Алмудена Грандес

Възрастите на Лулу

Може би изглежда странно, но онзи невинен образ се оказа в крайна сметка най-ос-ветляващият фактор, най-жестокото попадение.

Красивите им лица се стрелкаха вляво и вдясно от главния герой, когото дотогава не можах да идентифицирам поради факта, че пламтящата амалгама от тела ме обърка напълно още в самото начало. Блестящата им съвършена плът като че ли самодоволно потъваше сама в себе си, без да се нарани, субект и обект на абсолютно пълно и независимо удоволствие, така различно от онова, което внушават сбръчканите сиромашки ануси, свити в болезнена и вечна гримаса.

Тъжно, помислих си тогава.

Те се гледаха усмихнати и обръщаха поглед към зиналата задница, която им се предлагаше. По край-чеца кожата бе розова и опъната, нежна, блестяща и девствена. Някой предварително бе избръснал внимателно цялата повърхност.

За пръв път в живота си наблюдавах подобен спектакъл. Един здрав и мускулест мъж, истински красавец, застанал на четири крака върху една маса, с вирнат задник и разкрачени бедра, стоеше в очакване-. Беззащитен, свит като изоставено куче, молещо и треперещо животинче, готово на каквато и да е цена да дари удоволствие. Нещастно същество, криещо физиономията си — не беше жена.

Бях виждала десетки жени в същата поза. В същата поза бях се виждала и аз самата понякога.

Именно тогава пожелах за пръв път да съм там, от другата страна на екрана, да го хвана, да го опипам, да го заставя да вдигне очи и да го погледна, да почистя брадичката му и го намажа със собствената си слюнка. Прииска ми се да имам поне веднъж в живота си чифт от онези ужасяващи лачени обувки, които носят най-долните проститутки, непрактични с високите си и тънки токове, но отлични като вулгарно оръжие; да приближа бавно, да забия тока си в него, да го нараня и накарам да вика, което да ми достави удоволствие, да го сваля от масата и продължа да го разкъсвам, прониквайки с тока си в неопетнената му, вълнуваща плът, така нова за мен.

Тя се приближи в профил като египетска девица. С полуотворени устни и изваден език започна да облизва усърдно с върха на езика си напъпилото розово островче, заобикалящо желаната пропаст. Лижеше околовръст, приплъзвайки навътре, като накрая се вмъкна и там. Партньорът й я наблюдаваше усмихнат.

Не закъсня да се намеси. Също отвори уста и притвори очи, след което погали с език напрегнатата кожа, ръба на пропастта. В същото време със свободната си ръка — единствената ръка, която камерата улавяше — потупа лекичко задника на непознатия, който започна да се поклаща ритмично напред — назад, като че ли в отговор на някакъв таен повик. Отвърстието, покрито с чужда слюнка, се присви няколко пъти.

От време на време езиците им неизбежно се среща ха, при което се спираха за миг, оплитайки се и ближейки ведно, за да се разединят отново.

Пръстите й с дълги нокти и покрити с тъмночервен лак с цвят на изсъхнала кръв се спускаха бавно надолу, оставяйки след себе си слабо забележими бледи резки, очертаващи пътя им. Междувременно ръката му мачкаше светлата й пльт, пощипваше и я теглеше, оставяйки също следите си върху нея. Никой от двамата не даде за миг почивка на езика си.

Изведнъж камерата се отдалечи, изоставяйки и мен на нещастната ми съдба.

След първия стрес, изненада и радост изпитах неизразимо чувство за промяна на пола. Бях твърде възбудена, но разбирах, че така нещастен, свит и със скрито лице той бе очарователен. Желаех го. Исках да го обладая. Чувството бе необичайно. Не съм, нито бих могла да бъда мъж. Мислите ми бяха объркани и неясни, но въпреки това схващах, че не можех да не го разбирам.

Секунди след метаморфозата отново изпитах познатото усещане за лошо държане. Последва неприятно плющене, настръхнала кожа. Излязох от студената, отвратително студена баня с ледени плочки дори без пешкир. Не можах да се изсуша и стоях трепереща, като разтривах тялото си с нежните връхчета на пръстите, сбръчкани като нахута в домашната супа от неизбежното съботно меню.

Чувствах се изоставена. Исках да се завърна в майчината утроба, да се потопя в нейната успокояваща течност, да се свия и заспя, да спя с години.

