота му — винаги пресилваше нещата. Припомни си как му се бе карал крал Гарет при първата му официална разузнавателна мисия в източна Вааса. Гарет го бе накарал да картографира района на пет мили покрай Галенските планини.

Мариаброн беше изминал целия път чак до Палишчук.

Така беше устроен — винаги на ръба и точно толкова умел или късметлия, че да се измъкне от всяка неприятност, в която го вкарваше авантюристичният му дух.

Продължаваше да е така и не можеше да устои. Почитаемият генерал Данауей от Ваасанската порта наистина бе постъпил мъдро, като не бе поверил Елъри само на грижите на Мариаброн.

Рейнджърът отвори вратата и се вмъкна в стаята.

Злато и сребро се отразиха в кафявите му очи, бляскайки на светлината на мангала. Мариаброн се опита да не се разсее и застана на една линия с ковчезите.

Както и подозираше, украсените им капаци с кучешки лица се отвориха.

Когато една от гнолските мумии тръгна да излиза от ковчега си, Мариаброн беше там и с усмивка започна да сече и мушка сръчно с меча си. Удари създанието няколко пъти преди то дори да успее да се измъкне от ковчега, а когато се протегна към него с една ръка, пристъпяйки тромаво напред, той с удоволствие я отсече от лакътя.

Дотогава втората го достигна и рейнджърът отскочи назад. Завъртя се, обърна се бързо с хоризонтално насочено острие и омагьосаният меч сряза коремната област на гнола, разкъсвайки мръсните сиви превръзки и отваряйки рана по корема на изсушения труп на немъртвото създание. Мумията изстена и забави преследването.

Мариаброн се усмихна още по-широко, осъзнавайки, че оръжието му може наистина да нарани съществото.

Освен това двете немъртви създания не бяха достатъчно бързи, за да застрашат опитния войн. Острието на Мариаброн се движеше майсторски и със светкавична скорост и прецизност намираше всяка пролука в защитата на мумиите и се възползваше в умерени граници.

Биеше се, без да бърза, както бе запазената му марка, уверен, че каквото и да изскочи насреща му, ще има уменията да го победи.

Тракане отгоре постави тази увереност на изпитание. Дотогава и двете мумии представляваха разпарцалени създания, много повече отколкото когато бяха излезли от ковчезите си. От тях висяха превръзки, а дълбоките им рани изпускаха наоколо зловония и от време на време гноища. Едната имаше само половин ръка, а от чуканчето стърчеше сиво-черна кост. Другата едва се влачеше с разпорен корем и разкъсани крака. Рейнджърът ги насочи към близката част на стаята обратно към вратата, от която бе влязъл, после се отдръпна и се затича назад, за да има време да погледне какво трака.

Забеляза, че едното от яйцата се люлее напред-назад над мангала. Откъсна се от тавана и падна в пламтящата купа. Очите на Мариаброн се разшириха от любопитство, докато наблюдаваше падането. Осъзна, че не става дума за камък с формата на яйце, а за истинско яйце. То падна в пламъците, разчупи се и отвътре излезе струя още по-черен дим, която ставаше все по-обемна, докато се издигаше.

Надявайки се, че не е отрова, Мариаброн се хвърли обратно към мумиите, с идеята да премине през тях с разсичане и да застане така, че да има бърз път за бягство.

Отново удари най-близката в корема, разширявайки и без това дълбоката рана толкова много, че създанието се прекатури сгънато наполовина и падна на купчинка.

Другата мумия замахна към Мариаброн, но рейнджърът беше твърде бърз. Наведе се под тежкия замах и бързо пристъпи покрай създанието, почти до вратата.

— Няма да избягаш! — долетя бумтящ глас и рейнджърът почувства как по гръбнака му пробягват тръпки.

Гласът бе придружен от внезапен силен повей на вятър, който развя наметалото му.

По-лошото за Мариаброн обаче, беше това, че вятърът затръшна вратата.

Той се претърколи и се завъртя обратно, така че да е с лице към стаята и гръб към вратата. Челюстта му увисна, когато проследи с поглед надвисналата колона черен дим нагоре и все по-нагоре до мястото, където оформяше торса и рогатата глава на гигантско, могъщо демонично създание, което излъчваше аура на чисто зло. Главата и чертите на лицето му напомняха тези на чипонос булдог, с огромни кучешки зъби и чифт извити навътре рога от двете страни на широката глава. Ръцете му сякаш бяха оформени от пушек — огромни посягащи черни ръце с пръсти с изтъняващи се и заострени краища.

— Добра среща, човеко — каза демоничното създание. — Без съмнение си дошъл да търсиш приключения и да поставиш на изпитание уменията си. Нима ще си тръгнеш, когато най-сетне ги откри?

— Ще те изпратя обратно в Бездната, демоне! — обеща Мариаброн.

Тръгна напред, но моментално осъзна грешката си, защото впечатлен от по-страховития звяр бе изпуснал от поглед мумията. Тя се приближи с тежък замах.

Рейнджърът се изви и избегна удара, но в този миг отрязаната ръка го мушна и стърчащата остра кост одра врата на Мариаброн. Отново бързината на рейнджъра го измъкна преди мумията да го прониже, но почувства топлината от собствената си кръв, капеща по врата му.

Преди обаче да успее да осмисли ситуацията, отново му се наложи да отскочи.

Димното създание избълва напред огнен дъх.

— Деймон — поправи го звярът. — Домът ми е равнината на Геенна, където с удоволствие ще се завърна. Но не и преди да пирувам с костите ти.

По наметалото на Мариаброн танцуваха пламъци и той се завъртя и го захвърли. Тогава забеляза, че преследващата го мумия не е имала този късмет и е поела пълната сила на деймонския огън. Мяташе се наоколо, обгърната от пламъци, а едната й ръка се размахваше трескаво и напразно.

Мариаброн хвърли наметалото си върху нея като добавка.

После скочи напред. Деймонът пристъпи, а димът оформи могъщи крака, когато създанието се освободи от мангала. Замахна със сенчестите си ръце, а главата му се стрелна напред, за да захапе Мариаброн, но рейнджърът отново осъзна, че е по-добрият боец и оръжието му може да нарани създанието от другото измерение.

— Геенна значи — извика той. — Но ще идеш там гладен!

— Глупак, винаги съм гладен!

Последните думи прозвучаха повече като гъргорене, защото мечът на рейнджъра смаза лицето му. Насред триумфалния си вик Мариаброн не видя падането на второто яйце.

Нито на третото.

Глава 18

Пътуването на рейнджъра

Шумът от битката кънтеше в коридора и достигна до основната стая на кулата. Кантан изръмжа, но отказа да се откъсне от книгата.

Беше сигурен, че в нея има още скрити тайни.

Енергията караше кожата му да настръхне и жужеше във въздуха около нея. Книгата беше магическа, руните бяха магически, и той разбираше много по-добре как се бе появил замъкът и кой е източникът на енергията, подхранила творението, но имаше още. Нещо оставаше скрито точно под повърхността. Магическите руни, които продължаваха да се появяват по страниците и в този момент можеха да се окажат ключът.

Звънът на стомана го разсея. Обърна се и видя развълнувания Праткъс, който подскачаше от крак на крак в средата на стаята. Елъри излезе от един тунел и сви към страната, откъдето идваше шумът. Погледна към Праткъс, а Атрогейт излезе от срещуположен тунел. На терасата Арраян и Олгерхан се наведоха над перилата и загрижено погледнаха надолу.

— Кой? — попита Елъри.

— Трябва да е рейнджърът — отвърна Праткъс.

Елъри се затича по посока на звука.

— Кой тунел? — попита тя, защото факлите във всички бяха угаснали и ехото от звуците я объркваше.

Всички очи се обърнаха към джуджето, но Праткъс само сви рамене.

И тогава отгоре се разнесе гласът на Олгерхан:

— Пробив!

Битката ги бе застигнала.

— Просто ги дръжте далече от мене! — изръмжа Кантан и отново насочи вниманието си върху книгата.

Друго яйце падна и се разчупи и с това станаха пет.

Мариаброн довърши първия с удар с две ръце над главата, но скоро бе твърде зает да отскача от огнения деймонски дъх, че да се поздравява за убийството.

Изпадна в ярост, въртеше се, претъркаляше се и сечеше, нанасяйки удар след удар, и осъзна, че създанията могат да бълват огъня си по него само от разстояние.

Така че тичаше и се редуваше да се приближава до всеки. Понесе няколко удара и сам раздаде не един и увереността му само се увеличи, когато чу тракане над себе си, скочи напред и събори мангала на земята с рамо.

Тракането спря.

Нямаше други освен четиримата, изправени срещу него. Всичко, което трябваше да направи, бе да ги удържи, докато дойдат другарите му.

Хвърли се напред в атака, но спря рязко и сви встрани. Използва саркофазите като щитове, за да държи посягащите димни ръце на разстояние.

Усмивката му се появи още веднъж, увереността, която напомняше за младия Мариаброн, който с право си бе заслужил прякора „Скиталеца“ и развратната репутация сред дамите из цяла Дамара. Желанието му за авантюра надделя. Никога не се бе чувствал по-жив, повече на ръба на бедствието, на свободата и на гибелта, отколкото в случаите на най-голяма опасност.

— Нима всички от Геенна сте толкова бавни? — опита се да каже, да раздразни деймоните, но насред изречението изплю кръв.

Рейнджърът замръзна. Вдигна свободната си ръка до врата и почувства, че кръвта все още шурти. Зави му се свят и вълната почти го събори.

Трябваше да се гмурне настрани, когато двама от деймоните освободиха насреща му струи огън. Почувства се толкова слаб, че за малко да не успее отново да се изправи на крака — а когато го направи, залитна толкова силно, че почти налетя с главата напред в третия от зверовете.

— Свещенико, нуждая се от тебе! — изкрещя Мариаброн Скиталеца насред кръвта и изведнъж не беше толкова сигурен и жизнерадостен. — Свещенико! Джудже, трябваш ми!

Ентрери и Джарлаксъл се втурнаха в стаята, за да се присъединят към останалите. Връхлетяха ги звуците от битка, идващи отгоре, и Ентрери и Атрогейт тръгнаха натам.

После долетя отчаяният вик на Мариаброн:

— Свещенико, нуждая се от тебе!

— Атрогейт, удържай терасата! — нареди Елъри. — Останалите с мен!

Ентрери чу вика на Арраян и пренебрегна заповедта на командира. В мислите си си представи гибелта на Дуавел, скъпата си приятелка полуръст, и чувството бе толкова завладяващо, че дори не се спря да го обмисли.

Спринтира покрай джуджето и тичешком изкачи стълбите, вземайки ги по три наведнъж. Сви вдясно, въпреки че вратата и другарите му бяха на терасата отляво.

После сви обратно рязко вляво и скочи тичешком на наклонения парапет. Водещият му крак започна да се плъзга, но убиецът стъпи здраво върху парапета с десния си крак и отскочи, завъртайки се така, че щом се повдигна близо до пода на терасата, гърбът му бе до перилата. Протегна ръце и сграбчи парапета и докато другите на долния етаж го гледаха с отворени усти, мускулите на Ентрери се разтегнаха и напрегнаха. Изви се, докато се повдигаше, премятайки крака над главата си. Не само че обратното му превъртане над парапета бе съвършено изпълнено, не само че се приземи леко и с перфектно равновесие, но по пътя успя да измъкне меча и камата си.

Завъртя се в мига, в който се приземи, и се хвърли върху най-близката мумия гнол, а остриетата му се въртяха в покосяваща вихрушка. Във въздуха се пръснаха сиви превръзки и се разлетяха наоколо.

Отдолу Джарлаксъл погледна към Елъри и каза:

— Считай стаята за обезопасена.

Елъри успя да хвърли бърз поглед на мрачния елф, докато тичаше към входовете на тунелите.

— Кой? — попита отново Праткъс, който тичаше до нея.

— Ти надясно, аз наляво! — отвърна джуджето и двамата се втурнаха към възможните отвори.

Джарлаксъл ги следваше плътно, но се спря. Атрогейт се спускаше от стълбите в опит да ги догони.

Докато Елъри тичаше, факлите оживяха. Секунда по-късно тежките крачки на Праткъс запалиха първата двойка в спускащия се коридор.

— Кой тогава? — Атрогейт се обърна към Джарлаксъл.

— Тук! — извика Елъри преди мрачният елф да успее да отговори и двамата с Атрогейт се втурнаха след жената войн.

В другия тунел Праткъс също чу призива точно когато подминаваше втората двойка факли, които пламнаха. Джуджето инстинктивно забави, но поклати глава. „Може би този тунел щеше да се слее с другия и нямаше да му се налага да губи време, за да се връща обратно“, помисли си той и реши да запали още един чифт факли.

Настъпи следващата плоча за натиск и се обърна странично, за да може бързо да се завърти обратно, ако светлината не покаже пресечка.

Но факлите не пламнаха.

Вместо това се чу издрънчаване и Праткъс се оказа в правилната посока, за да види железния прът, който се плъзна от стената.

Помисли си да се хвърли настрани, но успя само да извика. Колът се движеше твърде бързо. Удари го в корема и го запрати силно към далечната стена на коридора. Продължи да се движи и премина право през джуджето, издрънчавайки по камъка зад него.

С треперещи ръце Праткъс сграбчи пръта. Опита се да събере мислите си, да призове боговете си за малко магическо лечение. Но джуджето знаеше, че ще му е нужно повече от това.

Пламъците облизваха Мариаброн от всички ъгли.

Той промуши меча си през деймонска глава, измъкна го и отсече главата на друг с дивия си замах. Цялата стая се въртеше и той по-скоро залиташе, отколкото атакуваше, когато се отправи към последната двойка деймони.

Съзнанието му отлетя нанякъде и почувства загребването на нокти. Вдигна ръка да се защити и чудовищни челюсти се сключиха около нея.

Черните петна се превърнаха в пълен мрак. Почувства студ… силен студ.

Мариаброн Скиталеца призова цялата си сила и изпадна във внезапна и страховита ярост, сечеше диво, раздаваше юмруци и ритници.

След което пред него се откри пътешествието на рейнджъра, единственият път, който някога бе очаквал със сигурност, докато следваше приключенския си дух.

Беше в покой.

Мрак обгърна Арраян, когато силните ръце на мумията се обвиха около гърлото й. Не можеше да се концентрира достатъчно, че да запрати някоя от малкото останали й магии и знаеше, че така или иначе заклинанията й нямат силата нито да победят, нито дори да отклонят чудовищата.

Нито имаше физическите сили да се съпротивлява.

Сграбчи китките на мумията със своите, но със същия успех можеше да се опита да изтръгне стар дъб от земята.

Успя да хвърли поглед на Олгерхан, който се биеше с друга двойка от ужасните създания и този поглед й подсказа, че приятелят й най-вероятно ще се присъедини към нея в отвъдния свят.

Мумията натисна по-силно, избутвайки главата й назад и някъде дълбоко в себе си девойката се надяваше, че вратът й просто ще се счупи и всичко ще свърши преди липсата на въздух да я сломи.

После залитна назад и хватката на мумията отслабна в ръцете й. Объркана, Арраян отвори очи и отстъпи ужасено, щом осъзна, че държи две отсечени ръце.

Хвърли ги на земята, пое си дълбока и живителна глътка въздух и погледна назад към създанието, само за да види как вихрушката Артемис Ентрери го съсича.

Друга мумия я сграбчи отстрани и Арраян извика.

И Ентрери се озова там, завъртайки меча си с невероятен обратен удар отляво надясно, който избута ръцете на мумията встрани. Убиецът се завъртя, докато я следваше, превъртя камата си във въздуха и я хвана с острието надолу, после я заби до дръжката в лицето на мумията. От удара се надигна сив прахоляк.

Ентрери измъкна камата, завъртя се така, че да е с лице към създанието и се втурна напред, катурвайки го през перилата.

Арраян хлипаше от ужас и слабост и убиецът я сграбчи за едната ръка и я подкара към стълбите.

— Слизай долу! — заповяда й той.

Арраян, твърде разтърсена и смазана, твърде слаба и уплашена, се поколеба.

— Тръгвай! — изкрещя Ентрери.

Скочи насреща й и я накара да извика отново, после премина покрай нея и се метна с неудържима ярост към друга от упоритите мумии гноли.

— Веднага, жено! — извика той, докато оръжията му подхващаха отново смъртоносния си танц.

Арраян не помръдна.

Ентрери изръмжа ядосано. Щеше да е достатъчно трудно да се опази жив там горе, тъй като нахлуваха още и още създания, и без да трябва да пази Арраян.

Един поглед към вратата го осени с идея.

— Арраян — извика той. — Трябва да се добера до Олгерхан. Моля те, тръгвай към стълбите.

Може би причина бе споменаването на името на приятеля й полуорк или пък успокояващата промяна в гласа му, но Ентрери бе доволен да види, че жената се спуска тичешком към стълбите.

Мумията пред него се раздроби и убиецът скочи напред.

Олгерхан търпеше тежко поражение. Целият бе покрит със синини и рани и залиташе с всеки замах на огромната си бойна сопа.

Ентрери го удари с всички сили изотзад, прекарвайки го покрай двете биещи се мумии. Убиецът продължи да натиска, захвърляйки Олгерхан тежко срещу отворената врата. Вратата се тресна или поне се опита, защото между нея и рамката се бе вклинил гаргойл.

Но Ентрери продължи да се движи право срещу задаващото се към него създание.

Пренебрегна мумиите, които бързо го приближаваха, и насочи целия си гняв върху заклещения гаргойл.

Замахна, мушна и го прогони назад.

Под тежестта на Олгерхан вратата най-сетне се затвори.

— Просто я дръж затворена! — изкрещя му Ентрери. — За доброто на всички ни.

Убиецът се хвърли срещу оставащите две мумии.

Елъри инстинктивно знаеше, че е в смъртна опасност. Може би от тона на молбата за помощ на Мариаброн или дори заради това, че легендарният Скиталец въобще извика. Може би заради затворената врата в основата на стълбището пред нея, или пък заради звука.

Защото с изключение на нейните стъпки и на тези на дуото зад нея цареше тишина.

Тя сведе рамене и се втурна през вратата, връхлитайки в стаята с готови меч и щит. Там замръзна, а после залитна от ужас и отчаяние, защото страховете й се потвърдиха. Мариаброн лежеше по гръб, неподвижен, с облени със собствената му кръв шия и гърди. Кръвта от раната на врата му продължаваше да тече, но не обилно, защото сърцето на рейнджъра вече не туптеше.

— Твърде много — каза влезлият след нея Атрогейт.

— Деймони пазители — отбеляза Джарлаксъл, забелязвайки демоничните глави — единственото, което бе останало от създанията, търкалящи се из стаята. — Доблестна битка.

Елъри продължи просто да стои там и да се взира в Мариаброн, в мъртвия герой на Дамара. От най-ранна възраст Елъри бе слушала истории за този велик мъж, за делата му с чичо й, кралят, и за специалната му връзка с рода на Трант, Бароните на Кървав камък и най-близки членове на семейството на Елъри. Както много войни от нейното поколение и Елъри бе считала легендата за Мариаброн за въплъщение на истинския герой, за идол и за цел, към която да се стреми. Както Гарет Драконоубиец и неговите приятели бяха вдъхновили младите бойци от поколението на Мариаброн, така и той бе предал това вдъхновение на нейното.

И сега лежеше мъртъв в краката на Елъри. Мъртъв по време на мисия, предвождана от нея. Загинал заради решението й да раздели групата, за да изследват тунелите.

Викът на Атрогейт откъсна Елъри, която почти не забелязваше какво я заобикаля, от вътрешната й драма.

— Това е свещеникът! — изрева джуджето и се втурна извън стаята.

Джарлаксъл се премести по-близо до Елъри и сложи ръка на рамото й, за да я успокои.

— Нужна си другаде — подкани я мрачният елф. Тук не можеш да направиш нищо повече.

Тя го изгледа с празен поглед.

— Върви с Атрогейт — каза Джарлаксъл. — Има работа, която трябва да се свърши и то бързо.

Почти без да се замисля, Елъри излезе със залитане от стаята.

— Аз ще се погрижа за Мариаброн — увери я мрачният елф, докато тя се отправяше нагоре по коридора.

Верен на думата си, мрачният елф се озова до рейнджъра веднага щом Елъри се скри от поглед. Измъкна жезъл и направи бърза магия за гадаене.