Винаги се случва същото, все това отвратително усещане за покаяние. Откакто се помня, винаги се случва едно и също, макар че преди години страдах повече. Тогава се тъпчех с шоколад, скарвах се с братята и сестрите си, не учех, за да ме скъсат по математика, загасвах лампата, разтварях страстно срамните си устни с лявата ръка и докосвах онова, чието име все още не знаех, с връхчето на десния си показалец описвах бавни и безкрайни кръгове, способни да предизвикат накрая разцепването. Разкъсана на две от невидимата сабя, проникнала в мен, бедрата ми оставаха разтворени завинаги. Усещах процепа, появил се на гърба ми. Изтичах, отварях се, разцепвах се на две отделни същества. Като амеба — елементарна, щастлива и лигава.

Когато отново станах човешко същество, усетих, че плочките в банята бяха ледени, а нямах с какво да изсуша отвратителните капки хладка вода, които караха сълзите да напират в очите ми.

Но непознатият отново бе тук, а тялото ми отново бе станало приятно и топло.

Стоеше пред мен в целия си блясък. Другите вече не му обръщаха внимание, а се гледаха усмихнати, както в началото.

Само след миг започнаха животински да се целуват, нещо необикновено за порнографски филм. Преди това видях как си говорят, разменят жестове и мъркат

от време на време, като че ли наистина се познаваха добре. Може би бе така — не знаех. Но изненадващата и истинска целувка бе прекъсната внезапно, както здпочна. Отново се върнаха към първоначалната поза и отново бе тя, която пое инициативата.

Изведнъж, без предварително предупреждение, с поглед, вперен в нейния партньор, тя вкара един от тънките си пръсти в непознатия, който като че ли не го очакваше. Ноктите й — дълги и изострени, прилични на животински — отвращаваха. Предположих, че му причиняват болка. Сигурно, макар че той бе поел целия пръст до основата. Тя мушкаше и въртеше ръка около отвора, като подканваше игриво другия мъж, който я гледаше очевидно развеселен.

Бъбреше и жестикулираше възбудено като малко момче, впечатлено от нещо необикновено. Присвива-ше устни в молеща гримаса, поклащаше малката си руса главица, показваше островърхия си език.

Вкара и втория си пръст в непознатия.

Тогава започна да движи ръката си по-бързо, по-енергично и тя затрепера, тялото й се задвижи в ритъм с ръката й. Жестовете й станаха по-прецизни, още по-женствени, устните й се свиха в брутална, присмехулна гримаса. Проникна в непознатия и с третия си пръст.

Бе влудяващо.

Не бях способна да изпитам чувство на състрадание, макар че от главата ми не излизаше мисълта,че всичко това бе ужасно болезнено за него. Наказват го, помислих си, както преди го бяха възнаградили. Бе справедливо: тази малка, раздвоена болка, в замяна на толкова красота.

Гледката, предлагана от непознатия, в който бяха проникнали, в крайна сметка замъгли съзнанието ми.

Едва по-късно, вече успокоена, отхвърлих сладострастната хипотеза за наказание и страдание. Спомних си всички мои малки доброволни страдания, онези, на които може би се отдават всички деца, но от които аз все още не успявах да се откажа: да притиснеш гума около свивката на пръста си, да я въртиш, докато кожата стане морава, а месото ти започне да пари; да забиеш нокти в китката си с всичка сила и след това да съзерцаваш неравномерните следи — малки лилави полумесеци. А най-доброто от всички бе да вкараш нокътя си в тясната цепнатина между два зъба и да натиснеш нагоре към венеца. Болката бе мигновена, а удоволствието — незабавно.

Непознатият започна да се полюшква отново. Сигурно се гърчеше от удоволствие.

Тогава другият, русият, с татуиран в синьо орел на ръката, престана да бъде пасивен наблюдател и се изправи. Постави леко лявата си ръка върху непознатия, чието лице, скрито между двете му огромни рамене, не можех да видя все още, а с дясната държеше огромния си член.

Жената бавно извади трите си пръста. Погледна крадешком към русия мъж, вече напълно изправен, и изчезна надясно, пълзейки на колене като наказана.

Двамата мъже останаха сами.

Тогава разбрах, че непознатият ще бъде прелъстен.

Почувствах странна възбуда. Содомия и содомит бяха две от предпочитаните ми думи — несполучливи евфемизми, много по-обезпокояващи, по-разоблича-ващи от пошлите блудкави изрази, които ги заместваха сполучливо. Содомия — думата, предизвикваща мощни тръпки около гръбначния стълб. Никога не бях виждала двама мъже да се, чукат, а на мъжете им харесва да гледат как две жени го правят. На мен не ми харесват жените. Никога не бях се замисляла, че някога ще видя двама мъже да се съвкупяват, но тогава усетих странна възбуда, спомняйки си, че харесвах да произнасям и пиша думата содомия, защото предизвикваше у мен представата за истинска, животинска и първична девственост.

Както непознатият, така и неговият бъдещ любов-ник-содомити, бяха очевидно гимназисти: гъвкави тела, еластични мускули,сега напрегнати,с блестяща , кожа, безупречен тен, млади и красиви гръцки богове по калифорнийските плажове.

Страхотна плът.

В тях нямаше нищо женствено.

Русият застана точно зад непознатия. Ритъмът на

дясната му ръка акцентираше огромния размер на пениса му-несъразмерен, червен и бляскав, мощно напрегнат. Дебелите морави вени, притиснати от опънатата кожа, като че ли щяха всеки момент да се пръснат, което бе явно предизвестие. Но той се галеше спокойно, със закован поглед надолу, като наблюдаваше движението на ръката си със сериозно, дори надменно изражение, докато партньорът му стоеше в очакване, на четири крака върху масата.

Аз също чаках.

За момент подозрях ужасена, че всичко в крайна сметка ще се сведе до смешна пантомима. Още няколко движения и русият щеше да се изпразни върху непознатия, като изпръска кожата му със струи девствена сперма, отблъсквайки превъзходната плът, предмет на жалкото ми посвещаване, ако можеше така да се нарече абсурдът, който заплашваше да свърши, преди да е започнал.

Русият мастурбираше бавно и съсредоточено. В същото време със свободната си ръка галеше монотонно задника на непознатия. Изведнъж, без въобще да се вълнува, я отдалечи, вдигна я нагоре и я остави рязко да падне. Прозвуча като камшичен удар.

Това бе нов сигнал, очакваният знак. Всичко стана много бързо. Русият полуотвори устни и отново се усмихна.

Непознатият трепереше под ударите, които ставаха все по-силни и пронизваха ушите ми като библейските йерохонски тръби. Кожата му почервеняваше, бедрата му се подгъваха, твърдото му и гладко тяло на атлет, малтретирано от адските машини за правене на мускули, сега трепереше немощно. Задникът му се тресеше като бедрата на застаряла девица в брачна нощ.

Силната музика, някакви ужасяващи потпури на пиано на вечна тема, намаля постепенно, докато съвсем затихна. Замени я плющенето на ударите. Непознатият стенеше. Русият не губеше спокойствието си. Един от двамата извика, след което се отдалечиха един от друг.

Този път паузата бе съвсем кратка и изненадваща. Лицето на непознатия изведнъж изпълни целия екран.

Бе красив, но-красив от палача си: мургав, с кафяви очи, с идеално очертани вежди и съвсем женствени устни, но с широка, изразителна челюст. Тайната бе разбулена. Непознатият бе вече познат, сякаш току-що появил се на бял свят, така че се нуждаеше от име.

Кръстих го Лестер.

Отиваше му името Лестер, име на британски коле-жанин, на красив юноша, измъчван от перверзната пръчка на съсухрен даскал с протрит сюртук и нищожен член, който предварително следи всяка лудория на малкия, като го заставя да остава след часовете, за да го накаже, приведен над чина, със свалени панталони. Насиняваше белия и твърд задник на момчето с пръчка, докато нищожният му израстък, наполовина втвърден, подскачаше в панталоните му. Копие на идеалния содомит, Лестер в зрялата си възраст бе почувствал носталгия по детските ритуали и си бе потърсил нов учител: рус мъж, по-силен от него, за да го научи как се правят нещата.

Срещу мен стоеше Лестер с искрящи бузи в пурпурен цвят.

От него струеше пот. Струйките бяха изписали върху лицето му странни следи, подобни на онези, които оставят сълзите. Гледаше в неопределена посока, в очакване.

Когато камерата се насочи отново към русия, той приближи, но този път бавно. Със свободната ръка поглади зачервената кожа за миг, след това натисна идеалната и напълно изтръпнала плът, за да си проправи път с палеца.

Отворът ми се стори огромен.

Наведе се напред. Лестер още повече се сви, с глава, извърната настрани, и с буза, залепена на масата. Аз се разтреперах.

Дистанционното бе на масата. Взех го и върнах назад кадрите, още в самото начало, когато ги придружаваше жената.

Стараех се стъпка по стъпка да възстановя последователността и спокойно да разбера всичко — бавно и внимателно, като задача за свръхвъзможностите ми. Исках да ги опозная, но навреме се отказах. В крайна

сметка не бяха повече от обикновени актьори, които се чукаха за пари, и всеки опит да надникна в душите им би бил напразен. Нямаше смисъл да връщам повече.