Беше изненадан и разочарован колко малко магия се засичаше по човек с репутацията на Мариаброн. Мечът му, Баюрел, естествено, бе омагьосан, както и доспехите, но не особено силно. Носеше един-единствен магически пръстен, но бегъл поглед подсказа на Джарлаксъл, че притежава поне дузина по-силно омагьосани пръстени — така че поклати глава и реши, че отмъкването му не си струва риска.

Един предмет обаче привлече вниманието му, и веднага щом отвори малката кесия на колана на Мариаброн, на лицето на Джарлаксъл си изписа усмивка.

— Обсидианов жребец — отбеляза той и измъкна черна фигурка на кон. Бърз оглед разкри командната дума.

Джарлаксъл скръсти ръцете на рейнджъра върху гърдите му и постави Баюрел на подходящото място върху тях. За момент почувства съжаление. За краткото време, прекарано в земите на Кървав камък, бе чул много неща за Мариаброн Скиталеца и знаеше, че е станал част от епохално събитие. Шокът от смъртта на мъжа щеше да отеква във Вааса и Дамара още дълго време и на Джарлаксъл му хрумна, че това наистина е важна загуба.

Отдаде бързо чест на мъртвия герой и почете смъртта му.

Естествено съжалението не бе достатъчно, че да накара Джарлаксъл да върне обратно обсидиановия жребец.

— Ах, какво си направил? — Атрогейт се обърна към Праткъс веднага щом стигна до умиращия свещеник.

Закован за стената на коридора, с разкъсани гърди, Праткъс можеше единствено да изгледа вцепенено спътника си.

Атрогейт сграбчи пръта и се опита да го измъкне, но не успяваше да го захване стабилно. И двамата знаеха, че нищо нямаше да се промени. Същото разбра и Елъри, щом застана зад чернобрадото джудже.

— Ба, значи отиваш в чертозите на Морадин — каза Атрогейт. Свали от врата си мях и го подаде на умиращия свещеник. — Малко от изкормвача — обясни той, имайки предвид най-силната джуджешка напитка. — Ще ти помогне да стигнеш дотам и ще си в добро настроение за разговор с шефа.

— Боли — ахна Праткъс. Отпи от мяха и дори успя да кимне благодарно, когато огнената напитка прогори гърлото му.

После умря.

Глава 19

Разчистване на пътя

Облегнати един на друг, за да се подкрепят, Арраян и Олгерхан се спускаха бавно по стълбите. Ентрери се изкачи и се мушна между тях, изблъсквайки Олгерхан по-плътно до парапета, което накара полуорка да се хване с две ръце.

Ентрери се обърна към Арраян, която се държеше за него и се люшкаше нестабилно. Премести се, за да дойде рамото му зад нея и с едно движение я вдигна в прегръдките си. Погледна към Олгерхан, за да се убеди, че смешникът няма да се прекатури след тях и започна да слиза.

Арраян вдигна ръка пред лицето му и той погледна към нея, право в очите й.

— Ти ме спаси — каза тя с едва доловим глас. — Всички нас.

Ентрери почувства приток на кръв към лицето си.

За миг видя лицето на Дуавел, наслоено върху сходните черти на Арраян. Наистина почувства топлина и му хрумна, че трябва просто да продължи да върви, далече от групата, и да отведе Арраян надалече от всичко това.

Чувствата му, толкова калени и прагматични, след като бе прекарал почти целия си живот в отчаяни опити да оцелее, се опитаха да подложат на съмнение желанието му, да му покажат колко е нелогично. Но за пръв път от три десетилетия тези практични чувства нямаха думата в съзнанието на Артемис Ентрери.

— Благодаря ти — прошепна Арраян и ръката й проследи очертанията на бузата и устните му.

Бучката в гърлото му бе твърде голяма, че да му позволи друг отговор освен бързо кимване.

— Това ще издържи, но не за дълго — съобщи Атрогейт, приближавайки се до перилата на терасата, която гледаше към основния етаж.

Отдолу шестимата останали другари на джуджето погледнаха към него и към продължаващите удари и драскане, носещи се от вратата зад гърба му.

— Повече гаргойли, отколкото мумии — обясни Атрогейт. — Гаргойлите не удрят толкова силно.

— Стаята далеч не е обезопасена — вметна Кантан, който все още стоеше до отворената книга. — Ще намерят начин да проникнат. Да се махаме.

— Да унищожим книгата? — попита Олгерхан.

— Ще ми се да можех.

— Тогава да я вземем с нас? — попита Арраян и ужасът в гласа й подсказа много неща.

Кантан се подсмихна насреща й.

— Тогава какво? — намеси се Елъри и това бяха първите думи, които изричаше от известно време насам, а гласът й трепереше. — Дойдохме тук с цел, която ни изглеждаше ясна. Нима ще избягаме, без да я изпълним…

— Не съм казвал нищо за бягане, скъпа ми командир Елъри — прекъсна я Кантан. — Но трябва да се махнем конкретно от тази стая.

— С книгата — заключи Елъри.

— Невъзможно — отвърна й Кантан.

— Ба! Ще я откъсна от земята! — каза Атрогейт, покачи се на парапета и скочи долу на стълбите.

— Книгата е защитена — каза Кантан. — Но така или иначе е само проводник. Няма да я унищожим или завладеем преди да унищожим източника на силата й.

— И този източник е? — попита Олгерхан и нито на Кантан, нито на Джарлаксъл убягна как полуоркът се стегна при задаването на въпроса.

— Това трябва да установим — отвърна магьосникът.

Джарлаксъл не остана убеден, защото погледът на Кантан пробягваше към Арраян, докато говореше.

Мрачният елф знаеше, чу магьосникът отдавна е „установил“ източника, както бяха направили те с Ентрери.

Един поглед към убиеца, чието лице бе сковано и студено, докато гневно наблюдаваше Кантан, подсказа на Джарлаксъл, че Ентрери схваща добре ситуацията и не е особено щастлив от заключенията, които Кантан очевидно си бе извадил.

— Тогава откъде започваме? — попита Елъри.

— Чувствам нещо долу — отвърна Кантан.

Джарлаксъл разпозна, че мъжът блъфира, макар да не бе сигурен защо. В интерес на истината мрачният елф не беше сигурен, че предположението на Кантан е неточно. Определено част от източника на конструкцията стоеше до него под формата на жената полуорк. Но Джарлаксъл знаеше, че тя е малка част, сякаш Арраян е била първоначалната искра, която е изпратила гномска ракета във въздуха, преди основната експлозия да изпъстри небето с ярко горящи искри.

— Замъкът би трябвало да има крал — отбеляза мрачният елф и го вярваше, макар да усещаше ясно, че Кантан счита, че всъщност е кралица и то, стояща недалеч.

Не беше нито времето, нито мястото да се изправи открито срещу магьосника, осъзна Джарлаксъл. Тропането по вратата отгоре продължаваше, а драскането по главните врати на кулата покрай Кантан и книгата го караше да вярва, че срещу тях са се вдигнали десетки немъртви чудовища.

Стаята не беше убежище и съвсем скоро щеше да се превърне в крипта.

„Джарлаксъл ще прелисти книгата и ти ще го пазиш“, отекнаха в главата на Елъри магически изпратените думи на Кантан. „Когато се отдалечим достатъчно, ще направиш онова, за което си обучена. Точно както обеща.“

Очите на Елъри се разшириха, но тя съумя умело да прикрие изненадата си.

До нея долетяха още магически мисли: „Победата ни е лесно достижима и аз знам как да го направим. Но Джарлаксъл ще се противопостави. Той вижда в това лична изгода, независимо от цената за Дамара. За наше добро и за доброто на земята, мрачният елф трябва да бъде убит.“

Елъри прие продължаващите думи в крачка, без да е изненадана. Естествено, не разбираше изцяло за какво говори Кантан. Лесно достижима? Защо Джарлаксъл да не се съгласи с нещо такова? Нямаше смисъл, но Елъри не можеше лесно да отхвърли източника на информация и заповедите си. Кантан я бе открил преди много години и чрез действията му тя бе спечелила много и като ранг, и като репутация. Уменията й като войн бяха закалени от много години тренировки, но остротата, която й позволяваше да спечели там, където други се проваляха, бе възможна единствено благодарение на работата на Кантан и сътрудниците му.

Макар да бяха врагове на трона и на собствените й роднини, Елъри знаеше, че отношенията между короната на Дамара и Цитаделата на убийците бяха сложни и далеч не толкова враждебни и съпернически, колкото изглеждаха за страничните наблюдатели. Елъри със сигурност бе спечелила доста от отношенията си с Кантан — и магьосникът никога не я бе карал да прави нещо срещу интересите на короната.

Дълбоко в себе си обаче тя знаеше, че става нещо повече от онова, което й казва магьосникът. Нима Кантан търсеше някаква лична изгода? Нима използваше Елъри, за да разреши личен проблем, който имаше с мрачния елф?

Сега!

Елъри се разтресе от рязката намеса и погледът й се премести върху Кантан. Той стоеше непоколебим с присвити очи и тънки устни.

В главата на Елъри изникнаха стотици въпроси, стотици неща, които й се щеше да изиска от магьосника.

Как можеше да последва такава заповед срещу някого, който не бе направил нищо нередно по време на експедицията, някой, когото бе поканила да се присъедини и който се бе справил толкова блестящо до момента? Как можеше да причини нещо подобно на някой, когото бе познала като любовник, макар това да не бе имало голямо значение за нея?

Един поглед към Кантан й подсказа как и защо може да го направи.

Магьосникът я ужасяваше, както и бандата главорези, които представляваше.

В този момент всичко се изясни на командир Елъри и тя призна пред себе си за пръв път истината за връзката си с Цитаделата на убийците и магьосника, който я представляваше. Беше прекарала години да оправдава тайните си отношения с Кантан, казвайки си, че личните й придобивки и начинът, по който ще ги използва, ще подпомогнат кралството. През цялото това време в ума си Елъри бе смятала, че тя контролира отношенията.

Тя, роднината на Трант и крал Гарет и кралица Кристин, винаги щеше да прави най-доброто за Дамара и за величието на Кървав камък.

Какво значение имаше, ако мрачните пипала на избора й я отдалечаваха от онзи „момент на чудо“, който всичките й роднини очакваха със завист, освобождаването на свещената сила, която ще покаже на света, че тя е отвъд обикновените войни, че е паладин от потеклото на Гарет Драконоубиец?

В този момент голата истина за самозаблудата и оправданията й се стовари тежко върху й. Може би Кантан й предаваше правдиви мисли, за да оправдае убийството на мрачния елф. Може би тя се опитваше да се самоубеди, че Джарлаксъл наистина е пречка за така нужната им победа.

„Да, това е — каза си жената. — Те всички искаха да победят, всички искаха да оцелеят.“ Смъртта на Мариаброн трябваше да означава нещо. Замъкът на Зенги трябваше да бъде победен. Кантан го знаеше и очевидно знаеше нещо за Джарлаксъл, което не бе известно на Елъри.

Въпреки най-новото преосмисляне, дълбоко в сърцето си Елъри подозираше нещо друго. Дълбоко в сърцето си тя осъзнаваше истината за отношенията си с Кантан и Цитаделата на убийците.

Но някои неща бе най-добре да останат погребани дълбоко.

Трябваше да му вярва, не за негово, а за свое добро.

Превръзката на окото му го гъделичкаше. Нищо конкретно не му хрумна, но Джарлаксъл разбираше, че някаква магическа намеса — изпращане или гадаене, някаква невидима вълна магическа енергия — е прелетяла покрай него.

В първия миг мрачният елф се бе притеснил, че кралят на замъка, за който бе споменал, може да ги наблюдава, но после, щом Елъри подметна: „Вярваш ли, че е възможно да открием нещо по-надълбоко в магическата книга? Нещо, което Кантан е пропуснал?“, Джарлаксъл осъзна, че източникът на магията не е някой друг, а именно техният спътник магьосник.

Мрачният елф се опита да не позволи на реакцията му на въпроса да покаже, че е хванат неподготвен, когато излъга:

— Сигурен съм, че знанията на почитаемия Кантан за Изкуството са много по-обширни от моите.

Очите и ноздрите на Елъри се разшириха и мрачният елф осъзна, че я е притеснил с временния си отказ.

Реши да не я разочарова.

— Но аз съм мрачен елф и съм прекарал векове в Подземен мрак, където магията не е съвсем същата.

Може би има нещо, което съм способен да разпозная, а е убягнало на Кантан.

Той погледна към магьосника, докато говореше и Кантан се поклони елегантно, отстъпи настрани и покани с ръка Джарлаксъл при книгата.

Нещата станаха толкова ясни, колкото бе възможно.

— Нямаме време за това — изръмжа Атрогейт и на мрачния елф му хрумна, че звучи „като на театър“.

— Така е — включи се Елъри. — Изведи останалите, Атрогейт — заповяда тя. — Аз ще остана тук, за да пазя Джарлаксъл, докато ситуацията позволява.

Елъри кимна към книгата, но Джарлаксъл й направи знак да мине първа. Когато я последва, премина покрай объркания Ентрери.

— Неприятности — успя да му прошепне тихо.

Ентрери не направи движение, с което да покаже, че е чул нещо и тръгна с Кантан, Атрогейт и двамата полуорки надолу в тунела, по който Мариаброн бе поел на последното си пътешествие.

Джарлаксъл застана пред отворената книга, но не започна да я прелиства. Вместо това наблюдаваше как останалите се спускат в тунела и остана загледан в тъмния изход за няколко мига. Почувства и чу как зад него Елъри пристъпя нервно от крак на крак. Осъзнаваше, че вниманието й е съсредоточено върху него — определено не „пазеше заради него“. По-скоро пазеше от него.

— Приятелят ти Кантан смята, че е разрешил загадката на замъка — каза мрачният елф. Обърна се, за да изгледа жената и забеляза как кокалчетата й са побелели около дръжката на брадвата. — Но греши.

Лицето на Елъри се изкриви от объркване.

— Какво ти е казал? Откъде знаеш това?

— Понеже знам какво е разпознал от книгата, тъй като съм виждал подобна на нея.

Елъри го изгледа твърдо, а ръката й стискаше здраво дръжката, докато хапеше устни. Очевидно не се чувстваше удобно от ситуацията.

— Казал ти е да ме задържиш тук и да ме убиеш, не защото се страхува, че ще се окажа пречка за бягството или победата ни, а защото се притеснява, че ще му съпернича за книгата и тайните, които съдържа. Определено е безпринципен.

Елъри залитна назад и почти не падна на пода след очевидно точната забележка на Джарлаксъл. Но мрачният елф не беше толкова глупав, че да вярва, че е способен да я убеди с приказки да се откаже от планираните действия. Затова не бе неподготвен за реакцията на жената, когато изрече думите си и тя се нахвърли с рев върху него.

В ръката на мрачния елф се появи кинжал, който с едно движение на китката прерасна в меч. Прехвърли го в лявата си ръка точно навреме, за да парира размаханата брадва на Елъри и отстъпи достатъчно бързо, че да избегне сблъсъка с щита й. Втори кинжал изскочи от гривната на ръката му и той го метна по нея, забавяйки нападението й достатъчно дълго, че да измъкне трети от магическата гривна и отново да направи движението с китка. Когато първоначалната атака утихна и двамата се изправиха един срещу друг на равна нога, мрачният елф държеше чифт дълги тънки мечове.

Елъри нанесе разсичащ удар с обратен захват и настъпи напред, докато Джарлаксъл се претърколи покрай удара й и направи промушващо движение с меча си. Щитът й го отклони, а хитро обратно извъртане на брадвата отби промушването на второто острие на мрачния елф, което бе насочено ниско към издаденото напред коляно на жената.

Елъри нанесе удар надолу с щита си, описа стегната обиколка зад него и се протегна напред, щом заобиколи.

Джарлаксъл изви бедра назад после отново се измести напред зад проблясващата брадва. Спря и се хвърли на една страна, когато Елъри съкрати замаха си и се втурна рязко напред с могъща брадва в готовност. Движеше се плътно с него, стъпка по стъпка. Насочен под ъгъл меч отклони страховития й удар надолу. Щитът й удари един от мечовете и го отклони, после се вдигна, за да посрещне втория, после отново надолу, после…

Джарлаксъл бе твърде бърз с второто острие, изимитира висок удар още веднъж, но вместо това атакува ниско.

Елъри обаче също бе бърза и щитът се спусна навреме.

Жената се втурна напред с ръмжене и на Джарлаксъл се наложи да отстъпи бързо и да се завърти настрани. Вдигна и двата си меча в отчаян опит да парира и прие удара с щит в рамото, доволен, че инерцията му позволява да остави малко разстояние между себе си и изненадващо умелата жена.

— Ако спечеля отново, ще се озовеш ли в леглото ми? — подкачи я той.

Елъри не се усмихна.

— Тези дни отдавна отминаха.

— Не нужно да е така.

Отговорът на Елъри дойде под формата на нова внезапна атака и вихрушка от удари, които накараха Джарлаксъл да се защитава яростно и да отстъпва стъпка след стъпка.

Ентрери мина забързано покрай Атрогейт.

— Ще вървя най-отпред — обясни той. — Следвайте ме бързо, но внимателно.

Затича се надолу по коридора, блъсна вратата и връхлетя в стаята, където Мариаброн лежеше неподвижно с меч, поставен върху гърдите и острие, спускащо се под кръста му.

Ентрери поклати глава и отхвърли трагичната гледка. Пресече стаята до другата врата, направи повърхностна проверка за капани, когато видя, че не е била отваряна скоро и мина през нея, за да открие още един извит, спускащ се тунел.

Спусна се надолу и внимателно запали първата двойка факли, като чукна по плочата за натиск. После се обърна, изтича до вратата и се покатери покрай нея до върха на рамката. Използвайки единствено дребния ръб и покрива над себе си, убиецът се застопори на едно място.

Няколко мига по-късно Атрогейт мина под него, последван на близко разстояние от Олгерхан и Арраян.

Кантан се движеше последен. Преминаха, без да забележат убиеца, и преди още да са изчезнали зад завоя на тунела, Ентрери закачи пръсти за рамката на вратата, залюля се надолу и се приземи леко в стаята с Мариаброн. В мига, в който се приземи, се затича и продължи обратно нагоре по коридора.

Движенията й до голяма степен бяха в духа на бойния стил и нивото на умения, които му бе демонстрирала при спаринга им преди време във Ваасанската порта.

Елъри не бе новачка в битките и бе практикувала предимно техники за двубой. Усилията й подлагаха Джарлаксъл на изпитание при всяко движение. Той обаче я бе победил тогава и знаеше, че може да я победи отново.

Тя също би трябвало да го знае, както и Кантан, който я бе изпратил, би трябвало да разбира.

Освен…

В крайна сметка те бяха „Цитаделата на убийците“.

Елъри продължи потока на битката, нанасяйки бързи разсичащи удари с брадвата си, като наблягаше все повече и повече на дясната страна на Джарлаксъл.

Придружаваше почти всеки замах с внезапно изстрелващо мушкане с щита, като едновременно не оставяше пролуки в защитата си за мрачния елф и балансираше извъртанията си така, че краката й да са в правилната позиция, че да я тласкат наляво-надясно или напред-назад, според нуждата.

Беше добра, но не достатъчно и двамата го знаеха.

Наблюдателният елф за малко да пропусне момента, в който Елъри кръстоса крака — толкова плавна бе промяната. При все, че го забеляза, Джарлаксъл беше неприятно изненадан колко ефикасно и бързо жената внезапно се завъртя, така че щом отново бе с лице към него, тежката атака на брадвата бе насочена отляво.

И не можеше да я спре.

Очите на Джарлаксъл се разшириха и той дори се усмихна на „смъртоносния замах“ — движението, често използвано от убийците, онова допълнително ниво на бойни умения отвъд всякакви разумни граници, които противникът им очакваше. Джарлаксъл, естествено, бе очаквал нещо подобно, но въпреки това, щом го видя да се разкрива пред очите му, се страхуваше, знаеше, че не може да го спре.

Елъри изрева и замахна яростно към рамото на мрачния елф. Джарлаксъл се намръщи и преметна меча си в опит поне частично да отклони удара, като едновременно с това се хвърли настрани, в отчаян опит да се махне от пътя на брадвата.

Но ревът на Елъри премина в писък, а брадвата й се заклати насред удара. Ръката й увисна безчувствено, щом Нокътя на Шарон се стовари върху рамото й.

Майсторски изработената сребърна броня изтрака и се разхлаби, когато раменната връзка се скъса от силата на удара.