Двамата бяха там, все още два силуета — различни и разделени. Тогава с удивителна лекота, напълно безразличен към мен, към моите конвулсии, русият буквално прониза порасналото дете. Опря ръка на кръста му, с другата го сграбчи за косите, което ме очарова — Лестер, ти наистина си псе — и започна да се забива в него.

Наблюдавах ти и не можех да определя собствените си усещания. Лека-полека русият престана да се клати, косата му стана черна, прошарена от твърди, бели 1 косми, поостаря с няколко години и вече имаше име, което не смеех да произнеса.

Камерата се закова върху лицето на Лестер. Той се потеше още повече, очите му бяха полуотворени, устните — напрегнати, беше му страхотно.

Аз повтарях мълчаливо, безспир:

— Ти си лошо дете, Лестер. Не трябваше да го правиш. Толкова си жесток! Разсърди татко и вече работата е сериозна. Горкият татко! Толкова млад е все още, така жизнен, цял живот се грижи за тревата, а ти развали градината за миг. Тази година няма да ходиш в Етон, татко ще те накаже. Погледни, погледни се в голямото огледало в трапезарията, Лестер. Сигурна съм, ще те накаже, но е толкова почтен, винаги е така строг. Заслужи си камшика, ти сам си го търсиш, след като разрови градината с китайското сито от кухнята, за да направиш твоето тъпо игрище за голф. Чух преди това да казва, че това ще е върховното ти наказание. Татко ще ти вкара китайското сито, Лестер, ще ти вкара в задника тази огромна фуния от алуминий и ще я изкара цялата в кръв. Представяш ли си го? Но всичко има своя щастлив завършек, не се тревожи. Фунията ще отвори такава дупка, когато татко те нападне с фалоса, за да си отмъсти, макар и отчасти, за непоправимите вреди, които си нанесъл на неговата ливада, няма дори да си дадеш сметка. А това е истинско предимство, уверявам те, защото го знам от собствен опит, скъпо братле Лестер...

Кадрите от екрана ме върнаха в действителността. Русият еякулираше. Първата струйка сперма изригна, сигурен признак, че не беше измама. Той вкара члена си отново в този, който вече ми беше познат.

Тялото ми гореше.

Дебела струйка слюнка се стичаше от горната ми устна.

Денят бе странен и необикновен още на зазоряване, но не само заради топлината, онази суха африканска топлина, така необикновена за средата на септември.

Зълва ми се обади рано. Искаше да знае дали имам време и за нея, за да ми разкаже между другото, че на Пабло му провървяло много добре с новото маце, някакво безцветно подобие на муза, което бе измъкнал от някаква интелектуална провинциална дупка, но з замяна на това съвсем млада.

Агенцията не вървеше добре. Сусана ме бе вкарала там с връзки, без наистина да им трябваха хора. Разказа ми разни чудноватости, но повече се нуждаеше от времето ми, отколкото аз от парите й. Въпреки това й отвърнах, че съм много заета и че не мога да се нагърбя с нова книга, което развали настроението ми за целия ден.

Мразя да се държа безотговорно, но не мога да го избегна.

Сутринта нещата се усложниха. Не успях да намеря свободна машинописка, не бяха предадени навреме позитивите за рекламите на немците и един от нашите най-сигурни клиенти анулира доста голяма заявка. Цяла сутрин прекарах на телефона без резултат.

Работите вървяха зле.

По обед ми се обадиха от колежа ма Инес. Учител ката искаше да ме види, защото държането на дъщеря ми я тревожело, било дори противообществено за едно дете на четири години.

Пабло бе включил автоматичния секретар.

Смятах да го поканя на вечеря с намерение да поговорим за неочакваните социални проблеми на нашата обща наследница, за да разбера до каква степен бях загубила властта си над него, но не посмях да му оставя никакво съобщение.

Чело ми се обади рано следобед. Беше по-зле от мен, с една от онези неприятни настинки, придружени със секреции, сълзи, сополи, лиги, удебелен език, неразбираеми звуци и глухи, дълбоки тонове, които едва стигат телефонната слушалка.

Този път ми разказа някои неща около журито за конкурсите, които след толкова години почти биха могли да се нарекат „нейни конкурси”.

Затворих й телефона.

Не я понасям, ненавиждам истеричните й изблици.

Изглежда, не съм чувствителен човек. Свикнала съм да живея под тази сянка.

Все още помня всичко чудесно.