Тя залитна и се обърна в опит да се свести и да вдигне щит, за да отблъсне убиеца.

Другата ръка на Ентрери обаче вече бе под щита й и камата лесно намери шева на нагръдника и се плъзна между ребрата на жената в лявата страна на гърдите й.

Елъри замръзна безпомощна на ръба на поражението.

Ентрери не завърши движението, а я задържа там с камата на място. Елъри го изгледа гневно и той призова изсмукващите живот сили на оръжието само за момент, колкото да й позволи да осъзнае цялата истина за очакващата я съдба.

Тя не настоя. Беше победена и го показа. Ръката, с която държеше оръжието увисна и не се опита да спре брадвата, когато се изплъзна от хватката й и издрънча на пода.

— Интересен обрат на събитията — отбеляза Джарлаксъл, — че Кантан се обърна срещу нас толкова бързо.

— И че роднина на краля на Дамара е инструмент на гилдията на убийците — добави Ентрери.

— Не знаеш нищо — изръмжа насреща му Елъри или понечи да го направи, но той завъртя камата съвсем леко и я накара да се изправи на пръсти. Командирът едва си пое въздух насред вълната от болка.

— Когато те питам, ще отговаряш — нареди й Ентрери.

— Казах ти, че Кантан е заблуден — обърна се към нея Джарлаксъл. — Вярва, че убивайки Арраян, ще победи кулата — той се обърна към Ентрери. — Вярва, че тя е Херминикъл на замъка, но аз не съм съгласен.

Очите на Ентрери се разшириха.

— Това е извън силите на Арраян — обясни Джарлаксъл. — Може би е започнала процеса, но нещо по-могъщо от нея се е намесило.

— Не знаеш нищо — произнесе през стиснати зъби Елъри.

— Знам, че ти, законният представител на крал Гарет в това приключение, се канеше да ме убиеш, макар да не съм извършил нищо срещу короната и рискувам всичко в името на кралството — отбеляза Джарлаксъл.

— Така твърдиш ти.

— Значи отричаш, без доказателство, понеже Кантан ще се отърве от Джарлаксъл, ще се отърве от нас — добави мрачният елф, — че той може да претендира за всякакви тайни, които Зенги е оставил на това място и в тази кула. Ти си пионка, при това доста глупава, лейди Елъри. Разочароваш ме.

— Тогава приключвай с мен — отвърна тя.

Джарлаксъл погледна към Ентрери и забеляза, че приятелят му почти не обръща внимание. Той измъкна ножа и се стрелна към изхода на тунела и четиримата, които така глупаво бе оставил сами.

Магическият й щит абсорбира голяма част от удара, но въпреки това мълнията на Кантан я запрати към една стена.

— Ще боли по-малко, ако отслабиш защитите си и приемеш неизбежното — отбеляза магьосникът.

Отстрани Олгерхан за пореден път се опита да се добере до Кантан и Атрогейт отново бе там, за да го блокира.

— Тя е основата на замъка — каза Кантан на едрия разгневен полуорк. — Когато загине тя, ще загине и звярът на Зенги.

Олгерхан изръмжа и нападна — или по-скоро се опита, но Атрогейт го изрита в глезените и го запрати на земята с лице към пода.

— Остави нещата да се случат — предупреди го джуджето. — Тук няма възможности за избор.

Олгерхан скочи на крака и яростно замахна със сопата си към джуджето.

— Е, добре тогава — каза джуджето и с лекота избегна сечащия удар. — Правиш погрешен избор.

— Приключвай с твърдоглавия глупак — инструктира го Кантан и спокойно запрати срещу Арраян серия щипещи, блестящи снаряди.

Магьосницата полуорк бе издигнала достатъчно щитове, за да отклони основната част от атаките, но непрестанният порой я караше да отстъпва и тя беше безпомощна, нямаше и шанс за контраатака.

За Олгерхан гибелта се приближаваше дори по-бързо. Полуоркът бе добър и завършен боец по стандартите на Палишчук, но срещу Атрогейт не бе нищо повече от сечащ новак, а в отслабеното си състояние даже не бе обещаващ. Замахна отново и бе блокиран, после се опита да нанесе тромав страничен удар.

Атрогейт се плъзна под замахналата сопа, като въртеше и двата си боздугана. Оръжията на джуджето се стовариха тежко и почти едновременно върху външната част на коленете на Олгерхан. Преди краката му дори да успеят да се подгънат, Атрогейт скочи напред и заби челото си в слабините му.

Олгерхан се преви одве, а Атрогейт засили нагоре един от боздуганите, така че веригата се уви около врата на полуорка, а тежката топка го удари в лицето. Със завъртане и внезапно грубо дръпване, което счупи кост, Атрогейт преметна Олгерхан през рамо и го запрати безпомощен на земята.

— Олгерхан! — извика Арраян и също залитна и падна на колене.

Кантан наблюдаваше сцената с голям интерес.

— Свързани са по някакъв начин — размишляваше на висок глас. — Физически. Може би освен кралица замъкът има и крал.

— Човекът идва — извика Атрогейт щом погледна покрай Кантан към коридора.

„Стига размишления“, каза си магьосникът и се възползва от слабостта на Арраян, за да запрати още едно заклинание, пълна с киселина магическа стрела.

Тя проби защитната й сфера, удари я в стомаха и я събори в седнала позиция до стената. Арраян извика от болка и се опита да сграбчи дребното оръжие с треперещи ръце.

— Убий го щом влезе — инструктира го Кантан.

Магьосникът изхвърча от стаята през един от страничните коридори, точно когато Ентрери нахлу.

Убиецът погледна към Атрогейт, към Олгерхан и към Арраян, после обратно към джуджето, което се приближаваше неотклонно с развъртени боздугани. Атрогейт сви рамене.

— Предполагам, че това е начинът, по който трябва да свършат нещата — каза джуджето почти извинително.

Елъри държеше ръцете си разперени настрани, без да знае какво се предполага да направи.

— Вземай оръжието си и да се махаме — каза й Джарлаксъл.

Тя го изгледа за няколко мига, после се наведе да вземе брадвата, като през цялото време гледаше към Джарлаксъл сякаш очакваше да я нападне.

— О, вдигни я — каза мрачният елф.

Въпреки това Елъри се поколеба.

— Нямаме време за това — каза Джарлаксъл. — Ще нарека малката ни битка недоразумение, и съм убеден, че в момента я виждаш по същия начин. Освен това сега вече знам номера ти — а той е прекрасно движение! — и ако отново се изправиш насреща ми, ще те убия. — Спря се и я изгледа похотливо. — Може би ще ти изискам някакво заплащане по-късно, но засега нека да приключим с този замък и адското изчадие Зенги.

Елъри вдигна брадвата си. Джарлаксъл се обърна и тръгна след Ентрери.

Жената нямаше представа какво да прави или на какво да вярва. Емоциите й се вихреха също както и мислите й и тя се почувства много странно.

Направи крачка към Джарлаксъл, изпълнена с желание всичко просто да се свърши и да се върне обратно в Дамара.

Подът се надигна и я погълна.

Когато чу тупването зад себе си, Джарлаксъл рязко се обърна, насочил мечове в готовност. Моментално видя, че оръжията няма да са нужни. Бързо отиде до Елъри и се опита да я разтърси. Приближи лицето си до устните й в опит да почувства дъха й и огледа малката рана, нанесена от Ентрери.

— Значи камата все пак стигна до сърцето ти — каза Джарлаксъл с тежка въздишка.

Ентрери не беше сигурен дали Атрогейт е невероятно добър или просто необичайният му стил и въоръжение — никога не бе чувал за друг, който да се бие едновременно с два боздугана — го караха да се движи по странни и неудобни начини.

Каквато и да бе причината, Ентрери осъзнаваше, че е в беда. Един поглед към Арраян му подсказа, че нейното положение е още по-отчайващо. Това някак си го притесняваше също толкова, ако не и повече.

Той заглуши разстройващата мисъл с ръмжене и извика серия от стени от пепел в опит да отклони твърдоглавото и яростно джудже. Естествено, Атрогейт просто преминаваше успешно през всяка стена, ревейки и размахвайки оръжията толкова енергично, че Ентрери не смееше да се приближи.

Опита се да открие слабостите на джуджето. Да намери пролука в защитата на малкия звяр. Но Атрогейт беше твърде прибран, а движенията му твърде координирани. Предвид силата на джуджето и странните заклинания на боздуганите му Ентрери просто не можеше да рискува да си разменят удари, дори и с могъщите си оръжия.

Нито пък можеше да блокира, защото се страхуваше, че Атрогейт може да увие във веригата на боздугана си някое от оръжията му и да го измъкне от ръцете му.

Или по-лошо, възможно ли бе ръждивата слуз, покриваща оръжието в лявата ръка на джуджето, да съсипе острието на Нокътя на Шарон?

Ентрери използваше бързината си и се стрелваше насам-натам, имитирайки удар и отстъпвайки почти веднага. В този момент не се опитваше да нанесе удар, макар че вероятно би пробвал промушване, ако се появеше пролука. Вместо това убиецът се движеше така, че да вкара джуджето в различен ритъм. Караше Атрогейт да се движи странично или да се обръща бързо, все движения, които бяха нетипични за праволинейния войн.

Ентрери обаче знаеше, че това щеше да отнеме много, много време и след още един поглед към Арраян осъзна, че тя няма да издържи.

С тази неприятна мисъл в главата той се хвърли изведнъж, обръщайки инерцията на отскока си в опит за бързо убийство.

Но един свистящ боздуган отклони Нокътя на Шарон настрани, а вторият изпрати Ентрери в отчаяно странично превъртане. Атрогейт го последва с развъртени оръжия и Ентрери едва успя да му се измъкне и да избегне размазване на черепа.

— Търпение… търпение — подкачи го джуджето.

Ентрери осъзна, че Атрогейт познава точно стратегията му и вероятно е виждал същата техника, използвана от всеки умел опонент, срещу когото се е изправял.

Убиецът трябваше да я премисли. Трябваха му малко пространство и време. Внезапно се втурна напред, но докато Атрогейт успее да нададе въодушевен вик, Ентрери бе изчезнал, спринтирайки през стаята.

Атрогейт се спря и го изгледа с открито любопитство.

— Бягаш или мислиш да ме удариш отдалече? — попита джуджето. — Ако бягаш, момче, изчезни кат жребче. Но знай отсега, че близо стоя! Буахаха!

— Макар да намирам външния ти вид за отблъскващ, джудже, не си и помисляй, че бих побягнал от такъв като теб.

Атрогейт се разсмя гръмогласно и нападна — или поне се впусна в атака, защото щом започна да скъсява разстоянието между себе си и Ентрери, отстрани долетя продълговат диск, който се разшири и разпъна и се приземи на пода между двамата. Атрогейт не успя да спре инерцията си и се приземи с главата надолу в междупространствената дупка.

Изрева. Изпсува. Приземи се тежко на десет крачки дълбочина.

После продължи да псува още малко, при това в рими.

Ентрери погледна към входа на тунела, където се беше подпрял Джарлаксъл.

Мрачният елф сви рамене и отбеляза:

— Капан за мечки?

Ентрери не отвърна. Прелетя през стаята до Арраян и бързо измъкна магическата стрела от корема й. Взря се в злокобния снаряд и с нарастващ гняв проследи как върхът му продължава да изпомпва киселина. Поглед към Арраян му подсказа, че е дошъл навреме, че раната не е смъртоносна, но не можеше да отрече истината, когато погледна ясното й лице. Тя умираше и буквално бе с единия крак в отвъдния свят.

Отчаяние обхвана Ентрери. Виждаше паднала пред себе си не Арраян, а Дуавел. Разтърси жената и й изкрещя да се върне. Без да се замисля за действията си, откри, че я прегръща, после я отблъсна на една ръка разстояние и продължи да я вика отново и отново.

Паднал на пода на една страна, умиращият Олгерхан видя как силите на Арраян я напускат и осъзна, че голяма част от настоящите тегоби на скъпата му приятелка се дължат на магическото им обвързване. По същия начин както пръстенът бе накарал Олгерхан да сподели теглото й, така бе започнал да действа и наобратно. Олгерхан знаеше, че раните му са фатални и е на прага на смъртта.

И вземаше Арраян със себе си.

С цялата сила, която успя да събере, полуоркът измъкна пръстена от ръката си и го метна настрани.

Причерня му, а в същото време Арраян отвори очи.

Ентрери се дръпна назад с изненада. Тя все още изглеждаше ужасно, по-слаба от всеки друг, когото някога бе виждал. Единственият начин, по който можеше да я опише, бе изтъняла и лишена от живителна енергия. По-крехка, отколкото едно човешко същество би трябвало да бъде, много по-крехка, отколкото преди битката.

Но все още бе жива, в съзнание, и както осъзна убиецът, бе изпълнена с гняв.

— Не! — изкрещя жената. — Олгерхан, не!

Тонът й подсказваше, че се кара на полуорка, но в същото време е наясно с раната му. В комбинация с внезапното й завръщане от гроба това действително учуди убиеца. Ентрери погледна отново към Джарлаксъл, който напрегнато изучаваше двойката, но изглеждаше не по-малко любопитен.

Арраян — слаба, изцедена и тежко ранена, се довлачи покрай Ентрери до своя другар.

— Ти свали пръстена — каза тя и хвана лицето му в ръце. — Сложи го обратно! Олгерхан, сложи го обратно!

Той не можеше да й отговори.

— Ти искаше да ме спасиш — изплака Арраян, — но нима не знаеш? Не мога да бъда спасена, за да те гледам как умираш. Олгерхан, върни се при мен. Трябва! Ти си всичко, което обичам, единственият, когото обичам. Ти си, Олгерхан. Винаги си бил ти. Моля те, върни се при мен!

Гласът й ставаше все по-слаб, а раменете й се тресяха от ридания, докато държеше скъпия си приятел в прегръдките си.

— Пръстенът? — попита Джарлаксъл.

Арраян не отговори, но мрачният елф осъзнаваше каква е истината и без нейна помощ. Помисли си за всички онези мигове, когато двойката бе изглеждала така, сякаш споделя болката и умората си.

— Значи замъкът има крал — отбеляза Джарлаксъл, обръщайки се към Ентрери, но убиецът не го слушаше.

Стоеше и се взираше в двойката, подсмихвайки се на себе си и на глупавите си фантазии за бъдеще заедно с Арраян.

Без нито дума обяснение Артемис Ентрери изхвърча от стаята.

Глава 20

Просто така

Макар да бе уверен, че си е свършил работата с Арраян и Олгерхан и че Атрогейт ще се справи с убиеца, Кантан се оглеждаше многократно, докато тичаше по спускащия се надолу коридор. Въпреки че погледът му се обръщаше към онова, което беше зад него, мислите му бяха в бъдещето, защото той знаеше, че между страниците на книгата на краля вещер се крие голяма награда. Прегледът на тома му бе показал възможности, които надхвърляха въображението му. В тази книга бе скрита тайната, която щеше да му даде господство над замъка, без това да му отнеме жизнената сила, както беше станало с Арраян. Беше сигурен в това! Така го беше планирал Зенги.

Книгата хващаше невежия и използваше душата му, за да построи замъка.

Но това беше само половината от заклинанието.

Вече построена, крепостта можеше да бъде завладяна от някой достатъчно мъдър и силен, за да я превземе.

Кантан можеше да го направи. Със сигурност Кнеликт, един от най-великите магьосници в земите на Кървав камък, също беше способен. Нима сега Цитаделата на убийците си беше намерила нов дом, от който открито можеха да оспорят претенциите за господство на крал Гарет?

— Ах, възможностите — промърмори Кантан, когато приближи следващата врата.

Замъкът беше притихнал или скоро щеше да бъде, смяташе той, или поне вече не можеше да се възстанови, при положение, че живителните му сили бяха прекъснати. Въпреки това магьосникът беше в готовност.

Хвърли отваряща магия, от която вратата се завъртя навътре много преди той физически да влезе в стаята. Видя движение в просторната зала отвъд и дори не изчака да разпознае типа създание, преди да започне заклинанието си.

До прага се приближи гнолска мумия. Послужи му като първоначална цел, първата точка за удар.

Към главата на мумията се изви мълния, после се стрелна към следващата цел и продължи нататък. Отслабваше с всеки следващ удар, но направи няколко прескока. Първата мумия се превърна в купчина тлеещи парцали и Кантан бързо приготви следващата си магия. Бързо огледа голямата стая и видя пътя на първия си удар. Веригата бе ударила пет цели, всичките мумии.

Последното ударено създание беше най-здраво, затова Кантан обърна посоката и уцели първо него.

За секундата, която отне на втората верижна мълния да прескочи през оставащите мумии, всичките четири се свлякоха и от тях останаха само димящи обвивки.

Кантан се втурна вътре и изведнъж припламнаха мангали. Магьосникът хвърли поглед на десет стъпки над главата си към тавана и видя издайническите яйцевидни форми на деймоните пазители, сгушени над всеки от четирите мангала в стаята.

Подсмихвайки се, Кантан изпълни с мрежа от лепкави нишки горните две стъпки от залата, от стена до стена. Според него това беше само предпазна мярка, тъй като замъкът трябваше да е мъртъв. Можеше вече съживените чудовища да остават, като мумиите, мислеше той, но след като Арраян беше мъртва, не трябваше да се вдигат други.

Магьосникът спря да си поеме дъх и да обмисли положението. Надяваше се Елъри да е приключила с проблемния мрачен елф, а Атрогейт с еднакво неприятния убиец.

Смъртта на Мариаброн беше късмет за Цитаделата.

Недисциплинираният, но лоялен рейнджър със сигурност щеше да предаде ценния дар на Зенги на крал Гарет и глупаците, които управляваха Дамара.

Въпреки това Кантан знаеше, че все още трябва да подхожда много предпазливо. Надяваше се предположението му за качествата на замъка да е вярно, защото задачата му наистина да разшифрова тайните на книгата щеше да бъде много по-трудна, ако се налагаше през половината от времето да унищожава чудовища.

Трябваше бързо да се събере отново с Атрогейт и Елъри и да си почине малко. Почти беше изхабил магическите си заклинания за деня, и макар че смяташе, че битката е спечелена, не му харесваше да се чувства уязвим. Магията му беше неговата броня и неговият меч.

Без магиите си той беше просто един умен, но доста немощен човек.

По тази причина не му беше приятно да види как един мъж нахлува много решително в стаята.

Далеч не мъртви, както бе предположил Кантан, външните стени на голямата структура гъмжаха от живот. Гаргойли, възстановени след битката на хълма от предишната нощ, излитаха със залеза и бързаха да изминат няколкото мили до стените на Палишчук.

Там бяха вдигнали защитните съоръжения и започна отчаяната битка. Но стените не бяха голяма пречка за крилатите създания и те нахлуха в града, търсейки лесни жертви.

В стаята си Калихай чу суматохата, която се вдигна на улиците, смесицата от тревожните викове и звуците от битката. Погледна към Дейвис Енг, който дишаше тежко в очакване и сковаващ страх. Жегна я искрица съчувствие, защото само можеше да си представи ужаса му от това, че е напълно безпомощен.

— Какво става? — успя да прошепне той.

Калихай нямаше отговор. Премести се до единствения прозорец на стаята и дръпна завесата. Видя боя долу на улицата, където трима стражи полуорки сечаха и се втурваха след един гаргойл, който правеше къси подскоци и се измъкваше. Калихай ги гледа известно време, очарована от странните движения и танца.

После извика и падна назад, когато един гаргойл нахлу през прозореца, разпръсквайки парченца стъкло, и посегна с ноктите си към гърлото й.

Тя се остави да падне, като се превъртя назад и се изправи леко на крака, обърна посоката на движение и скочи напред, а втурналият се към нея глупав гаргойл се наниза на острието й.

Но на прозореца имаше друг, готов да заеме мястото му.

— Помогни ми — извика Дейвис Енг.

Калихай не му обърна внимание, само си помисли, че ако положението станеше много отчаяно, може би можеше да го използва като примамка за зверовете, докато се измъква през вратата.

Но тази неприятна възможност беше далеч и тя пристъпи напред, за да посрещне следващия нападател, въртейки меча си с майсторството на опитен ветеран.

— Бъди разумен, приятелю — каза Кантан, докато отстъпваше назад. Артемис Ентрери пристъпваше към него с напълно безизразно лице. — Момичето е мъртво?

Никакъв отговор.

— Бъди разумен, човече — повтори Кантан. — Тя беше източникът на сила за това място — нейната жизнена сила го подхранваше.