Когато се върнах от училище, заварих Марсело в леглото, а Пабло бе седнал в нозете му.

Беше на 26 години и съвсем наскоро бе публикувал първата си стихосбирка след големия успех на критичното му есе върху „Духовни песнопения”, което на мен все още не ми правеше особено впечатление.

Бе висок, едър и вече леко прошарен.

Познавах го, откакто се помнех, и го обичах тайно и безнадеждно.

Един модерен актьор щеше да има дългоочакван рецитал в Мадрид, цяло събитие за измъчената демократична опозиция. Пабло повтаряше, че трябва да отиде. Брат ми твърдеше, че няма сили да се помръдне след ужасното пиянство.

Тогава се намесих, беше като рефлекс. Престорих се на страшно заинтересована, стиснах юмруци и с блеснали очи повторих като папагал, че ще бъда очарована, наистина очарована, ако мога да отида.

Никога преди това молбата ми не бе имала резултат.

Този път Пабло ме огледа от долу на горе и попита брат ми за мнението му. Марсело, чието лице изразяваше по-скоро подозрение, отколкото нещо друго, помисли за миг, припомни му възрастта ми и след това му каза да прави каквото ще.

Пабло ме погледна отново. Бях спокойна, защото знаех, че ще откаже.

Не отказа.

Стана, хвана ме за ръка и настоя да тръгнем. Ако не тръгнем веднага, ще закъснеем, а нямало гаранция, че рециталът ще трае повече от десет минути. Ако загубим началото, ще чуем само сирените на полицейските коли. \

Аз се опъвах. Нямах време да си сменя дрехите, бях с ученическата униформа и само пуловерът ми беше нов и мой ръст. Бях най-висока от сестрите си. Наследената пола от Исабел ми бе къса, почти педя над коленете. Блузата — от Амелия, копчетата заплашваха да изхвръкнат всеки момент. Когато започна учебната година, майка ми склони да се поохарчи, защото бе последната ми година. Чорапите бяха стари, ластикът — хлабав, на всеки две крачки се смъкваха до глезените. Обувките — ужасни, с два пръста дебели гумени подметки. Всичко освен зеленото яке на един от братята ми беше в отвратителен кафяв цвят.

Когато се родиш седма от девет братя и сестри и особено ако последните двама са близнаци, няма да носиш дори нова ученическа униформа.

Напразно. Пабло не желаеше да чака дори минута, макар че имахме достатъчно време.

— Така си много хубава!

Когато излизахме, Марсело ме повика и каза, че ще е по-добре Пабло да тръгне пръв, а аз междувременно да кажа на Амелия нещо от рода на това, че ще ходя да учим в дома на Чело или нещо подобно.

Не разбрах смисъла на това предупреждение, но Пабло, изглежда, разбра, защото го погледна и каза нещо странно.

— Хайде, Марсело, за кого ме вземаш!

Брат ми се засмя и не каза нищо повече.

Излезе пръв и когато слязох, ме чакаше на входа.

Якето бе малко по-дълго от полата и твърдият му ръб дращеше бедрата ми при ходене. До Рождество

Христово оставаха малко дни. Беше студено.

Закопчах първото си копче и вдигнах качулката. Погледнах се крадешком в малкото огледалце на един стар магазин и реших, че качулката ме загрозява. Видях също, че не се подаваше нищо от униформата ми, сякаш бях гола под зеленото яке.

Пабло имаше стар фиат, доста скапан, но все пак кола. Бях силно възбудена — за първи път излизах с него и за първи път с мъж, който имаше кола.

Пътят бе дълъг. Булевард „Кастеляна” — задръстен от коли, претъпкани с деца и продукти, цели семейства, които се отправяха на пЬчивка в планината в края на седмицата. Той не престана да дърдори. Със злостен клюкарски език разказваше смехории, невероятни истории, от ония, с които винаги успяваше да обезоръжи майка ми, когато идваше у дома и виждаше, че Мар-село е наказан да не излиза.

Тогава си помислих, че се държи с мен като с дете. На два пъти го улових, че гледа краката ми, но не можах да си извадя заключение.

След като паркирахме доста далеч от сградата, той се обърна към мен с куп инструкции. Не трябва да се отделям от него за нищо на света. Ако се появи полиция, не трябва да се плаша. Ако има бъркотия, не трябва да викам, нито да плача. Ако трябва да се бяга, да го хвана за ръка и се изнижем безмълвно. Бе обещал на Марсело да ме върне у дома непокътната.

Драматизираше прекалено, за да ме поуплаши от перспективата за риск и бягство.