Никакъв отговор. Не след дълго гърбът на Кантан се опря в стената, а Ентрери все още напредваше към него, с меча и камата в ръце.

— Ах, но ти я харесваше, нали?

Кантан се засмя — трябваше да признае пред себе си, че нямаше друга причина, освен да прикрие искреното си неудобство. Защото нямаше много останали му магии, а щом Ентрери бе намерил начин да победи Атрогейт, значи наистина бе страшен противник.

Той все още не му отвръщаше и Кантан направи бърза магия, която го прехвърли в другия край на стаята с извънизмерно „премигване“.

Ентрери само се обърна и решително приближи.

— Богове, не ми казвай, че си убил Атрогейт — каза Кантан. — Е, той беше много ценен за Цитаделата — сега ще ти направя услуга, като убия и теб. Каквото и да си говорим, боя се, че не мога да простя това, Кнеликт също не би могъл. — Накрая махна с ръце и изпрати светкавица към Ентрери.

Но не беше толкова лесно. Ентрери се дръпна, преди да го удари, като внезапно и ефективно се сниши и претърколи настрани.

Кантан вече правеше втора магия, изпращайки серия от магически снаряди, които никой, дори Артемис Ентрери, не можеше да избегне. Но убиецът понесе с ръмжене жилещите им ухапвания и продължи да настъпва.

Смеейки се, Кантан започна да приготвя още една мълния, но през въздуха се стрелна кама, удари го в гърдите и прекъсна заклинанието му. Естествено, магьосникът беше добре защитен срещу такива обикновени атаки и дори инкрустираната кама отскочи. Той бързо се съсредоточи и изпрати удара си към мъжа — или онова, което мислеше, че е той, както осъзна твърде късно, защото бе само стена от пепел.

С нарастваща боязън Кантан се обърна и огледа стаята.

Нямаше и следа от Ентрери.

Завъртя се отново, после спря и промърмори:

— О, умно.

Нямаше нужда дори да поглежда, за да разбере уловката и движението на убиеца.

Защото в онзи момент на разсейване от камата, при онова рефлекторно мигване на магьосника, Ентрери не само бе замахнал с меча и направил стената от пепел, но и бе скочил нагоре и се бе хванал в мрежата на Кантан.

Магьосникът погледна нагоре към него. Убиецът се беше свил, с крака, долепени към гърдите, а ръцете му бяха пъхнати в здравата мрежа. Той се изпъна и се залюля назад, а после към Кантан. Докато се движеше напред, той подхвърли нещо, което държеше в едната си ръка — просто устройство с кремък и огниво. Искрата от него подпали мрежата и за един миг я изгори цялата, точно когато Ентрери стигна връхната точка от люлеенето си.

Той полетя напред, превъртя се в задно салто и протегна ръце и крака, за да контролира падането си. Приземи се леко и със съвършено равновесие точно пред магьосника и извади меча си.

Умелият магьосник удари пръв със зашеметяваща мълния, която изпращя по цялото тяло на Ентрери и изкара искри от меча му. Челюстта му изтрака неконтролируемо, мускулите му се напрегнаха и отпуснаха, едната му ръка се сви в стегнат юмрук, а кокалчетата на другата побеляха върху дръжката на Нокътя на Шарон.

Но Ентрери не отлетя назад и не се свлече. Изръмжа и се задържа прав. Понесе удара и с невероятна решителност и проста издръжливост се пребори с него.

Когато мълнията свърши, Ентрери внезапно се завъртя и замахна с Нокътя на Шарон. Със силата на това острие, преминаващо през защитите на всякакви заклинания и талисмани, Ентрери можеше много лесно да убие ужасения магьосник, да отдели главата му от раменете. Но Нокътя на Шарон не достигна целта и удари диагонално, разрязвайки магьосника от рамото до хълбока от другата страна.

Кантан беше зашеметен и се свлече назад, без да може да се отдръпне достатъчно. В този миг Ентрери, с все така студено и безизразно лице, че Кантан се зачуди за миг дали не е само един одушевен труп, скочи високо със завъртане и му нанесе ритник, от който главата му се отметна назад.

Ентрери прибра ценната си кама и изтри кръвта от носа и устата си, докато отново се приближи към простряния Кантан. С лице към пода, мъжът се затътри и упорито се изправи на лакти.

Ентрери го изрита в главата и после повтори, преди Кантан да притихне на пода. Убиецът прибра меча си, но задържа камата си, когато грабна полуприпадналия магьосник за тила и го завлече обратно в коридора.

— Несъмнено ще проявиш сговорчивост по този въпрос — каза Джарлаксъл, който бе подпрял ръце на коленете си и надничаше през ръба на дупката към Атрогейт. — Не можеш да излезеш без моя помощ.

С ръце на хълбоците Атрогейт само се взираше в него.

— Трябваше да направя нещо — каза Джарлаксъл. — Нима можех да те оставя да убиеш приятеля ми?

— Ба! Нямаше да се бия с него, ако той не се беше сбил с мен.

— Така е, но помисли за Олгерхан.

— Помислих и го убих.

— Понякога подобни действия раздразват хората.

— Не трябваше да застава на пътя на моя приятел.

— Така че твоят приятел да може да убие момичето?

Атрогейт сви рамене сякаш нямаше значение.

— Имаше си причина.

— Погрешна причина.

— Каквото било, било. Извинение ли искаш?

— Не аз искам нещо — отвърна Джарлаксъл. — Ти си в нужда, не аз.

— Ба!

— Не можеш да излезеш. Гладуването е неприятен начин за един войн да умре.

Атрогейт само сви рамене, приближи се до едната страна на дупката, огледа отвесната стена за момент и седна на земята.

Джарлаксъл въздъхна и се обърна, за да огледа Арраян. Тя все още държеше в ръце главата на Олгерхан и му шепнеше.

— Не смей да ме оставяш — помоли се тя.

— И чак сега осъзнаваш, че го обичаш? — попита Джарлаксъл.

Арраян му хвърли изпълнен с омраза поглед, който му подсказа, че предположението му е вярно.

Шум от коридора накара Джарлаксъл да се обърне, но не и жената. В стаята влезе Ентрери, мърморейки си под нос и влачейки Кантан с една ръка. Заобиколи дупката и застана до Арраян и Олгерхан.

Жената го изгледа със смесица от изненада, любопитство и ужас.

Ентрери нямаше време за това. Сграбчи я за рамото и я бутна настрани, после стовари Кантан пред Олгерхан.

Арраян тръгна към него, но той я спря с най-студения и ужасяващ поглед, който тя бе виждала.

Щом се махна от пътя му, Ентрери насочи вниманието си към Олгерхан. Сграбчи ръката на грамадния полуорк и я дръпна над стенещия Кантан. Постави камата в дланта на Олгерхан и го накара да стисне пръсти около нея. Погледна към Арраян, после към Джарлаксъл и заби оръжието в гърба на Кантан.

Освободи палеца си, постави го в основата на украсената с камъни дръжка на камата и накара острието да поеме силите на жертвата. Вампиричното оръжие се зае със задачата си с удоволствие, изсмуквайки душата на Кантан и вливайки я в носителя си.

Гърдите на Олгерхан се повдигнаха и очите му се отвориха, докато прочистваше дробовете си и поемаше първата глътка въздух след доста дълга пауза. За момент продължи да се задъхва. Очите му се разшириха от ужас, когато осъзна източника на оздравяването си.

Опита се да дръпне ръката си.

Ентрери обаче я задържа твърдо на мястото й, принуждавайки го да се храни, докато живителните сили на Кантан не се изчерпаха напълно.

— Какво направи? — извика Арраян, а тонът й се колебаеше между радост и ужас.

Пристъпи към тях и Ентрери не се опита да я спре.

Измъкна камата от хватката на Олгерхан и се премести настрани.

Арраян се хвърли върху приятеля си, хлипайки от радост и мълвейки отново и отново:

— Винаги си бил ти.

Олгерхан просто поклати глава и за момент се взря в Ентрери с празен поглед. Изправи се до седнало положение, оздравял и с подновени сили. После се съсредоточи върху Арраян, върху думите й и зарови лице в косите й.

— Ах, колко е милостиво сърцето ти — обърна се към убиеца Джарлаксъл. — Колко щедро от твоя страна, имайки предвид, че съперникът за наградата ти щеше да изчезне завинаги.

— Може би просто исках да видя Кантан мъртъв.

— Тогава може би трябваше да го убиеш в другата стая.

— Млъкни.

Джарлаксъл се изсмя и въздъхна едновременно.

— Къде е Елъри? — попита Ентрери.

— Май успя да засегнеш сърцето й.

Ентрери поклати глава заради цялата лудост.

— Така или иначе на нея не можеше да се разчита — каза Джарлаксъл. — При това очевидно. Обидно ми е, когато жени, с които съм делил леглото, се обръщат срещу мен с такава ярост.

— Ако се случва често, може би трябва да поработиш върху техниката си.

Това накара Джарлаксъл да се разсмее, но само за момент.

— Значи останахме петима — каза той. — Или може би четирима — добави и погледна към дупката.

— Твърдоглаво джудже? — попита убиецът.

— Има ли друг вид?

Ентрери се премести на ръба на дупката.

— Хей, грознико — извика надолу. — Приятелчето ти магьосник е мъртво.

— Ба! — изсумтя Атрогейт.

Ентрери погледна обратно към Джарлаксъл, после се премести, сграбчи трупа на Кантан и го метна през ръба на дупката, където тялото се стовари до изненаданото джудже.

— Приятелят ти е мъртъв — повтори Ентрери и този път джуджето не оспори твърдението му. — Сега имаш избор.

— Да го изям или да умра от глад? — попита Атрогейт.

— Да го изядеш и евентуално да умреш от глад — поправи го Джарлаксъл, който застана до Ентрери и надникна надолу. — Или можеш да излезеш от дупката и да ни помогнеш.

— Да ви помогна за какво?

— Да победим — отвърна мрачният елф.

— Не провалихте ли точно тази възможност, когато Кантан се опита да я приложи?

— Не — заяви Джарлаксъл убедено. — Кантан грешеше. Вярваше, че Арраян продължава да е източник на сила за замъка, но не е така. Тя наистина е била началото на заклинанието, но това място е далеч отвъд нея.

В този момент мрачният елф бе приковал вниманието на всички останали, като Олгерхан бе възвърнал цвета на лицето си и отново стоеше стабилно.

— Ако вярвах, че не е така, сам щях да убия Арраян — продължи Джарлаксъл. — Но не. Този замък си има крал, при това силен и могъщ.

— Откъде знаеш това? — попита Ентрери и изглеждаше също толкова объркан и изпълнен със съмнения, колкото и останалите, дори Атрогейт.

— Видях достатъчно от книгата, за да разпозная, че е различна от онази, използвана от Херминикъл в околностите на Хелиогабалус — обясни мрачният елф. — Има и нещо друго.

Той постави ръка върху междупространствения джоб, където държеше камъка с форма на череп, който бе отнел от книгата на Херминикъл.

— Чувствам някаква сила тук, могъща сила. Осъзнавам го ясно и предвид всичко, което знам за Зенги и наученото от сестрите драконки, с думите и страха, така очевиден в очите им, не е трудно да видя логиката във всичко.

— За какво говориш? — попита Ентрери.

— Сестри драконки? — добави Атрогейт, но никой не му обърна внимание.

— Кралят — каза Джарлаксъл. — Знам, че съществува и знам къде е.

— И знаеш как да го убиеш? — попита Ентрери. Беше въпрос, изпълнен с надежда, който обаче не получи утвърдителен отговор.

Убиецът остави нещата така, осъзнавайки, че никога няма да получи директен отговор от Джарлаксъл.

Погледна надолу към Атрогейт, който се бе изправил и гледаше съсредоточено нагоре.

— С нас ли си? Или да те оставим да изядеш приятеля си и да умреш от глад? — попита Ентрери.

Атрогейт погледна надолу към Кантан, после нагоре към Ентрери.

— Не изглежда твърде добре, а едно от нещата, които винаги искам, е хапване — произнесе „добре“ и „хапване“ леко провлачено, така че изглеждаха почти римуващи се, което предизвика гримаса от страна на Ентрери.

— Ако отново започне с това, остава в дупката обърна се към Джарлаксъл убиецът. Мрачният елф, който вече сваляше колана си, за да го накара да се удължи и да изтегли джуджето, отново се разсмя.

— Искаме думата ти, че няма да правиш опити срещу никой от нас — каза Ентрери.

— Ще повярваш на думата ми?

— Не, но така ще мога да те убия с чиста съвест.

— Буахаха!

— Мразя го — промърмори към Джарлаксъл Ентрери и се отдалечи.

Джарлаксъл обмисли думите му с лукава усмивка, може би приемайки това за още една причина да измъкне Атрогейт и да го вземе с тях. Той знаеше, че липсата на загриженост за Кантан у джуджето беше искрена и Атрогейт нямаше да се обърне срещу тях, освен ако не сметнеше, че е в негов интерес.

Което, разбира се, важеше за всички приятели на Джарлаксъл.

Глава 21

Аудиенция при краля

Атрогейт и Ентрери се гледаха един друг дълго, дълго време, след като джуджето излезе от дупката.

— Можех да ти унищожа оръжията, нали знаеш? — отбеляза Атрогейт и вдигна боздугана, покрит с разяждащата течност.

— Можех да ти изям душата, нали знаеш? — отвърна убиецът, имитирайки тона и диалекта на джуджето.

— С двете ти оръжия, превърнати на прах? Това съдържа течност от ръждясващо чудовище — каза той и разклати оръжието така, че топката се залюля на края на веригата.

— Може би надценяваш своите оръжия и подценяваш моите. И в двата случая нямаше да ти хареса да узнаеш истината.

Атрогейт пусна крива усмивка.

— Някой ден ще узнаем тази истина.

— Внимавай какво си пожелаваш.

— Буахаха!

В този момент единственото, което Ентрери желаеше, бе да забие камата си в гърлото на досадното джудже. Но сега не беше моментът. Бяха обкръжени от врагове в жив и враждебен замък. Нуждаеха се от могъщото джудже.

— Оставам убеден, че Кантан грешеше — каза Джарлаксъл и застана между двамата.

Погледна към двамата полуорки, насочвайки погледите на убиеца и джуджето. Арраян стоеше край стената от отсрещната страна, докато партньорът й лазеше на четири крака и очевидно търсеше нещо. Олгерхан изглеждаше много по-здрав. Камата бе вляла живителната енергия на Кантан в тялото му и бе излекувала голяма част от нараняванията от яростните атаки на Атрогейт. Освен това, огромната умора, която забавяше Олгерхан, изглежда бе изчезнала; очите му бяха ярки и нащрек, движенията отривисти.

Но колкото по-добре изглеждаше той, толкова по-зле изглеждаше Арраян. Очите й униваха, а главата й се люшкаше, сякаш вратът й нямаше сили да я държи изправена. Изглежда последните битки й бяха коствали твърде много, а замъкът отнемаше останалото.

— Замъкът има крал — каза Джарлаксъл.

— Ба, Кантан беше разбрал нещата правилно и вие го убихте заради това — каза Атрогейт. — Момичето е, не виждате ли? Тя чезне пред очите ни.

— Няма съмнение, че е част от това — отвърна мрачният елф. — Но само малка част. Истинският източник на живот за замъка лежи под нас.

— И откъде можеш да знаеш това? — попита джуджето. — И какво, в крайна сметка, търси той?

— Знам, защото мога да почувствам краля на замъка толкова ясно, колкото собствената си кожа. И не знам какво търси Олгерхан, нито ме вълнува особено. Съдбата ни се намира долу и при това трябва да побързаме, ако искаме Арраян да остане жива.

— Какво те кара да смяташ, че давам и сополив парцал за нея?

Ентрери хвърли на джуджето изпълнен с омраза поглед.

— Какво? — попита Атрогейт с подигравателна невинност. — Не ми е приятел и е само полуорк. Много полунеща, доколкото виждам.

— Тогава не й обръщай внимание — намеси се Джарлаксъл. — Помисли за себе си, при това добре. Казвам ти, че ако победим краля на замъка, той няма да се бие повече с нас, независимо от съдбата на Арраян. Освен това ти казвам, че поне за момента трябва да направим всичко възможно да я държим жива, защото ако замъкът я вземе, това ще помогне на конструкцията и ще навреди на нас. Повярвай ми и последвай съвета ми. Ако греша и замъкът продължи да черпи сили от нея и в резултат на това ни атакува, то аз лично ще я убия.

Джуджето кимна.

— Това ме устройва.

— Казвам го само защото съм убеден, че няма да се стигне до това — добави бързо Джарлаксъл заради Олгерхан, който му хвърли кръвнишки поглед. — Сега нека се погрижим за раните си и да приготвим оръжията, защото имаме крал за убиване.

Атрогейт измъкна мях и се приближи към полуорките.

— Ето — предложи той. — Има малко от лечебните отвари, за да си върнеш силата — каза на Арраян. — А що се отнася до теб, съжалявам, че ти счупих врата.

Олгерхан не отвърна нищо. Поколеба се за момент край Арраян, после се отдалечи към страничния коридор и отново запълзя на четири крака, търсейки нещо.

Ентрери дръпна Джарлаксъл настрани и го попита:

— За какво говориш? Откъде знаеш нещата, които претендираш, че знаеш или всичко е уловка?

— Не е уловка — увери го Джарлаксъл. — Чувствам го откакто влязохме в това място. Логиката ми казва, че Арраян не би могла да създаде нищо толкова впечатляващо и всичко, което видях впоследствие, само го потвърждава.

— Каза ми същото и преди — отвърна убиецът. — Можеш ли да предложиш нещо повече?

Джарлаксъл потупа копчето джоб, където бе прибран черепът.

— Черепът камък, който прибрахме от другата кула, ме направи чувствителен към определени неща. Чувствам краля под нас. Живителната му сила е много могъща.

— И ние трябва да го убием.

— Разбира се.

— Заради чувствата ти?

— И следвайки доказателствата. Помниш ли книгата на Херминикъл?

Ентрери се замисли за момент и кимна.

— Спомняш ли си мотивите, гравирани по кожената й корица и в полетата на страниците?

Убиецът отново се замисли, после поклати глава.

— Черепи — обясни Джарлаксъл. — Човешки черепи.

— И?

— Забеляза ли орнаментите по книгата на площадката, източникът на този замък?

Ентрери изгледа твърдо приятеля си. Не беше поглеждал книгата толкова отблизо, но започваше да схваща. Предвид опита си с Джарлаксъл, където всеки път изглежда водеше към едно и също, отговорът му беше колкото твърдение, толкова и въпрос:

— Дракони?

— Точно — потвърди мрачният елф, доволен, че Ентрери устоя на желанието да го удари в лицето. — Разбирам уплашеното изражение на нашите работодателки.

Знаели са, че кралят вещер може да изврати и драконовия род както човешкия, дори и от гроба. Страхували са се от очевидното отваряне на изгубената библиотека на Зенги, доказателство за което е кулата на Херминикъл.

Страхували са се, че може да бъде открита книга, подобна на тази, построила настоящия замък.

— Съмняваш се, че Арраян е започнала процеса?

— Съвсем не, както и обясних. Вярвам, че книгата я е използвала, за да изпрати призива си. И е получила отговор.

— От дракон?

— По-скоро от немъртъв дракон.

— Прекрасно.

Джарлаксъл сви рамене при отвратения поглед на другаря си.

— Такъв е пътят ни. Път, пълен с приключения!

— Това е фатална болест.

Мрачният елф отново сви рамене и по лицето му се плъзна широка усмивка.

Продължиха надолу по тунела, по който Кантан бе поел, до стаята, където Ентрери бе победил бойния маг.

Магическата мрежа, която Кантан бе създал, за да попречи на деймонските яйца да паднат, бе на мястото си, с изключение на малката част, изгорена от Ентрери при битката му с магьосника. Въпреки това петимата преминаха бързо през стаята, тъй като нямаха желание за среща с могъщите противници. Всички вярваха, че „кралят“, както уместно го бе нарекъл Джарлаксъл, ги очаква, и нямаха нужда от повече рани и умора. Най-важното в този момент бе да се избягват битките и с тази мисъл Ентрери пое водачеството.

За кратко напредваха добре по извиващия се, лъкатушещ коридор. Нямаше капани, единствено плочките, запалващи факлите, и никакви чудовища не изникнаха пред тях.

Зад един особено остър завой обаче откриха чакащия ги Ентрери с угрижено изражение.