Попита ме дали мога да се държа като добро и послушно момиче. Отговорих утвърдително, защото повярвах на всичко. Наведе се към мен и ме целуна два пъти: първия път по-бегло, в центъра на дясната ми буза, а след това по брадичката, почти до ухото. Бе използвал Положението ми на момиче в опасност, за да положи ръка върху бедрото ми. Имаше странната способност да завладява елегантно жените.

Когато стигнахме до вратата, започна ритуалът на посрещането, целувките и пожеланията. Чувствах се смешна между тези хора със зеленото си яке и чорапи, навити до глезените. Въпреки всичко той ме държеше изкъсо, като ми заповяда да стоя до него. След това, без въобще да ме поглежда, ме хвана за ръка, но не. както се хващат влюбените с преплетени пръсти, ами я стисна между показалеца и налепа си, както се държи малко дете, когато пресича на „зебра”. Никога не хвана ръката ми по друг начин.

Един възрастен мъж с вид на хитрец, писател, който изпъкваше сред тълпата с отегченото си изражение, сякаш събитието не го интересуваше, бе единственият, който ми обърна внимание. Гледаше ме усмихнат, доста продължително. Когато минахме покрай него, каза съвсем тихо:

— Гледай ти, Паблито!...

Назованият се изсмя.

— Хареса му. Знаеш ли кой е?

Знаех.

Хората започнаха да влизат и застанахме на опашката. Малко след това започна бъркотията. Пазачите на вратата, изпълнявайки службата си, блокираха входа и закрещяха, че никой повече няма да влезе, без да плати. Причинителите на конфликта, група от петнайсет — двайсет младежи, отвърнаха, че не възнамеряват да мръднат оттам. Така постояхме доста, докато някой от края на опашката започна да ни избутва.

Първата вълна ме отмести. Сега се намирах точно зад Пабло, залепена за него, а носът ми докосваше тила му. Ония отзад изкрещяха отново, като че ли набрали инерция, и отново вълната от хора ни люшна. Шестте копчета на якето ми от нашарена с бялокафява пластмаса, имитиращи животински рог, предположих, че се забиха в гърба му.

Попитах дали го наранявам. Отвърна, че малко. Разкопчах якето си. Тълпата излъчваше топлина. Отзад продължаваха да ни блъскат. Въздухът се сгъсти, миришеше на спарено. Пабло ме хвана за китките и ме накара да го обгърна. Сигурно чувстваше тялото ми, притиснато в неговото, и дъха ми във врата си. Беше ми добре. Усещах, че това положение ми даваше сигурност. Не се осмелявах да го целуна, но започнах да се притискам у него. Правех го, за да имам какво да си спомням от тази вечер, бях сигурна, че не усеща.

Правех го съвсем бавно, залепяйки и отлепяйки се от него, като забивах гърдите си в гърба му и захапвах по малко от червения му пуловер, докато твърдата вълна заскърца в зъбите ми.

Тълпата се разпръсна така ненадейно, както се бе сгъстила. Отново почувствах хлад. Пуснах набързо Пабло, а той започна да се държи доста странно.

Загледа се в часовника около минута — две, после се отдели от опашката и се запъти в обратна посока с решителни крачки.

— Да тръгваме!

Подчиних се, без да разбирам добре какво се бе случило.

— Ще дръпнем ли няколко от ония?

Тонът на гласа му бе променен, вече не го разпознавах. Не отговорих, защото не знаех какво да кажа.

— Отговаряй!

Аз пушех от „сламата”, но не му казах. Бях загубила вяра в него. Отвърнах отрицателно.

Без да спира, той извади парче хашиш от джоба си, стисна го и ми го подаде с една цигара. Не посмях да попитам какво иска да правя с него. Облизах хартията, разлепих я, изпразних тютюна в дланта си. Той поспря за миг, за да го вземе и свие цигара. Запали я, дръпна два пъти и ми я подаде.

Без да мръдна, поклатих отрицателно глава.

— За Бога, Лулу, държиш се като глупачка!

Той, Чело и баща ми бяха единствените, които продължаваха да ме наричат така. Марсело ми казваше „пате”, „патенце”, защото бях и съм много недодялана.

Взех цигарата, дръпнах два пъти и му я върнах.

Продължихме да вървим, като си подавахме и всмуквахме от „сламата”. След малко се осмелих да го попитам:

— Защо не влязохме?

Гой се усмихна.

— Наистина ли ти харесва този тип?

— Не... — признах истината наполовина. В действителност по онова време дори не знаех, че пее на каталонски.