— Стая с дузина ковчези като тези на мумиите гнолове — обясни той, — само дето са по-украсени.

— Дузина от парцаливците? — отвърна Атрогейт. — Ха! По шест плесника за всеки! — каза и развъртя боздуганите си в противоположни посоки.

Небрежното поведение на джуджето обаче не повдигна особено настроението на останалите.

— Има ли друг изход от стаята, или това е краят на пътя ни? — попита Джарлаксъл.

— Право напред! — отвърна Ентрери. — Има врата.

Джарлаксъл ги инструктира да чакат, после бавно се придвижи напред. Откри стаята зад следващия завой, широка овална зала, в която, както бе казал Ентрери, имаше подредени дузина саркофази. Мрачният елф извади камъка с формата на череп и му позволи да води сетивата му. Почувства енергията във всеки от ковчезите, отмъстителна и съсредоточена, мразеща смъртта и завиждаща на живота.

Мрачният елф се потопи още по-дълбоко в черепа, пробвайки силата му. Камъкът бе настроен към хора, не към хуманоидите с кучешки лица, увити в дрипи в ковчезите. Но те не бяха твърде различни и когато отвори очи, Джарлаксъл измъкна тънък жезъл от един джоб на пелерината си и се прицели във вратата от другата страна на стаята. Спря се за момент, за да огледа богато украсения портал, защото дори и на оскъдната светлина на факлите, горящи зад гърба му, можеше да различи основните шарки — барелеф на внушителна битка, където десетки войни се изсипваха към изправен на задните крака дракон.

Мрачният елф намери барелефа за доста показателен.

— Създаден е от спомени — прошепна той и се огледа наоколо, защото говореше за нещо повече от вратата, говореше за цялото място.

Замъкът беше живо същество, създадено от магия и спомени. Енергията му бе призовала гаргойлите и вратите, каменните стени и тунелите с хитро замислените капани и факли по стените. Енергията му пресъздаваше бившите му обитатели, войниците гнолове, които Зенги бе използвал, само че хванати в примката на немъртвост и много по-могъщи, отколкото са били приживе.

Енергията несъзнателно бе подслушала и други спомени на мястото и бе съживила в по-нисша форма много от телата, погребани тук. Джарлаксъл подозираше, че тези немъртви скелети, вдигнали се срещу тях в двора, не са били част от замисъла на Зенги, а просто непреднамерен страничен ефект от освобождаването на магията.

Усмихна се при тази мисъл и погледна напред към украсената врата. Не ставаше дума за случайна интерпретация на художник. Сцената наистина беше спомен, запис на нещо, което наистина се бе случило.

Мрачният елф се бе надявал, че подозренията, назряващи в него откак се бяха промъкнали през подвижната решетка, ще се окажат верни и ето че това бе потвърждението и надеждата му.

Насочи жезъла към вратата и произнесе заповедната дума.

Няколко ключалки изщракаха и едно резе изскочи.

Със струя въздух вратата се отвори. Зад нея коридорът продължаваше в мрака.

— Останете в плътна група и минавайте бързо през стаята — инструктира останалите Джарлаксъл, когато се върна при тях миг по-късно. — Вратата е отворена — постарайте се да остане така, докато преминаваме. А сега идвайте и побързайте.

Той хвърли един поглед на полуорките. Олгерхан почти носеше Арраян, която сякаш не можеше да задържи главата си изправена. Джарлаксъл направи знак на Атрогейт да им помогне и макар да въздъхна с отвращение, джуджето се подчини.

— Идваш ли? — обърна се мрачният елф към Ентрери, когато другите тръгнаха.

Убиецът вдигна ръка, погледна назад по пътя, от който бяха дошли, и каза:

— Някой ни следва.

— Давай напред — инструктира го Джарлаксъл. — Пътят ни е напред, не зад нас.

Ентрери се обърна към него.

— Знаеш нещо.

— Надяваш се, че знам — отвърна Джарлаксъл и тръгна след триото. Спря се няколко стъпки по-надолу, погледна назад към приятеля си и се ухили срамежливо. — Както и аз.

Изражението на Ентрери показа, че хуморът не е оценен.

— Не можем да излезем навън, освен ако не искаме замъкът да победи — припомни му Джарлаксъл след няколко крачки. — С тази победа творението ще вземе Арраян. Това приемливо ли е за тебе?

— Нали те следвам — отбеляза Ентрери.

Преминаха бързо през стаята и нито един саркофаг не се отвори, нито имаше падащи яйца, освобождаващи деймони. От другата страна на вратата откриха дълго стълбище и продължиха надолу в мрака.

Ентрери отново пое водачеството, оглеждайки всяко стъпало и място за хващане, докато светлината около тях намаляваше. Близо до дъното той бе облекчен да открие още натискащи се плочи и скоро по стените от двете страни на последното стъпало оживяха факли.

Светлината трептеше и хвърляше дълги, неравни сенки върху камъка, който вече не бе обработен и напаснат. Изглеждаше сякаш са стигнали до края на конструкцията, до естествен извиващ се коридор, който се спускаше още по-надълбоко пред тях.

Ентрери избърза малко напред, а останалите го следваха отблизо. Обърна се и мина покрай тях до последните две факли. Огледа ги внимателно, очаквайки един или няколко капана и наистина измъкна няколко бодливи шипове от лявата, всички намазани с някакъв вид отрова. После внимателно измъкна факлите и ги занесе при останалите. Подаде едната на Олгерхан и помисли да даде другата на Арраян. Един поглед към жената обаче го отказа, защото тя като че ли нямаше сили да я държи. И наистина, ако не бе подкрепящото рамо на Олгерхан, надали щеше да може да стои изправена.

Вместо това предложи факлата на Атрогейт.

— Имам джуджешки очи, тъпако — изръмжа му Атрогейт. — Нямам нужда от факла. Тоя тунел е окъпан в светлина спрямо местата, където народът ми копае.

— Джарлаксъл има нужда от двете си ръце, а Арраян е твърде слаба — каза му Ентрери и бутна факлата към него. — Предпочитам да водя в мрак.

— Ба, просто ме превръщаш в мишена — изръмжа в отговор джуджето, но все пак взе факлата.

— Още едно предимство — каза Ентрери, обърна се и пое водачеството.

Коридорът продължаваше да се извива наляво, дори по-остро и убиецът остана с чувството, че се намират в същия участък, от който бяха тръгнали, само че много по-дълбоко. Стените бяха от естествен камък и нямаше повече факли, плочи за натиск или други капани, които убиецът можеше да открие. Имаше обаче пресечки и остри завои в други посоки, тъй като другите извиващи се тунели се събираха с този и се превръщаха в един огромен спираловиден тунел. С всяко сливане проходът се разширяваше и ставаше по-висок, така че изглеждаше сякаш се спускат надолу по стръмна пещера вместо по коридор.

В опит да намали усещането за уязвимост, Ентрери ги държеше близо до вътрешната извиваща се стена, докато се движеше напред с меч в едната и кама в другата ръка. За известно време напредъкът им бе в добри темпове и успяха да изминат стотици стъпки от стълбището. Но тогава викът на Олгерхан накара убиеца да замръзне насред крачка.

— Отнема я! — изплака полуоркът.

Ентрери се завъртя и изтича покрай Атрогейт, обърнал глава да види какво става. Бутна Джарлаксъл настрани в желанието си да стигне до Арраян. Когато я забеляза, тя вече бе паднала на земята, а Олгерхан бе коленичил и й шепнеше.

Ентрери се плъзна до нея от другата страна срещу едрия полуорк. Започна да я вика, но се спря, щом осъзна, че произнася името на приятелката си полуръст, която бе оставил далече в южния град Калимпорт. Изненадан и разтърсен, убиецът премести поглед от Арраян към Джарлаксъл, а изражението му настояваше за отговори.

Джарлаксъл обаче не гледаше към него. Мрачният елф бе застанал с лице към Арраян, очите му бяха затворени, а ръката поставена в средата на жилетката.

Шепнеше нещо, което Ентрери не можеше да разбере и поглеждайки отново към падналата жена, убиецът разбра, че елфът се опитва да се намеси по някакъв начин.

Ентрери си помисли за скъпоценния череп и предположи, че Джарлаксъл го използва по някакъв начин, за да попречи на замъка да овладее жената.

Миг по-късно Арраян отвори очи. Изглеждаше повече засрамена, отколкото наранена, и прие помощта на Олгерхан и Ентрери, за да се изправи на крака.

— Времето ни изтича — заяви Джарлаксъл — очевидно за останалите, но тонът му обясняваше ясно на Ентрери, че не може да отлага твърде дълго неизбежното.

— Побързайте — добави мрачният елф и Ентрери кимна на Арраян, след което я остави при Олгерхан и тичешком зае мястото си отпред.

Оставаше му да се надява, че няма да има повече капани, защото не забавяше на всеки няколко стъпки, за да оглежда земята отпред.

Коридорът продължи да се извива и спуска на спирала, но отново започна да се стеснява и скоро бе широк едва дузина стъпки с толкова нисък нащърбен таван, че на Олгерхан му се налагаше да се навежда.

Ентрери почувства как космите по врата му настръхват. Усещаше, че отпред има нещо, дали заради магия или едва доловим звук. Направи знак на джуджето зад него да спре, после пропълзя напред на четири крака и надникна зад острия завой.

Коридорът продължаваше още дузина стъпки, после каменният под падаше надолу, отваряйки се в огромна зала. Спомни си думите на Джарлаксъл за „краля“ на замъка и трябваше да си поеме дълбок, успокояващ дъх, преди да продължи напред.

Пропълзя напред по корем, излезе от коридора и се промъкна в огромна пещера, на една издатина високо над неравния под. От дясната му страна издатината продължаваше още малко, но отляво се спускаше надолу към невидимия под на пещерата. Долу не бе непрогледен мрак, тъй като по пода и стените имаше някакви странни светещи лишеи, които сякаш обливаха камъните в звездна светлина.

Ентрери пропълзя до ръба, погледна надолу и осъзна, че са обречени.

Далече долу, може би на петдесет стъпки, се извисяваше кралят на замъка — огромен дракон. Но не жив дракон с жилава кожа и дебели яки люспи, а изграден предимно от кости, с парчета кожа между крилете и по гърба и главата. Гигантският труп на дракона скелет лежеше свит на пода с костеливи криле, прибрани върху гърба му. Дори Ентрери да бе имал някакви съмнения, че създанието е „живо“, те бързо бяха разсеяни, когато с тракане на кости огромните криле се разтвориха.

Мечове, брони и побелели кости се търкаляха навсякъде из стаята около немъртвия звяр и на Ентрери му отне няколко мига да се досети, че това е било мястото на отчаяната битка. Оръжията и костите са принадлежали на войни — най-вероятно от армията на крал Гарет, осъзна щом помисли малко — които са се били с чудовището по времето на Зенги.

Ентрери тръгна назад и за малко не изскочи от обувките си, когато почувства нечия ръка на рамото си.

Джарлаксъл застана до него.

— Впечатляващ е, нали? — прошепна мрачният елф.

Ентрери му хвърли изпълнен с омраза поглед.

— Знам — каза Джарлаксъл вместо него. — Винаги ме съпровождат дракони.

Под тях драконът от кости и разкъсана кожа вдигна глава, за да ги погледне и макар да нямаше очи, а само точки червена светлина, застрашителният му поглед разтърси спътниците.

— Труп на дракон — изрече Ентрери с очевидно отвращение.

— Драколич — поправи го Джарлаксъл.

— И това би трябвало да звучи по-добре?

Мрачният елф просто сви рамене.

Драконът изрева и гърленият звук отекна по каменните стени с такава сила, че убиецът се уплаши, че издатината, върху която лежеше, може да се срути.

— Това не е правилно — каза Атрогейт, когато звукът утихна. Джуджето също бе дошло, но за разлика от Ентрери и Джарлаксъл не лежеше върху камъка. Стоеше на ръба на издатината и се взираше надолу с ръце на хълбоците. Погледна към Джарлаксъл и попита: — Това ли е кралят?

— Надяваме се.

— И какво се предполага да правим с това нещо?

— Да го убием.

Джуджето погледна обратно надолу към драколича, който бе клекнал на задните си крака, изправен, с клатеща се глава. Дългите две стъпки зъби ясно се виждаха, тъй като по устата почти нямаше кожа.

— Шегуваш се със старото джудже — каза Атрогейт.

Не римува думите си и Ентрери знаеше, че няма да последва „буахаха“.

Джарлаксъл се изправи.

— Не се шегувам — провъзгласи той. — Времето за изпитания е пред нас. Давай, могъщи Олгерхан, в името на твоята дама Арраян. И ти, уважаеми Атрогейт, безстрашен и могъщ. Тези крехки кости ще се превърнат на прах под могъщите ти удари!

Олгерхан изрева и се появи на издатината, после със сила и мощ, каквато не бяха виждали у него, вдигна тежката си сопа и се засили надолу по перваза.

— Наистина не се шегуваш със старото джудже? — попита Атрогейт.

— Разбий му черепа! — извика окуражително Джарлаксъл.

Атрогейт погледна към мрачния елф, надолу към драколича, после обратно към елфа и сви рамене. Измъкна оръжията от гърба си, прошепна им и се втурна след Олгерхан, задействайки заклинанията им.

— Напълни си зъбките с полуоркска храна — изрева джуджето на очакващия звяр, — докато Атрогейт се стовари връз твоята глава! Буахаха!

— А сега ние се махаме — отбеляза Ентрери и застана зад Джарлаксъл, без да има намерение да се втурва след двамата войни.

В следващия момент настана мрак, толкова непрогледен, че Ентрери не можеше да види ръката си, дори ако размърдаше пръсти пред очите си.

— Насам — подкани го Джарлаксъл и той почувства ръката на мрачния елф около кръста си.

Понечи да протестира и да се отдръпне, прибирайки камата, за да освободи едната си ръка, макар да не смееше да прави резки движения, докато е на перваза.

Но убиецът остана изненадан, когато Джарлаксъл се притисна към него и го хвана в здрава прегръдка. След което мрачният елф падна от ръба.

Драконът изрева.

Ентрери изкрещя.

Но в следващия момент се понесоха във въздуха, когато Джарлаксъл активира способността си да левитира. Щом се приземиха на пода на пещерата, Джарлаксъл захвърли настрани камъка, който бе омагьосал със заклинание за мрак и пусна Ентрери.

Ентрери се претърколи настрани, оставяйки малко разстояние между себе си и мрачния елф. Бързо се ориентира достатъчно, че да осъзнае, че драколичът не гледа към него и Джарлаксъл, а е съсредоточен върху полуорка и джуджето, които продължаваха дивата си атака по спускащия се каменен перваз.

Ентрери имаше възможност да атакува, използвайки елемента на изненада. Докато звярът бе разсеян можеше да преодолее защитата му и да нанесе страховит удар.

Но той дори не помръдна, освен за да погледне към оръжията си. Как можеше дори да нараниш нещо подобно?

Погледна настрани и си помисли дали да не скочи натам и вместо това да намушка Джарлаксъл, но откри, че мрачният елф е затворил очи и е потънал в дълбока концентрация.

Джарлаксъл изглежда имаше някакъв скрит номер под ръка — или поне така се надяваше Ентрери.

Но Ентрери пак не атакува звяра, тъй като това не бе битка, която желаеше. Затича се далече от стената, завивайки към далечната страна на пещерата, оставяйки колкото се може повече разстояние между себе си и полуорка и джуджето.

Погледна назад, когато Олгерхан извика и почти изгуби съзнание, когато видя струя черна храчка да излита от кокалестата уста на драколича. Макар все още да се намираше на двадесет стъпки от пода, полуоркът отчаяно скочи от склона пред струята, която обгърна камъка и незабавно започна да го топи.

— Някога черен дракон… — Ентрери чу как Джарлаксъл обяснява нещо по отношение на киселинния дъх, който бе запазена марка на този определен тип звяр.

— Може да диша? — ахна Ентрери. — Скелет е и може да диша?

Но Джарлаксъл отново бе затворил очи и не му обръщаше внимание.

Ентрери се затича по-бързо, без да обръща внимание на стенанията на Олгерхан. Все пак хвърли още един поглед назад и видя бедния полуорк, сгърчен на земята, а единият му крак бе странно изкривен, явно счупен. „Колко нелепо“, помисли си. За пръв път полуоркът изглеждаше готов за битка и ето че вече бе извън строя преди дори да е започнала. И това бе „героят“ на Арраян, нейната истинска любов?

Моментното разсейване струва скъпо на убиеца, защото щом погледна назад, видя огромната костена опашка да замахва към него.

Арраян също водеше тежка битка, но нейната бе вътрешна и не се водеше с мечове или жезли. Нейната бе изпитание на волята, каквато човек води с болест, защото тъмните сили на творението на Зенги я връхлитаха подобно на рак. Драколичът дращеше по живителната й сила с демонични ръце. В продължение на дни я бе притискал, омаломощавал, изстисквал и сега, толкова близо до краля на замъка, чудовищният звяр, неволно събуден от нея, Арраян бе стигнала до последното бойно поле.

Но тя нямаше как да отвърне на атаките, нямаше силите да нападне драколича и да пребори нестихващите намеси на книгата. Това бе физическа битка за нейните другари.

Тя просто трябваше да се държи здраво за искриците живот, да остане в съзнание и да опази идентичността си. Трябваше да устои на изкушението да се предаде на хладния подканящ мрак, на обещанието за почивка.

Един образ, този на Олгерхан, я поддържаше в битката, макар да знаеше, че е изгубена кауза. През всичките тези години той бе бил най-скъпият й приятел. Беше търпял цупенето й, когато не успяваше да разгадае мистериите на някоя магия. Бе приемал егоизма й, когато всичките й мисли и думи бяха насочени към нейното собствено бъдеще и мечти. Бе останал до нея, предлагайки й подкрепа при всяко препятствие и бе аплодирал отдалече всяка нейна победа.

И тя го бе приела като приятел — но само като приятел. Не бе осъзнала дълбочината на отдадеността и любовта му към нея. Беше носил онзи пръстен и макар Арраян да не бе присъствала на поставянето му и обяснението, разбираше свойствата на физическото споделяне, създадено от комплекта. Той бе страдал, при това много, тя да се намира там, където бе в момента, да има този едничък шанс, колкото и слаб да изглеждаше.

Не можеше да го провали. Не можеше да предаде доверието и саможертвата на полуорка, когото обичаше.

Да, обичаше го. Арраян го знаеше отвъд всякакво съмнение. Много повече от приятел, Олгерхан беше нейният партньор, нейната опора, топлина и радост.

Едва когато го бе видяла на прага на смъртта, Арраян бе осъзнала изцяло всичко това.

Трябваше да продължи да се бори.

Но мракът я привличаше.

Чу данданията в далечната стая и успя да отвори очи. Чу приближаването на някого от другата посока, но нямаше сили да обърне главата си.

Те я подминаха и Арраян реши, че сънува, после се уплаши, че е преминала в отвъдния свят. Защото тези тримата, Елъри, Мариаброн и Кантан със сигурност бяха загинали и въпреки това преминаха покрай нея — жената войн, вдигнала могъщата си брадва; рейнджърът, хванал легендарния си меч; магьосникът, приготвил заклинание.

Как бе възможно?

Това реалност ли беше, или смъртта?

— Буахаха! Трябва да си по-бърз от това, кльощав червей такъв! — изрева Атрогейт, щом избегна един замахващ нокът, гмурна се под щракащите зъби и се изправи, нанасяйки страховит удар, който силно отекна върху предния крак на драколича. Разнесе се костен прах, но кракът не поддаде, нито пък се напука.

Атрогейт бе вложил цялата си сила в този удар, бе използвал цялата си магическа мощ и заклинанието на боздугана, покрит с ударното масло, за максимален ефект.

Не бе нанесъл кой знае какви щети.

Удари крака отново, после трети път, преди звярът да го удари по рамото и да го запрати претърколен надалече. Отскочи от купчината кости, оръжия и брони и успя да се изправи на крака точно навреме, за да се хвърли настрани, за да избегне щракването на могъщите озъбени челюсти на драколича.

— Малко помощ, ако може! — изкрещя джуджето и това бе най-близкото до вик на паника, което някога бе произнасяно от уверения Атрогейт.

Драколичът го нападна отново и той се хвърли настрани, като дори успя да нанесе два последователни удара с боздуганите си, а стъклостоманените им топки отскочиха последователно от дебелите драконови кости.