— На мен също не ми харесва. За какво тогава трябваше да влизаме?

Минахме покрай колата му, но той продължи напред.

— Къде отиваме?

Не ми отговори. Влязохме в тясна уличка. На няколко крачки от ъгъла имаше червен навес със златни букви. Пабло отвори вратата. Преди да вляза, се вгледах в двата ниски лавъра отстрани на входната врата и в жълтеникавата светлина, която излъчваше газена лампа, закачена на стената. Вътре цареше мрак.

— Внимавай, пате! Има стълби.

Въпреки всичко замалко щях да падна. Пабло дръпна тежка кожена завеса и влязохме в един бар.

Онемях от срам. Повече от мъжете носеха връзки. Средната възраст на жените не беше много под трийсетте. Малките масички, около които седяха почти всички по двойки, бяха покрити с червени покривки. Светлината бе оскъдна, а музиката нежна.

Косите ми бяха изскочили от качулката и падаха по лицето ми. Мисълта за униформата ме тормозеше. Всички ме гледаха.

Този път наистина. Всички ме зяпаха.

Седнахме на бара. Столът беше висок, кръгъл и много малък. Полата се опъна върху бедрата ми и изглеждаше още по-къса. Кръстосах крака и стана по-зле, но не посмях да помръдна повече.

Пабло говореше с келнера, който ме гледаше под око.

— Какво искаш?

Замислих се, наистина не знаех.

— Нима ще ми кажеш сега, че си и въздържателка...

Келнерът се засмя и ме ядоса. Придадох важен тон на гласа си и поръчах джин с тоник.

Пабло се обърна захилен към келнера.

— Казва се Лулу...

— О, отива й да се нарича Лулу...

— Казвам се Мария-Луиса — не знам защо се почувствах задължена да обясня.

— Лулу — поздрави господинът.

Пабло едва успяваше да изрече думите, заливаше се от смях, а аз не разбирах нищо.

— Гладна съм!

Нищо по-остроумно не ми хрумна в момента. Бях гладна.

Поднесоха ми чиния с пържени картофи и веднага се нахвърлих да ям.

— Добре възпитаните госпожици не ядат така бързо.

Отново стана любезен и усмихнат, но гласът му все още бе особен. Отнасяше се към мен с объркваща смесица от твърдост и любезност. Никога преди не бе се държал с мен строго, още по-малко — любезно.

— Да, но съм гладна.

— Добре възпитаните госпожици винаги оставят нещо в чинията.

— Да...

Пиеше джин. Надигна чашата и поиска втора. Аз бях приключила с моята и имитирах неговото движение.

— Няма да пиеш повече днес! — каза той убедително, преди да отворя уста за протест. — Няма да пиеш!

Когато си тръгнахме, келнерът се сбогува с мен много церемониално.

— Очарователно момиче си, Лулу.

Пабло отново се разсмя. Беше ми дошло до гуша от многозначителни усмивки, от това да се отнася с мен като с бяло агънце с розова панделка, да не мога да контролирам положението. Не че не можех да си представя възможното развитие на нещата, но ги отхвърлях предварително като невероятни, както и факта, че може да си губи времето с мен, защото го губеше наистина.

Навън бе много студено. Той ме прегърна през рамо — знак, който не пожелах да тълкувам, смазана от смущение, и така се придвижихме до колата.

Когато отваряше вратата, отново попитах в тази, пълна с въпроси нощ:

— Ще ме заведеш ли у дома?

— Искаш ли да те заведа у вас?

Наистина исках, исках да се мушна в леглото и да спя.

— Не.

— Много добре.

Вътре продължи да ме наблюдава още миг. След това бързо вкара ръка между бедрата ми и език в устата ми, а аз се разтворих, като се опитах да отвърна колкото можех и знаех. Не бе съвсем на ниво.

— Цялата си мокра...

Гласът му и изненадващите, така нежни в същото време думи прозвучаха съвсем далечно...

Езикът му бе топъл и ухаещ на джин. Облиза цялото ми лице, брадичката, гърлото, врата и тогава реших да не мисля повече, за първи път да не мисля, той щеше да мисли и заради мен.

Опитах се да се отпусна, да отдръпна назад глава,но не ми позволи. Накара ме да отворя очи.

Обърна се към мен и вкара левия си крак между двете ми бедра, натискайки нагоре и карайки ме да се движа, като се притисках в памучния му панталон.