Създанието не показа признаци на болка или страх и главата продължи да напада, щракайки към него отново и отново. Той отстъпи и се претърколи, отскочи назад и когато драколичът най-сетне го застигна, джуджето скочи високо, достатъчно високо, че да е над хапещата паст на съществото. Беше му спестено смъртоносното ухапване, но бе захвърлен обратно на пода.

Когато се приземи и се плъзна по гръб, забеляза Олгерхан, който продължаваше да се извива и да стиска счупения си крак.

— В името на боговете, тъпако, ставай! — примоли се Атрогейт.

Ентрери не беше достатъчно бърз. Подскочи и се завъртя странично, но люлеещата се опашка го закачи и го превъртя насред движението. Успя да запази достатъчно самообладание, че да свие глава и рамене и да се превърти, докато се приземяваше върху костите, но когато се изправи, установи, че единият глезен трудно ще издържи тежестта му. Огледа го набързо и видя кръвта от едната страна на ботуша си.

Въпреки това продължи да подскача и куцука и мислите му се въртяха около намирането на начин да се измъкне. През цялото време Ентрери бе подозирал, че жаждата за приключения на Джарлаксъл ще ги въвлече в ситуация, в която не могат да победят. Това време бе дошло.

Той се спъна в купчина кости, после се просна по очи, когато опашката на драколича замахна към него, но по-високо над земята. Погледна покрай немъртвия звяр и видя Джарлаксъл, застанал тихо встрани, Атрогейт, борещ се отчаяно с по-опасните оръжия на дракона, Олгерхан извиващ се в агония, видя и…

Убиецът примигна няколкократно, без да е в състояние да разбере онова, което вижда пред себе си. Елъри тичаше надолу по склона, за да се присъедини към битката. Елъри! Предполагаше се, че е загинала от неговата ръка. А зад нея идваше Мариаброн, който също беше мъртъв.

Ентрери хвърли мрачен поглед към Джарлаксъл, смятайки, че приятелят му го е измамил. В крайна сметка не бе видял трупа на Елъри. Нима всичко бе лъжа?

Докато обмисляше да зареже бягството си и да се върне да убие Джарлаксъл, той осъзна, че наистина бе видял Мариаброн да лежи мъртъв.

Погледът на Ентрери бе привлечен към малката площадка горе на перваза. Там стоеше Кантан и размахваше ръце.

Ентрери знаеше, че този мъж е мъртъв. Повече от мъртъв, душата му бе унищожена от инкрустираната кама.

И въпреки това бе там и правеше магия.

Доста по-надолу, все още на около четиридесет стъпки от земята Елъри хвана брадвата с две ръце и скочи във въздуха.

Самоубийствено, помисли си Ентрери. Но можеше ли да е самоубийствено, ако вече бе мъртва?

Тя се рееше от високо, тялото й се изви напред, когато се стовари до драколича, а брадвата й се удари със страхотна сила в едно от ребрата, отнасяйки парче кост и разкъсвайки дълго парче здрава кожа, чак до земята.

Приземи се тежко, но веднага се изправи на крака и размаха яростно оръжието, без да се притеснява за защитата си.

Зад нея дойде Мариаброн, скачайки широко и надалече. Стовари се върху гърба на драколича и някак успя да се задържи, след което успя да се изправи до седяща позиция, обкрачил огромния гръбнак на чудовището.

Обви краката си около един прешлен, хвана меча си с две ръце и започна да нанася удари.

Драколичът се изправи и отгоре долетя внезапна ослепителна светкавица, която изпращя около главата на чудовището.

Но дори и светкавицата да го бе наранила, драколичът с нищо не го показа.

Нищо от това нямаше смисъл за Ентрери, така че естествено отправи поглед към Джарлаксъл. Мрачният елф просто стоеше там, привидно спокоен, със затворени очи, потънал в пълна концентрация. Ентрери поклати глава. Този винаги имаше някакъв подготвен номер.

Въздишката му бе на отвращение, свиването на рамене от безпомощност, но Ентрери смени посоката и вдигна Нокътя на Шарон над рамото си. Може пък това да не беше краят, все пак.

Драколичът бе съсредоточен върху Кантан и Атрогейт атакува отпред, докато Ентрери с куцукане го нападна отзад. Елъри и Мариаброн удряха яростно. Убиецът обаче пак поклати глава, изпълнен със съмнение, че това ще е достатъчно.

Наблюдаваше как змиевидният врат повдига бързо главата към магьосника. Кантан запрати второ заклинание и черепът на драколича моментално изчезна в пламъците на огнено кълбо. Излезе от тях димящ и почернял на места.

Със свободната си ръка Ентрери разтвори плаща си и прошепна „Червен“ в един от джобовете, после сграбчи Нокътя на Шарон с две ръце, решен първият му удар да е сериозен.

Високо над него главата на драколича сграбчи Кантан от ръба. Могъщите й челюсти захапаха магьосника през кръста и стиснаха здраво. Звярът разтърси врата си наляво-надясно и долната част от тялото на Кантан полетя към земята, а горната част бе сдъвкана на пихтия.

Ентрери искаше да изкрещи.

Но вместо това изръмжа и се хвърли върху задния крак на драколича, влагайки цялата си тежест в удара.

Нанесе някакви щети, но определено не достатъчно и му хрумна, че ще трябва да удари създанието хиляди пъти, за да го убие.

Кантан вече бе изчезнал. Драколичът падна на четири крака и завъртя глава настрани, за да изплюе още една струя киселина, която обгърна Мариаброн и го стопи на място.

Ентрери преосмисли действията си.

Зад него се изправи скелет, държащ ръждясал широк меч. Убиецът замахна към него, поваляйки го с един удар. Но навсякъде около него затракаха кости, събраха се и се надигнаха. Ентрери се огледа за изход. Придвижи се така, че да удари най-близкия скелет, но се спря, щом осъзна, че не им е враг.

Войните скелети, някогашни бойци от Армията на Кървав камък, нападнаха драколича.

Зашеметен, Ентрери отново погледна към Джарлаксъл, а в ума му се вихреха възможностите, лудостта, когато забеляза, че мрачният елф стои с протегната ръка, в която с лилава светлина проблясваше скъпоценният камък във формата на череп.

— В името на боговете! — изкрещя Атрогейт и за пръв път Ентрери бе напълно съгласен с проклетото малко създание.

Навсякъде из огромната зала Армията на Кървав камък се изправяше и подновяваше битката, която бе водила преди десетилетия/Сто войни стояха изправени на кокалести крака, вдигнали мечове, брадви и бойни чукове. Не изпитваха страх и имаха само една цел. Като един се хвърлиха върху звяра. Метал издрънча върху кост, жилавата кожа се разкъса под атаката.

Атрогейт нямаше представа какво се случва около него, нито защо. Той обаче не се спря, за да се чуди на късмета си, защото ако мъртвите не се бяха вдигнали, животът му несъмнено щеше да завърши внезапно и по брутален начин.

Ревът на драколича отекна в стаята и почти събори джуджето със силата си. Струя киселинна слюнка стопи една група скелети войни, но докато звярът навеждаше главата си, за да избълва смъртоносния дъх, друга група го нападна.

Атрогейт видя възможност. Призова още ударна смазка на десния си боздуган и се хвърли напред след група скелети, разблъска ги и замахна страховито.

Експлозията откърти драконови зъби и отнесе голямо парче от челюстта на драколича, но преди джуджето да успее да замахне отново, огромният череп се вдигна отвъд обхвата му.

После се спусна тежко надолу и Атрогейт изкрещя и се хвърли настрани. Скелетите около него бяха натрошени, а спускащият се череп го удари силно и го запрати проснат на земята. Оръжията изхвърчаха от ръцете му. Опита се да се изправи, но не можа. Почувства, че драколичът идва след него и знаеше, че е обречен.

Но преди това да се случи бе сграбчен за дрехата от залитащ полуорк, който го дръпна настрани и го събори на земята, след което падна защитно отгоре му.

— Продължаваш да миришеш зле — промърмори джуджето, със слаб и треперещ глас.

Олгерхан би приел това за благодарност, само дето в този момент почти бе изгубил съзнание, повален от вълните агония, заливащи го от счупения крак.

Ентрери сечеше и удряше с всички сили, а могъщият му меч оказваше известно влияние. Беше наясно, че единственият им шанс са обединените усилия на всички бойци и даваше своя принос.

Но не твърде упорито, защото основното в мислите на Ентрери бе, че не иска да привлече вниманието на драколича.

Където се насочеше това внимание, враговете се превръщаха в прах.

А и в този момент огромното създание бе изпаднало в състояние на бясна ярост, крилете му плющяха и удряха, опашката му се мяташе диво и разхвърляше войни из въздуха, за да ги смаже в далечните стени на залата.

Но металът кънтеше отново и отново, чупеше костите, разкъсваше гниещата драконова кожа. Едно от крилата се спусна надолу, за да удари Елъри, но когато стигна най-ниската си точка, дузина немъртви войни скочиха върху него и започнаха да секат, хапят, дерат и дърпат с костеливите си ръце. Драколичът изрева — и сякаш имаше някаква болка в този вик — и се заразмахва диво.

Скелетите се задържаха.

Драколичът се претърколи и наоколо се разхвърчаха разцепени и натрошени кости. Когато се изправи, войните скелети бяха раздробени, но същото важеше и за крилото му, откъснато от раменната става.

Създанието изрева отново.

После захапа Елъри през кръста и захвърли разкъсаното й тяло през стаята.

Твърдоглаво и неумолимо, скелетите отново се нахвърлиха върху него, но Ентрери забеляза, че звънтенето на метал върху костите бе намаляло.

Струя слюнка стопи още една група атакуващи скелети. Предните крака разкъсаха друг немъртъв войник на две и хвърлиха костите му по следващ. Драколичът смаза още една двойка с удар на огромния си череп.

Всяка надежда изчезна от Ентрери. Въпреки неочакваните съюзници, не можеха да победят могъщия звяр. Погледна към Джарлаксъл и за пръв път мрачният елф отвърна на погледа. Сви рамене извинително, после подръпна широката периферия на шапката си. Тялото му потъмня, а физическата му форма потрепери.

Мрачният елф изглеждаше повече двуизмерен отколкото триизмерен, повече сянка, отколкото живо, дишащо същество. Плъзна се назад до стената, изтъни се до черна нишка и се мушна в една пукнатина в камъка.

Ентрери изруга под носа си.

Трябваше да се измъкне, но как? Площадката не му вършеше работа, защото половината бе прогорена.

Така че той продължи да бяга, толкова бързо, колкото му позволяваше нараненият глезен. Куцукаше през стаята, далече от драколича, който продължаваше да сее разрушения сред армията скелети. Погледна през рамо и видя, че опашката на създанието отнася последната съпротива и сърцето му се сви, когато ужасяващите червени точки, които служеха за очи на звяра, се спряха на него.

Чудовището подхвана преследването.

Ентрери огледа далечната стена. Имаше няколко отвора, но бяха широки, твърде широки.

Той обаче нямаше избор, така че се отправи към най-тесния, объл тунел, висок около осем стъпки. Когато стигна до входа му, скочи върху един страничен камък и направи гримаса заради пронизващата болка в глезена, после скочи нагоре и се хвана за арката с две ръце. Бързо задвижи ръце и закачи тънко въже, после се пусна и хукна в тунела.

Само дето не беше тунел, а малка тясна стая.

Нямаше накъде да бяга, а главата на драколича можеше лесно да се мушне след него.

Обърна се и се долепи колкото се можеше по-плътно до задната стена на късия тунел. Докато създанието се приближаваше, измъкна оръжията си, макар да знаеше, че не може да спечели.

— Ела ми — озъби се и целият му страх изчезна. Ако му бе писано да умре тук и сега, така да бъде.

Звярът се хвърли напред и наведе главата си. Змиевидният му врат се изви с хрущене на кости и запрати ужасяващите разкъсани челюсти навътре в тунела право към безпомощния Ентрери.

Убиецът не нападна, а вместо това се гмурна надолу, сви се на кълбо и изкрещя с пълно гърло.

Защото в мига, когато черепът на драколича премина през арката, се оказа под сребърната статуетка на червеноок дракон, която Ентрери тъкмо бе поставил там и дяволският капан се задейства, изстрелвайки огнена струя, която би накарала да се замислят дори и най-великите от червените дракони.

Пламъците се понесоха надолу от арката с рев и ужасяваща сила, овъглявайки костите, стапяйки самото скално легло. Главата на драколича не продължи напред, за да захапе Ентрери, но убиецът не усещаше нищо друго освен щипещата горещина. Остана свит на кълбо със затворени очи, крещейки срещу ужаса и болката, отричайки рева на пламъците и драколича. Почувства как плащът му се запалва и косата му се опърля.

Защитниците на Палишчук се биеха храбро, защото нямаха голям избор. От мрака прииждаха още и още гаргойли в поредната вълна на битка, която изглеждаше безкрайна. След първата атака жителите на града се бяха организирали на малки защитни групи, обграждащи онези, които не можеха да се бият. За тяхна чест, бяха загубили само неколцина в битката с гаргойлите, а по улиците се въргаляха много трупове на чудовища.

В една малка стая един самотен боец имаше по-малко късмет и никакви възможности. Защото както някои от другите жители, които бяха загинали тази нощ, Калихай бе отрязана от защитните формации. Биеше се сама, а Дейвис Енг безпомощно стенеше в леглото зад нея.

В стаята имаше трима мъртви гаргойла, двама убити в ранните мигове на дългата битка. След дълго затишие третият се бе хвърлил срещу нея и тъкмо бе паднал.

Писъците му обаче бяха получили отговор и следващите два влетяха с трясък. Калихай знаеше, че отвън има и други, готови да се включат в битката.

Тя отбягна удар и мушна напред с острието си. Помисли си, че може и да победи двойката, но знаеше, че няма да издържи още дълго.

Хвърли поглед към Дейвис Енг, който лежеше с вкочанено от ужас лице.

Калихай изръмжа, докато отново насочваше вниманието си към битката. Не можеше да го изостави, не и по този начин, не и когато беше толкова безпомощен.

Така че продължи да се бие и един от гаргойлите се строполи на пода. Друг зае мястото му, после още един, и Калихай се въртеше и сечеше диво, надявайки се, молейки се да ги удържи.

Всички мисли за победа отлетяха, но тя продължи отчаяните си замахвания и завъртания, вкопчена в последните мигове на живота си.

Изведнъж гаргойлите изпищяха толкова пронизително, толкова отчаяно, че ушите на Калихай я заболяха, а зад гърба й Дейвис Енг проплака.

И тогава гаргойлите изчезнаха. Просто изчезнаха.

Не бяха излетели от стаята. Просто се бяха стопили.

Калихай осъзна, че труповете също са изчезнали.

Примигна и погледна към Дейвис Енг.

— Нима съм загубила ума си? — попита тя.

Мъжът изглеждаше също толкова объркан и нямаше отговор.

От улицата се понесоха радостни възгласи. Калихай отиде до счупения прозорец и погледна надолу.

Внезапно, без обяснение, битката за Палишчук бе приключила.

От пукнатината в стената Джарлаксъл бе видял пожара. Огнена колона се бе спуснала отгоре, обгаряйки горната част на врата и главата на драколича.

Огромното тяло с едно откъснато крило се разтресе и потрепери.

Какъв номер бе направил Ентрери?

В следващия момент мрачният елф разбра. Статуетката, която бе оставил над вратата на жилището им в Хелиогабалус, подаръкът от сестрите драконки.

„Умни мой приятелю“, помисли си Джарлаксъл.

Помисли и че този приятел със сигурност е мъртъв.

Пламъците поутихнаха и драколичът измъкна глава от дупката. От люлеещата се глава и врат се издигаха струйки дим и когато се обърна нестабилно, Джарлаксъл видя, че половината му глава е стопена. Създанието нададе рев или поне се опита.

Направи стъпка назад в стаята. Залюля се и се строполи. Остана неподвижно, съвсем неподвижно.

Джарлаксъл се измъкна от пукнатината и отново се материализира в залата — стая, която бе станала призрачно тиха.

— Махни се от мен, тлъст глупако — прозвуча гласът на Атрогейт и наруши мълчанието.

Мрачният елф се обърна и видя как джуджето претърколи Олгерхан на пода. После скочи, плюейки и псувайки. Огледа се, опита се да осъзнае какво се е случило и остана дълго време с ръце на хълбоците, втренчен в трупа на дракона.

— Проклет да съм, ако не победихме — обърна се към Джарлаксъл.

Мрачният елф почти не го чуваше. Джарлаксъл бързо премина през стаята, уплашен от онова, което щеше да открие.

Дишането му се успокои, когато Артемис Ентрери излезе изпод арката, а от главата и торса му се издигаха струйки дим. В едната си ръка държеше смачканата димяща дрипа, която бе останала от плаща му. С отвратен поглед към мрачния елф я метна настрани.

— Около теб винаги има дракони — промърмори той.

— Имат най-големите съкровища за придобиване.

Ентрери първо огледа пълната с кости, но иначе празна стая, после погледна Джарлаксъл.

Мрачният елф се разсмя.

Глава 22

За победителя

Олгерхан изсумтя, изохка и спря да диша, докато Атрогейт овързваше счупения му крак със здрав кожен ремък. Джуджето направи примка от каиша и поднесе единия му край към лицето на полуорка.

— Най-добре го захапи здраво — каза той.

Олгерхан го изгледа за миг и после впи зъби в края на ремъка.

Атрогейт кимна и дръпна здраво каиша, като го напъна яко и изправи със сила крака на полуорка. Лентата заглуши донякъде вика на Олгерхан, но въпреки това той отекна из залата. Полуоркът сви здраво юмруци и удари по каменния под.

— Да, на бас, че боли — обади се Атрогейт.

Полуоркът се отпусна назад, почти припаднал. Известно време ту губеше съзнание, ту се освестяваше и пред очите му танцуваха черни петна, но после през замайването и болката видя нещо, което завладя вниманието му. Арраян се появи на перваза. За пръв път от толкова време стоеше изправена, без да се обляга на нищо.

Олгерхан се надигна на лакти, когато тя срещна погледа му.

— И ето как свършва всичко — отбеляза Джарлаксъл, пристъпвайки заедно с Ентрери към джуджето и полуорка. — Вдигни го. Ще ви пренеса горе на перваза при Арраян един по един.

Атрогейт се зае да помогне да Олгерхан да се изправи, но Ентрери просто отиде до стената, където бързо избра маршрут и започна да се катери. Движеше се уверено и когато Джарлаксъл направи първото си качване и положи внимателно Олгерхан до Арраян, вече почти бе стигнал.

Когато най-после подаде глава над издатината, видя как Арраян се бе свлякла над Олгерхан, бе го прегърнала здраво и му признаваше любовта си. Ентрери изскочи до тях, усмихна им се леко, което никой от двамата дори не забеляза, и се отдалечи, за да провери изкачващия се коридор.

Пробяга известно разстояние по него, но не откри врагове и не чу никакви звуци. Когато се върна, завари останалите четирима да го чакат. Олгерхан се беше облегнал на джуджето, а Арраян го подкрепяше, хванала ръката му от другата страна.

— Коридорът е чист — докладва той.

— Замъкът е мъртъв — отговори Арраян и гласът й проехтя по-силно, отколкото Ентрери го бе чувал преди.

— Не можеш да си сигурна — обади се Атрогейт.

Но Арраян кимна и увереността й се противопостави на притесненията на останалите.

— Не знам откъде го знам — обясни тя. — Просто знам. Замъкът е мъртъв. Няма да се сблъскаме с гаргойли или мумии, нито с деймони или други чудовища.

Дори капаните, според мен, сега са неактивни.

— Аз ще се погрижа за това, на всяка стъпка — увери я Ентрери.

— Ба, но тя няма как да е сигурна — повтори Атрогейт.

— Според мен е — каза Джарлаксъл. — Сигурна и права. Драколичът беше източникът на несекващия живот на този замък, даваше сила на книгата, а книгата даваше сила на гаргойлите и другите чудовища. Без дракона те не са нищо повече от мъртъв камък и празни трупове.

— И драконът даваше на книгата силата да краде живота ми — добави Арраян. — Щом падна, бремето се вдигна от мене. Не разбирам всичко, уважаемо джудже, но съм сигурна, че не греша.

— Ба, а тъкмо започваше да става забавно.

Това ги разсмя, дори Олгерхан, макар че се намръщи от усилието. Джарлаксъл излезе пред тримата, за да се присъедини към Ентрери.

— Ще вървим напред и ще се уверим, че пътят е чист — каза мрачният елф и двамата с Ентрери тръгнаха.

Закрачиха бързо и се отдалечиха доста от останалите.

— Наистина ли замъкът е мъртъв? — попита Ентрери, щом останаха сами.

— Арраян има развит усет и тъй като беше тясно свързана със замъка, ще се доверя на преценката й в този случай.

— Изглежда знаеш повече от нея.

Джарлаксъл сви рамене.

— Без гаргойли и мумии — продължи Ентрери. — Източникът на силата им вече го няма. Ами немъртвите?

Ще ни чакат ли скелети, когато се върнем в крепостта?

— Какво искаш да кажеш?

— Изглежда техният господар върви до мен.

Джарлаксъл се засмя.

— Кога стана некромант? — попита Ентрери.

Джарлаксъл извади камъка с формата на череп.

— Тогава ти си бил причината, разбира се — каза убиецът. — За всичко.

— Не е напълно вярно — отговори Джарлаксъл. — Аз докарах тримата ни изгубени спътници, така е. Ти наистина ги чу как ни следват надолу.

— И остави четвъртия да виси на шип?

Джарлаксъл отново се засмя.

— Той е джудже — черепът не ми дава власт над мъртви джуджета, само над хора. Така че ако ти паднеш в битка…

На Ентрери не му беше забавно.

— Имаш силата да вдигнеш армия от скелети? — попита той.

— Не — обясни мрачният елф. — Не всичките. Драколичът ги съживяваше, или замъкът. Но ги чувах, всеки един от тях, и те ме чуваха и се подчиниха на заповедите ми. Може би са изпитвали неприязън към дракона, който ги е избил преди време.

Прекосиха стаята, където Ентрери се беше бил с Кантан и продължиха уверено напред. От релефите по тавана не падаха яйца с деймони пазители, които да ги нападнат, нито се отваряха саркофази. Когато най-сетне достигнаха главната зала на замъка, те откриха, че чудовищата бяха нахлули през вратите. Но не бе останало нито едно, което да се изправи срещу тях. Подът бе осеян с кости, а на стълбите лежаха неподвижно две гнолски мумии, гаргойли не се виждаха. Навън беше тъмно, защото вече бе късна нощ.

Джарлаксъл почти не обърна внимание на всичко това. Можеше да види плячката си и бързо отиде при книгата, която все още беше върху платформата си от филизи. Нямаше мистични руни, въртящи се във въздуха над нея и мрачният елф не усети гъделичкането на магическата сила, докато се приближаваше. Погледна към Ентрери и после откъсна една страница.

Спря за момент и се огледа, сякаш се ослушваше за срутването на стена.

— Какво? — попита Ентрери.

— Замъкът няма да се срути като кулата на Херминикъл.

— Защо?

— Защото за разлика от онази постройка тази е завършена — обясни Джарлаксъл. — И защото жизнената сила, която завърши този замък, все още е жива.

— Арраян? Но ти каза…

Джарлаксъл поклати глава.

— Тя бе само онази, която започна процеса, и замъкът изсмукваше сили от нея за удобство, не за да оцелее. Смъртта й нямаше да означава нищо за целостта на структурата, освен че може би щеше да забави растежа на гаргойлите или нещо друго маловажно.

— Е, ако не е Арраян, тогава кой? — попита Ентрери. — Драколичът?

Джарлаксъл откъсна друга страница, после още една.

— Драколичовете си ги бива. Духовете им бягат и се укриват, очаквайки друго подходящо тяло, което да съживят и населят.

Очите на Ентрери се разшириха и той неволно се огледа, сякаш очакваше звярът да се стовари отгоре му. Понечи да попита Джарлаксъл какво иска да каже, но се спря, когато чу другите да се влачат в залата зад него.

— Добре дошли — каза им Джарлаксъл. — И точно навреме, за да видите края на заплахата.

С тези думи той се отдръпна от книгата и допря върховете на палците си. С разперени пред себе си пръсти призова силата на един от магическите си пръстени.

От разтворените му ръце изригна ветрило от пламъци, които обгърнаха магическия том и го подпалиха. Смеейки се, Джарлаксъл извади кинжал и започна да раздира книгата, при което се разлетяха почернели, горящи парчета пергамент.

Правейки това представление, мрачният елф намери своето съкровище и го пъхна в ръкава си под прикритието на разрязващите движения. Не се изненада, когато видя трофея си — пурпурен, сияещ скъпоценен камък с формата на череп. Не човешки череп като онзи, който Джарлаксъл вече притежаваше, а череп на дракон.

Веднага щом сключи пръстите си около камъка, мрачният елф почувства жизнената сила на големия черен дракон, която се таеше в него.

Почувства омразата, яростта.

Но най-силно почувства страха на дракона.

Това му хареса.

Не беше нужно петимата останали спътници да се отдалечават, за да намерят още съюзници. С победата над дракона и над артефакта на Зенги бе дошло поражението на гаргойлите. Уингхам бе предположил, че се е случило нещо хубаво и важно и бързо бе извел отряд от войници полуорки през северната порта на Палишчук.

Бяха много доволни да видят как петимата излизат през дупката в подвижната решетка, която Атрогейт бе направил по-рано.

Зарадваха се и едновременно се разтревожиха, защото четирима липсваха, включително мъжът, който от десетилетия бе приятел на Палишчук.

Арраян изтича към Уингхам и го обви в силна прегръдка. Около тях избухнаха овации — за Арраян и за Олгерхан, с по някой и друг поздрав и към останалите трима.

Но аплодисментите бързо стихнаха, когато Олгерхан потвърди смъртта на Кантан и Елъри, на добрия Праткъс и на Мариаброн Скиталеца.

Така че честването бе приглушено, но все пак празнуваха, защото заплахата бе отминала и Палишчук бе оцелял. След малко радостни възгласи и много молитви, направени за мъртвите, Уингхам поиска да чуе цялата история.

— Ще има време за това, когато се върнем в Палишчук — отговори Джарлаксъл и останалите, дори вечно любопитният Уингхам, бързо се съгласиха. Замъкът можеше да е мъртъв, но в края на краищата те все още бяха дълбоко насред Ваасанската пустош.

— Почти я изгубихме — каза Джарлаксъл на Уингхам, защото се бе постарал да върви до стария полуорк на връщане. — Олгерхан захвърли пръстена си и внезапният шок от поемането на цялото бреме едва не смаза бедното момиче.

Уингхам му хвърли любопитен поглед и за малко да се изпусне с едно „Откъде знаеш?“, прецени Джарлаксъл, защото го прочете ясно по лицето на стария търговец на оръжие.

— Когато не можахме да намерим пръстена на Олгерхан, знаехме, че трябва да действаме бързо. За щастие в този момент вече бяхме готови да се бием с истинския владетел на крепостта, черен драколич с огромни размери и сила.

Това накара Уингхам да се ококори.

— Имате доста да разказвате — каза той.

— Беше дълъг ден — отговори Джарлаксъл.

Целият град се стече тази нощ — стари, млади и онези между тях, за да чуят историите за падането на драколича. Естествено, Джарлаксъл влезе в ролята на разказвач от името на петимата, защото малцина в целия свят можеха да разказват истории по-добре от странния стар мрачен елф. Атрогейт вмъкна няколко рими и изглежда получаваше особено удоволствие от стенанията на присъстващите.

Докато ставаше това, Ентрери отиде в далечния край на общата зала, опитвайки се да остане незабележим. Не му се говореше с никого, не искаше да го тупат по гърба и нямаше желание да отговаря на въпроси, особено за смъртта на Елъри и Кантан.

Но в тълпата видя едно лице, отзад до вратата, което не можеше да пренебрегне.

— Дейвис Енг? — попита той, когато стигна до Калихай.

— Почива си — отговори тя кратко. — Почти умря, когато гаргойлите нападнаха града, но аз бях там.

— Както винаги героиня.

Калихай го изгледа гневно.

— Това е твоята титла, не е ли така?

— Помолихме те да дойдеш с нас.

— За да падна мъртва до Елъри, без съмнение.

Ентрери само се усмихна, поклони се и се отдалечи.

Радостните възгласи зад него стихнаха, докато вървеше в нощта на Палишчук. Беше сам с чувствата си, включително някои, които дори не бе подозирал, че изпитва. Извика в ума си лицето на Арраян, после си помисли за Дуавел Тигъруилис. Помисли за своя гняв, своята болка, когато Арраян бе признала любовта си на Олгерхан.

Защо бе почувствал това? Защо толкова силно?

Призна пред себе си, че Арраян наистина го привличаше, но Елъри и Калихай също го бяха привличали на това ниво. Не обичаше жената полуорк — как би могъл, когато не я познаваше истински?

Всичко това го накара да поклати глава и питайки се за това сега, когато имаше време да помисли и да разсъждава, без надвиснала опасност и отвличане на вниманието, той намери отговора.

Измъкна флейтата на Идалия и се втренчи в нея, после се изсмя горчиво.

Значи сестрите драконки — и без съмнение, неговият приятел, мрачният елф — се бяха наговорили да го манипулират.

Странно, но в този миг на размисъл Артемис Ентрери не им беше ядосан.

Три дни по-късно от Палишчук тръгна фургон, в който се возеха Ентрери и Джарлаксъл, Калихай, Атрогейт и Дейвис Енг. Неколцина от войниците на Палишчук бяха приели да бъдат стражи и колари. Зад тях вървеше втори фургон, който носеше телата на Праткъс и командир Елъри. Не бяха намерили достатъчно от останките на Мариаброн, за да го погребат, а долната половина от тялото на Кантан, въпреки че уж бе измъкната от стражите на Палишчук, които се бяха върнали в замъка, не бе положена в каруцата. Слуховете шепнеха, че някой я е поискал и отнесъл без много шум предишния ден, но дори вечно подозрителните Джарлаксъл и Ентрери нямаха много вяра на обърканите сведения.

— Ще постъпиш мъдро, ако държиш търсачите на редки артефакти настрана от замъка — каза Джарлаксъл на Уингхам, който бе застанал до Арраян, Олгерхан и един много по-възрастен полуорк, представен като стар и известен бард. — Книгата е унищожена, така че по всяка логика мястото трябва да е мъртво. Но в крайна сметка това беше артефакт на Зенги и не знаем какви други изненади ни е оставил кралят вещер.

— Войниците, които влязоха, разказаха на всички за съдбата на Праткъс — отговори Уингхам — и че явно няма никакви съкровища. Замъкът ще остане както си е, докато крал Гарет не изпрати подходящ отряд, който да разследва.

— Сбогом тогава — каза мрачният елф с нисък поклон, като размаха голямата си шапка. — Очаквайте завръщането ми в Палишчук в момент, когато ще мога напълно да разгледам и да се насладя на града.

— И ще бъдеш добре дошъл, Джарлаксъл — вметна Арраян. — Макар че едва ли ще те видим преди пролетното топене.

Джарлаксъл й се усмихна и вдигна магическия пръстен, който му беше дала по негова молба, уж за да го изучи по-добре и може би да замени изгубения му другар. Арраян му го бе предала без възражения, след като Уингхам се бе съгласил, защото никой от двамата не знаеше, че Джарлаксъл вече притежава другия пръстен. Щом останалите бяха излезли от стаята на битката, една бърза магия бе показала на Джарлаксъл местоположението му, а мрачният елф никога не оставяше такива предмети да се изгубят напразно.

— Зимата се задава бързо — каза Уингхам. — Но пък тук горе зимата винаги наближава бързо, ако вече не е тук!

— И ти ще си добре дошъл, Артемис Ентрери — добави Олгерхан.

Ентрери срещна погледа на полуорка, а после обърна взор към Арраян. Усмивката й беше топла и приятелска и изпълнена с благодарност.

Ентрери бръкна под мантията си и извади флейтата на Идалия, после погледна пак към двамата. Усещайки любопитния поглед на Джарлаксъл, той се обърна към мрачния елф.

Видя разбиране и доби усещането, че приятелят му ще бъде доста разочарован.

Вдигна флейтата, но не я хвърли на Олгерхан, както бе възнамерявал.

— Може би ще се науча да свиря достатъчно добре, за да ви развличам, когато се върна — каза той и видя как усмивката на тъмното лице на Джарлаксъл става по-широка.

Ентрери не беше сигурен какво точно изпитва.

— Това би ми харесало — каза Арраян.

Фургоните се отдалечиха. Артемис Ентрери дълго гледа назад към полуорките и остави дълго ръцете си да чувстват майсторската работа на Идалия.

През останалата част от деня нямаше събития. Дори Джарлаксъл мълчеше и остави Ентрери сам. Направиха лагера си за нощта и Ентрери избра една от пейките в каруците за легло, най-вече защото така нямаше вероятност някой да спи твърде близо до него. Много му се искаше отново да е сам и си мечтаеше да е достатъчно далеч от всички останали, за да извади флейтата и да се опита да научи повече за магията й.

Поиска да е още по-далеч, когато не много след падането на тихата нощ Калихай се вмъкна във фургона и застана до него.

Отначало той се страхуваше, че тя може да го нападне. Знаеше, че лесно може да я победи и убие с камата си в ръка, но не искаше да го прави.

— Утре пътят няма да бъде чист — каза му полуелфката.

Ентрери се престори на озадачен и се завъртя, за да седне.

— Преди пладне, може би и по-рано, ще се натъкнем на преследвачи, група ездачи, които идват с въпроси и обвинения — поясни тя.

— Какво знаеш?

— Цитаделата на убийците иска да знае за Кантан — обясни Калихай. — Той беше значителен играч в онази тъмна организация, а сега е мъртъв. Според слуховете — от твоята ръка.

— Слуховете твърдят много неща.

— Олгерхан разказа за сблъсъка си със смъртта в замъка. Разказа за кама и падането на Кантан. Много уши освен малката група приятели около полуорка чуха този разказ.

Ентрери гледаше ръката й.

— Архимаг Кнеликт не е Кантан — продължаваше Калихай. — Какъвто и успех да си имал срещу онзи подлец, няма да ти е лесно да го повториш, щом се отнася до Кнеликт. Няма да дойде сам, а мъжете с него няма да са новаци в занаята на убийството.

— Защо ми казваш това?

Жената го изгледа дълго.

— Няма да живея с дълг към Артемис Ентрери — каза тя и се извърна.

Не за пръв път, Ентрери се почувства доволен, че не я е убил.

Зората още беше далече, когато Ентрери и Джарлаксъл се отдалечиха от каруците.

— Думата е „Черен пламък“ — обясни Джарлаксъл, подавайки обсидиановата фигурка на другаря си.

— Черен… — започна Ентрери, но мрачният елф го прекъсна с вдигната ръка и предупреждение.

— Не изричай повикването, преди да си готов да яздиш — обясни Джарлаксъл. — И постави фигурката на земята, преди да го направиш, защото това ще призове чудовищен кон от долните равнини да ти служи. Намерих я у тялото на Мариаброн — интересен предмет за рейнджър от Армията на Кървав камък.

Ентрери изгледа първо него, после фигурката.

— Така че ако си готов, трябва да тръгваме — каза Джарлаксъл.

— След мен ли ще яздиш?

— До теб — каза мрачният елф и извади идентичен предмет от друга от многобройните си кесии.

Ентрери не можа да намери сили дори да поклати глава.

Виковете на кошмарите разцепиха нощта, събудиха другите във фургоните и напомниха на онези, които трябваше да пазят трупата, че би трябвало да го правят.

Ала преди някой от тях да успее да стигне до южната страна на лагера, Ентрери и Джарлаксъл отдавна бяха изчезнали.

Вятърът шибаше косата на Ентрери и блъскаше мантията му, докато кошмарът препускаше и разкъсваше меката тундра с огнените си копита.

Когато зората се пукна, двамата все още бягаха, а конете им не показваха никакви признаци на умора, въпреки че ги бяха отдалечили на много, много мили от фургоните.

Ала дори тогава те откриха, че не са сами.

— Жената е казвала истината — отбеляза Джарлаксъл, когато зад тях и отстрани се появи линия ездачи, които яздеха усилено и целенасочено. — Да се надяваме, че в земите на Кървав камък е пълно с места за криене!

Конете нямаше да ги настигнат, колкото и да ги пришпорваха ездачите им. Адските жребци бяха твърде силни и не се уморяваха. Скоро двамата отново яздеха свободно и знаеха, че са много по-близо до Ваасанската порта.

— Можем да потърсим закрила от крал Гарет — отбеляза Джарлаксъл.

— Докато не научи, че ние сме убили неговата племенница.

— Ние?

Ентрери обърна глава към него и ако в този момент Джарлаксъл не беше ухилен, щеше да скочи и да го удуши.

— Ако Цитаделата на убийците ни преследва, крал Гарет ще е още по-склонен да ни приеме с отворени обятия — каза мрачният елф. — Не обичам да разчитам на такива неща, но докато не опознаем потенциала на новата ни сила, това ще трябва да свърши работа. Е, това и сестрите драконки, които със сигурност ще ни погледнат с ново уважение.

— Уважение или омраза?

— Не са толкова различни, колкото смяташ.

Ентрери понечи да отговори, но преди да успее да каже и дума, въздухът около двамата ездачи затрептя странно, подобно на вълна от мек син плат.

Призованите им коне изчезнаха изпод тях.

Ентрери се заби в земята и се затъркаля, като си издра лицето и почти си раздроби челюстта. Когато най-накрая успя да овладее търкалянето си и се изправи, видя Джарлаксъл да се носи край него, все още изправен и левитиращ по инерцията на падането.

— Това не беше случайност, нито магията на конете се е изчерпала едновременно — извика мрачният елф, отдалечил се напред.

Ентрери се огледа, а ръцете му потърсиха оръжията.

— Към хълмовете, бързо — настоя Джарлаксъл. — Цитаделата не трябва да ни хваща на открито.

Те се втурнаха назад, за да приберат конете си, които отново бяха просто обсидианови фигурки. После се закатериха на запад, където земята започваше да се издига и големи изтърколили се камъни от Галенските планини им предлагаха някакво прикритие. Все още се катереха, когато видяха далеч на север ясно забележимия прахоляк и движението на много галопиращи коне.

— Как го направиха? — попита Ентрери, когато се облегнаха на един голям камък за лелеяна почивка. Засада ли беше? Има ли магьосник наоколо?

— Дали изобщо бяха те? — попита Джарлаксъл.

— Ако не са били, тогава тази група трябва да ни подмине — разсъди Ентрери.

При тези думи и той, и Джарлаксъл решиха да надникнат иззад канарата към равнината долу, където истината стана ясна. Защото преследвачите бяха забавили ход, а някои вече се бяха обърнали на запад и навлизаха сред хълмовете северно от настоящото им местоположение.

— Трябва да намерим място, където ще можем да се защитаваме — предложи Джарлаксъл.

Ентрери не мигна.

— Когато ни наближат, ти просто ще се превърнеш в сянка и ще се процедиш в някоя пукнатина в камъните, не се съмнявам — каза той.

Джарлаксъл обмисли за момент думите му, но имайки предвид инцидента в пещерата на драколича, наистина не можеше да се зарича в обратното.

— Ела — предложи мрачният елф. — Не сме изгубили всяка надежда. Може би има пещери.

— Не и такива, каквито ви трябват — обади се един глас, и двамата много бавно завъртяха глави, за да видят един по-възрастен мъж, добре подстриган и с великолепни одежди в пурпурно и червено, без петънце кал по себе си. Начинът, по който се държеше, наклонът на главата му и очевидното благоговение на няколкото стражи около него, сред които беше едно джудже, което и двамата познаваха твърде добре, им подсказаха точно кой е той още преди да се представи като Архимаг Кнеликт.

— Не знам дали бих нарекъл Кантан приятел — каза Кнеликт. — Беше досаден и си намираше още по-досадни спътници.

— Това ще съм аз — гордо обяви Атрогейт, но никой не се развесели.

— Но той беше ресурс за моята организация — продължи Кнеликт. — Ценен ресурс, който ми бе отнет.

— Ако знаех това, щях да го оставя да ме убие — подхвърли Ентрери.

— Буахаха!

— Млъкни, джудже — каза Кнеликт, и когато Атрогейт моментално си затвори устата, помръдна нервно и сведе поглед към земята, Ентрери и Джарлаксъл осъзнаха, че архимагът напълно отговаря на репутацията си и дори я надминава.

— Командир Елъри също беше немалка ценност — продължи Кнеликт. — Връзка с действията на короната — предимно несъзнателна и глупава ценност, но все пак ценност.

— Ах, и сега търсиш да си върнеш онова, което си изгубил — отговори Джарлаксъл.

— Така ли? — Кнеликт тръгна настрани, изучавайки и двамата, докато вървеше. — Ти очевидно си по-силен от Кантан, тъй като си го надвил — каза той. — И без съмнение крал Гарет сега ще ви приветства в двора си, след като спасихте Палишчук и сразихте магията на Зенги.

— Мисля, че току-що се писахме доброволци — отбеляза Ентрери.

— Предпочиташ алтернативата ли? — парира го Джарлаксъл.

— Не е нужно да ви обяснявам детайлите, разбира се — каза Кнеликт. — И двамата добре знаете правилата.

Разбираме ли се?

— Създавал съм такива организации — увери го Джарлаксъл.

Изведнъж Кнеликт се раздвижи. Ентрери посегна към оръжията си, но Джарлаксъл разпозна жеста и сграбчи ръката на приятеля си.

Задуха силен вятър и около тях се завихри прах, ослепявайки ги за миг. И когато изчезна, двамата бяха сами.

— Те не бяха тук наистина — каза Джарлаксъл. — Кнеликт ни прожектира образа и звуците на цялата група.

Той е силен.

— Но разговорът наистина се състоя, нали?

— Ние ги чувахме и те чуваха нас — увери го Джарлаксъл. Мрачният елф направи няколко бързи магии и потупа превръзката на окото си повече от един път.

— И сега работим за Цитаделата на убийците? — попита Ентрери.

— И за сестрите драконки. Не би било благоразумно да забравим за тях двете.

— Изглеждаш доволен от всичко това.

— Най-лесният път към добиването на контрол е покрай онези, които управляват в момента.

— Мислех, че Джарлаксъл винаги контролира положението — отбеляза Ентрери с внезапна остра нотка в гласа.

Мрачният елф долови тази острота и го погледна с любопитство.

— Дори когато не би трябвало да има контрол — продължи убиецът. — Дори в онези случаи, когато поема контрол над нещо, което не го засяга.

— Кога започна да говориш със загадки?

— Кога реши да ме манипулираш по такъв начин?

— Да те манипулирам? — Джарлаксъл се засмя. — Е, приятелю, не е ли това природата на нашите отношения? Взаимно манипулиране за лична изгода?

— Така ли е?

— Трябва ли да прекараме целия този разговор в задаване на въпроси без отговор?

В отговор Ентрери измъкна флейтата на Идалия и я хвърли в краката на Джарлаксъл.

— Не аз ти я дадох — заяви мрачният елф.

— Наистина ли? — запита Ентрери. — Не беше ли дар от сестрите, със знанието и одобрението на Джарлаксъл?

— Това е скъпоценен инструмент, дар, който повечето хора биха оценили.

— Това е манипулация на сърцето и ти го знаеше.

Мрачният елф си придаде невинно изражение, но не можа да се сдържи и вместо това се изкикоти.

— Да не би да се страхуваше, че няма да вляза в замъка, ако не чувствам нещо към Арраян?

— Нямах представа, че Арраян съществува — изтъкна Джарлаксъл.

— Но се наслаждаваше на манипулацията.

— Приятелю… — започна Джарлаксъл, но Ентрери го прекъсна.

— Не ме наричай така.

Тонът на Ентрери отново изненада мрачния елф, сякаш онова острие в гласа му се бе извило и назъбило.

— Виждам, че все още не можеш да признаеш очевидното — каза Джарлаксъл. Той направи крачка назад, като почти очакваше Ентрери да изтегли меча си.

Убиецът се огледа.

— Кнеликт и слугите му отдавна си отидоха — увери го Джарлаксъл и потупа омагьосаната превръзка на окото си, за да подчертае тази сигурност.

— Джарлаксъл знае — отбеляза Ентрери. — Джарлаксъл знае всичко.

— Това държи и двама ни живи.

— И отново, това е по избор на Джарлаксъл.

— Започваш да ме отегчаваш.

Ентрери се спусна към него и го сграбчи за гърлото.

Джарлаксъл спусна нож от омагьосания си предпазител в едната си ръка, готов да го забие докрай. Но Ентрери не продължи, само извика в лицето му:

— Да не би да си ми баща, а?

— Съмнявам се.

— Какво тогава? — попита Ентрери и го пусна, при което Джарлаксъл залитна крачка назад. — Ти ме манипулираш и ме мъкнеш със себе си, и за какво? За слава?

За да получи мрачният елф доверие сред хората? За съкровища, които не можеш да носиш сам?

— Такива съкровища не съществуват — беше сухият отговор.

— За какво тогава? — изкрещя му Ентрери.

— За какво? — повтори Джарлаксъл, като отново се изсмя и поклати глава. — Ами, за всичко и за нищо.

Ентрери се втренчи в него с озадачено изражение.

— Ти нямаш цел, нямаш посока — обясни Джарлаксъл. — Скиташ се и си мърмориш сам на себе си. Не поемаш по никой път, защото не виждаш път пред себе си. Бих ти направил услуга, ако те убия.

Това породи изражение на пълна готовност, дори нетърпение за предизвикателството.

— Не е ли истина? — попита Джарлаксъл. — Какъв е смисълът на живота ти, Артемис Ентрери? Не е ли собствената ти празнота, която те води през всичките онези години към желанието да се биеш с Дризт До’Урден?

— Всеки път, когато споменеш това име, ми припомняш колко те мразя.

— Защото ти дадох онова, което желаеше? Защото улесних битката ти с ренегата мрачен елф? Ах, но нима откраднах единственото в твоя живот, което ти носеше смисъл, като ти дадох онова, което казваше, че искаш?

Жалко състояние на сърцето, не си ли съгласен?

— Какво би искал да кажа? Знам само онова, което чувствам.

— И чувстваш, че искаш да ме убиеш.

— Повече, отколкото би разбрал.

— Защото те принуждавам да се погледнеш и не харесваш това, което виждаш. Това причина ли е да ме убиеш — защото ти предлагам шанс да подредиш собствените си емоции? Подозирам, че това е всичко, което магията на флейтата ти е направила. Предложила ти е възможността да погледнеш отвъд собствените си емоционални бариери.

— Искал ли съм помощта ти?

— Приятелите помагат, без да ги молят.

Ентрери въздъхна и поклати глава, но не можеше да отрече нищо от онова, което бе казал мрачният елф.

Раменете му увиснаха малко и Джарлаксъл остави кинжала да падне на земята зад него, вече уверен, че няма да му трябват оръжия.

Изминаха няколко мига, преди Ентрери най-сетне да вдигне поглед към мрачния елф със спокойно лице и да попита:

— Кой си ти?

Джарлаксъл отново се засмя и това беше искрен израз на радост, защото се бе надявал всичко да доведе дотук.

— Е, Артемис Ентрери, нима още не знаеш? Не си ли успял да разбереш нищо?

— С всеки ден разбирам все по-малко.

— Аз съм твоята муза — обяви Джарлаксъл.

— Какво?

— Аз съм онзи, който ще даде смисъл на живота ти, Артемис, приятелю. Ти нямаш ни най-малка представа колко обширни са силите ти. Знаеш колко добре можеш да се прокрадваш в сенките, знаеш много добре колко си способен с меча, но никога не си разбирал какво могат да ти донесат тези заслужени, спечелени сили.

— Приемаш за даденост, че искам нещо.

— О, искаш. Ако само се осмелиш да го пожелаеш.

— Какво? Цитаделата на убийците на Атрогейт? Ще се опитаме ли да ги завладеем?

— Разбира се, като начало.

— Начало?

— Мисли нашироко, приятелю. Избери си голяма цел. Атрогейт ще ни даде знанията и доверието, които ни трябват, за да намерим силна позиция в организацията на Цитаделата — бързо ще разберем дали си струва открито да господстваме над това място или просто тайно да ги контролираме достатъчно, че да станат безопасни за нас.

— Не можем ли вместо това просто да убием досадното малко джудже?

Джарлаксъл се засмя.

— Тук горе има празнина във властта от много години.

— От падането на Зенги.

— Вааса лежи на тепсия за нас.

— Вааса? — Ентрери едва успя да повтори думата, и това бе един от няколкото пъти в целия му живот, когато заекна. — Т-ти би тръгнал срещу крал Гарет?

Джарлаксъл сви рамене.

— Може би. Но има други начини. — Накрая той вдигна скъпоценния драконов череп. — Като начало, сестрите ще научат, че между нас има ново равновесие на силите. И в този камък се крие контролът над замъка и един нов съюзник.

— Съюзник, който ще ни отхапе наполовина.

Джарлаксъл поклати глава.

— Не и докато притежавам неговия талисман. Ние вече си общуваме, уверявам те. Ако избера да го освободя отново, той ще го направи единствено с голяма вяра в мен, защото ако унищожа талисмана, ще унищожа духа на драколича. Напълно.

— Гарет ще изпрати войници в замъка.

— И аз ще им позволя да останат известно време.

— Вааса?

— Най-малко.

— Ще се изправиш срещу легендарен крал паладин?

— Хайде де, не можеш ли да признаеш, че би могло да е забавно?

Ентрери се опита да проговори няколко пъти, но не произнесе нищо разбираемо. Най-накрая той просто поклати глава, въздъхна и се извърна, тръгвайки обратно към равната земя.

— Довери ми се — каза Джарлаксъл.

— Моя муза?

— Твой приятел.

Епилог

— Премина ли наивният човек глупавото ти малко изпитание? — Кимуриел Облодра попита Джарлаксъл няколко дни по-късно, в сенките под Ваасанската порта.

— Не подценявай Артемис Ентрери — отговори Джарлаксъл, — или колко е ценен за мен… за нас.

— А ти не трябва да надценяваш силата на скъпоценните черепи, които си открил — предупреди го Кимуриел, който тъкмо бе приключил с огледа на двата камъка по молба на Джарлаксъл. Бе говорил с драколича, на име Уршула, и бе потвърдил подозренията на Джарлаксъл, че звярът не би дръзнал да тръгне срещу притежателя на талисмана.

— Те са само началото — каза Джарлаксъл ухилено. — С Артемис Ентрери имаме аудиенция с краля паладин след два дни, малко на юг от тук, в село Кървав камък.

Ще бъдем посрещнати като герои заради постиженията ни във Вааса и като официални свидетели на кончината на героичната племенница на Гарет.

Не можа да сдържи хихикането си заради иронията на последното изречение. Само ако крал Гарет знаеше!

Кимуриел погледна Джарлаксъл, нащрек, разпознавайки онова изражение на увереност и грандиозни планове в очите му, защото бе виждал този поглед на бившия си господар десетки пъти през вековете. Но те не бяха в Подземен мрак, в Мензоберанзан, където Бреган Д’аерте и Джарлаксъл бяха държали много скрити козове.

— Да не си открил друг Креншинибон? — попита псионистът с очевидно отвращение и безпокойство.

— Открих възможност — поправи го Джарлаксъл.

— Бреган Д’аерте няма да излезе със сила срещу някой като крал Гарет Драконоубиец.

Джарлаксъл го изгледа с уважение и каза:

— Радвам се, че проявих мъдростта да поставя Кимуриел начело на отряда си. Разбира се, ти си прав да се противиш на този смел ход. Ти си добър водач и те призовавам да продължаваш предпазливо, но и без предубеждение. Още много събития има да се разиграят тук, в тази дива земя, и аз контролирам повечето от тях. Той вдигна драконовата статуетка. — Моите взаимоотношения с две живи драконки току-що се промениха по начин, който те не могат да разберат.

— Още съюзници за твоята битка?

— Съюзници? Ще видим.

Кимуриел не можа да сдържи ироничната си усмивка.

— Може да намерите начин да се впишете, докато събитията се развиват — каза му Джарлаксъл. — Моля се Кимуриел все още да е опортюнистичен водач. Целта на Бреган Д’аерте е повече от оцеляването, нали? Искате да ставате по-силни?

— Ти почти ни унищожи в Калимпорт.

— Не — поправи го Джарлаксъл. — Причиних ви неудобство. Аз бях онзи, който почти беше унищожен.

— Ти и Ентрери ще свалите крал паладин?

— Ако се стигне дотам.

Единственият отговор на Кимуриел беше да се наведе в почтителен поклон.

„Калните ботуши и кървавите остриета“ отдавна се беше изпразнила за през нощта, но Ентрери бе хвърлил на кръчмаря достатъчно злато, за да получи ключа от вратата. Седеше сам с мислите си и чаша бира и обмисляше емоциите, които го бяха придружавали през целия път до Палишчук и обратно. На масата до гарафата му лежеше флейтата на Идалия и Ентрери още не беше сигурен дали мрази този предмет, или го цени много.

Всичко това беше толкова непознато за него.

На сутринта трябваше да тръгне с Джарлаксъл за среща с краля, където щяха да получат похвала и предложение да се присъединят към Армията на Кървав камък, така им бе казал почитаемият генерал Данауей.

Колкото и интригуващо да беше всичко това, мислите на Ентрери бяха насочени към нещо много по-малко.

Мислеше за жените, които го бяха придружили на север, за това как тази безобидна на вид флейта му бе дала различен поглед върху тях.

Тази нова гледна точка поне не го бе спряла да убие Елъри и това му даваше известна утеха.

Леки стъпки зад него му подсказаха, че не е сам и от звука убиецът разбра много. В края на краищата, тя го беше наблюдавала от другия край на стаята през по-голямата част от вечерта.

— Не убих приятелката ти — каза той, без да се обръща. — Поне не умишлено.

Стъпките спряха, все още на пет-шест крачки от него. Най-накрая той се обърна и видя, че разсъжденията му бяха верни. Калихай стоеше зад него с изопнато лице. Ентрери бе облекчен да види, че не държи оръжие в ръцете си.

— Приеми го като истина или недей — каза й той и се обърна към бирата си. — Не ме е грижа.

Понечи да вдигне чашата към устните си, но Калихай се приближи бързо. Ръката й сграбчи китката му, което го спря и го накара пак да я погледне.

— Ако не те интересува дали ти вярвам, или не, защо ми го казваш отново? — попита тя.

Беше ред на Ентрери да се втренчи в полуелфката.

— Или просто те е страх, че всъщност те е грижа, Артемис Ентрери? — подразни го Калихай и го пусна, като отстъпи назад.

Ентрери стана, изблъсквайки стола зад себе си, и каза:

— Ласкаеш се.

— Още съм жива, нали? — разсъди Калихай. — Можеше да ме убиеш в Палишчук, но не го направи.

— Не си струваше усилието — каза Ентрери. — Ти се грижеше за войник на короната.

— Можеше да ме убиеш във всеки момент, и все пак аз още съм жива и може би съм заплаха за тебе.

— Наистина се ласкаеш.

Но той осъзна, че Калихай дори не го слуша, когато тя пристъпи до него и впери пламналите си очи в неговите.

— Уверявам те, Артемис Ентрери, че винаги си струвам усилието — каза тя с дрезгав глас. Горещият й дъх опари лицето му, а устните й почти допряха неговите.

— Не убих приятелката ти — повтори Ентрери, но гласът му в този момент не беше толкова силен и толкова стабилен.

Калихай нежно вдигна ръка, която го погали по гърдите и се спря на яката му, където стисна здраво.

— Приемам това — каза тя и го придърпа по-близо, придърпа го в себе си.

Целуна го грубо и захапа устната му. Ръцете й го обхванаха и го придърпаха още по-близо и Ентрери не се възпротиви. Неговите ръце обгърнаха полуелфката и я притиснаха към него. Вдигна ръка, за да сграбчи гъстата й, копринена черна коса.

Калихай го повлече със себе си, докато падаше на масата — или се опита, защото двамата бяха твърде настрани и паянтовата маса се преобърна, стоварвайки ги върху един стол, който отскочи изпод тях и двамата паднаха на пода.

Не ги беше грижа и дори не забелязаха. Дърпаха непохватно дрехите си, а устните им не се разделяха нито за миг.

Артемис Ентрери бе оцелявал из дивите улици на Калимпорт от дете и бе познавал много жени през живота си, но никога преди не бе правил любов с жена.

Никога преди акта не бе означавал за него нещо повече от физическо облекчение.

Не и този път.

Когато приключиха, Ентрери се надигна над Калихай и се вгледа в нея на меката светлина на тлеещото огнище на таверната. Вдигна ръка, за да погали линията на белега по лицето й, и дори той не му изглеждаше грозен в този момент.

Но това беше само един миг, защото някакъв шум в коридора отвън им припомни къде се намират и им подсказа, че нощта почти е изтекла. Те скочиха и бързо се облякоха, без да си казват и дума преди да се изправят един срещу друг, докато Калихай закопчаваше последните копчета на ризата си.

— Гледаш лицето ми и съжаляваш за избора си? — попита тя.

Ентрери придоби невярващо изражение.

— Нима смяташ, че си грозна?

— А ти?

Ентрери се засмя.

— Ти си съчетание от талант и красота — каза той. — Но ако суетата ти те принуждава да измъкваш насила подобни комплименти, защо не потърсиш магьосник или свещеник, за да премахне… — спря, като я видя как се намръщи.

И Ентрери разбра. Без белега Калихай би се наредила сред най-красивите жени, които бе виждал. Бе елегантна и силна, тънка, но не слаба. Очите й сияеха, както и косата й, а в чертите й имаше точно толкова от ъгловатостта на елфите, че да изглежда екзотична по човешките стандарти. И все пак тя бе оставила белега и го носеше от години, въпреки че със сигурност имаше финансовите средства, дори само от плячка, за да се е отървала от него отдавна. Помисли си за това как бяха правили любов — за трескавото начало, много плахата среда и накрая онзи момент, в който и двамата просто се бяха предали и си бяха позволили да се насладят един на друг. Ентрери не бе прескочил лесно тази височина и осъзна, че за Калихай е било същото.

Значи тя можеше да извади меча си и да се бие безстрашно с великан, но този по-интимен сблъсък я бе ужасявал. Белегът беше нейната защита.

— Красива си, с белега или без него — каза й той. — Колкото и да ти се иска да не беше истина.

Калихай се изненада, но както винаги имаше готов отговор.

— Не съм единствената, която се крие зад белег.

Ентрери се смръщи.

— Убивал съм хора за това, че са си позволили такива предположения за мен.

Калихай се изсмя и пристъпи по-близо.

— Тогава нека направя още едно, Артемис Ентрери — каза тя и сложи длани на раменете му, после ги плъзна, за да обгърне лицето му, идвайки много близо.

— Ти никога няма да ме убиеш — каза нежно тя.

Това беше един от няколкото пъти в живота му, когато Артемис Ентрери нямаше какво да отговори.

Информация за текста

R. A. Salvatore

Promise of the Witch King, 2000

Издание:

Робърт А. Салваторе. Обещанието на краля вещер

Американска, първо издание

Серия Наемниците, №2

Превод: Илиян Илиев

Редактор: Станислава Първанова

Коректор: Ангелина Вълчева

Дизайн на корицата: Бисер Тодоров

Предпечатна подготовка: Таня Петрова

Формат 52/84/16

ИК „ИнфоДАР“ ЕООД — София, 2009 г.

ISBN: 978-954-761-393-5

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/22695

Последна корекция: 7 ноември 2011 в 14:20

1

В света на Забравените кралства така се наричат магическите аури на омагьосани предмети. — Б.пр.

Content

Р. А. Салваторе
Обещанието на краля вещер
(книга 2 от "Забравените кралства-Наемниците")

Смъртта на краля вещер

Пролог

Част 1 Наследство от интриги

Глава 1 Отрядът

Глава 2 Поглед в огледалото

Глава 3 Живот в скиталческата равнина

Глава 4 Не кои знае какъв орк

Глава 5 Трупове

Глава 6 В твърде дълбоки води

Глава 7 Мечтатели

Глава 8 Ездата на Мариаброн

Част 2 Пътят на Джарлаксъл

Глава 9 Вятърът по пътя

Глава 10 С открито сърце

Глава 11 Сянката на Палишчук

Глава 12 Погледът в очите й

Глава 13 Живият замък

Част 3 Тайни отвътре. Тайни отвън

Глава 14 Алтернативният свят на Зенги

Глава 15 Бълващ чудовища

Глава 16 Импровизации

Глава 17 Потвърждението на Кантан

Глава 18 Пътуването на рейнджъра

Глава 19 Разчистване на пътя

Глава 20 Просто така

Глава 21 Аудиенция при краля

Глава 22 За победителя

Епилог

Информация за текста

1