Чувствах топлина, усещах, че срамните ми устни набъбват с всеки изминал момент, като че ли се затваряха сами от собствената си подпухналост, по-червеняваха, ставаха все по-червени, стигнаха до мораво, а кожата блестеше, лепкава, удебелена, клиторът ми нарастваше пред нещо, което не бе удоволствие, нямаше нищо общо с лесното удоволствие, което усещах сама вкъщи. Не приличаше на него, по-скоро бе изнервящо, непоносимо, ново, дори досадно усещане, което не бе възможно да отхвърлиш.

Разкопча блузата ми, но не махна сутиена. Само го дръпна надолу, като го закрепи под гърдите ми и започна да ги гали с ръцете си, които ми се сториха огромни.

Захапа едното ми зърно, само едното и само веднъж, стисна зъби до болка и тогава ръцете му се дръпнаха, макар че натискът на крака му ставаше все по-силен.

Дочух безпогрешния звук на разтварящ се цип.

Хвана дясната ми ръка и като обви с нея пениса си, я поклати няколко пъти.

Онази нощ членът му също ми се стори огромен, чудесен, единствен, божествен.

Продължих сама. Изведнъж се почувствах сигурна. Това бе едно от малкото неща, които умеех да правя: да мастурбирам. Миналото лято в киното бях практикувала доста с приятеля си, добро момче на моята възраст, което ме бе шашнало.

Помъчих се да се концентрирам, да го направя добре, но той ме поправи веднага:

— Защо движиш така бързо ръката си? Ако продължаваш така, ще свърша.

Не разбрах предупреждението.

Мислех, че ръката трябва да се движи много бързо. Мислех, че иска да се изпразни, след което да си тръгнем. Мислех, че това бе естествено, но поради някакво непонятно състояние на вдъхновение не го казах.

Ръката му сграбчи китката ми, за да й наложи нов ритъм, бавен и уморителен, като я придвижи надолу, за да докосна тестисите му, после нагоре, съвсем бавно, докато крайчецът на кожата му остана в пръстите ми. Това трая доста време. Гледах ръката си очарована, а той ме наблюдаваше усмихнат.

Лудото желание, началната необузданост бяха изчезнали. Сега всичко изглеждаше съвсем спокойно и бавно. Вулвата ми все още бе набъбнала, като се отваряше и затваряше, пулсирайки.

— Винаги съм вярвал много в теб — гласът му бе нежен.

Парчето плъзгава и почервеняла плът се бе превърнало в главния герой на вечерта. Той вече не ме галеше, не ми правеше нищо. Незабележимо се бе придвижвал, за да не ме смути, докато вземе началното си положение. Отново бе застанал на шофьорското място, с наведено напред тяло и с отпуснати ръце.

Доближи устни до ухото ми.

— Ла...? — Не продължи изречението, замълча замислен, като че ли подбираше думите си. — Смукала ?ли си някога мъжки пенис?

— Не! — Не лъжех и той го разбра.

Не каза нищо, продължаваше да се усмихва. Протегна ръка и завъртя контактния ключ, моторът забо-боти. Стъклата бяха замъглени. Навън вероятно бе страхотен студ, бяла пара излизаше от капака.

Отново се облегна назад, гледайки ме, и аз разбрах, че светът се събаря в краката ми.

— Гнус ме е.

— Разбирам. — Сложи крак върху педала на газта и го натисна няколко пъти.

Прехапах езика си. Винаги хапя езика си, преди да взема някакво важно решение.

Наведох глава, затворих очи, отворих уста и реших, че въпреки всичко нямаше да бъде лошо най-напред да предупредя:

— Няма да ме напикаеш, нали? — това го развесели невероятно. Всичко, което казах и правих онази нощ, го забавляваше.

— Не, ако ти не искаш, няма.

Изражението ми стана сериозно.

— Не искам!

— Вече знам, глупачке, това бе шега и нищо повече.

Усмивката му не ме успокои много, но вече не можех да се откажа, така че отново наведох глава и затворих очи, отворих устата си и извадих език. Най-добре бе да започна с крайчеца на езика, защото представата за близане ми се струваше по-приемлива.

Пабло се изви още повече, изпъна се като котарак и постави ръка върху главата ми.

Хванах го с лявата ръка и започнах от основата, опрях език до кожата и го задържах така за момент. След това започнах да го нриплъзвам нагоре съвсем бавно. По-голямата част от езика ми беше вътре в устата, така че при движението нагоре опирах и носа си по повърхността, като долната ми устна следваше дирята от слюнка, която езикът оставяше. Когато стигнах до ръбчето, се върнах надолу към основата, за да поема отново бавно нагоре.

Пабло пъшкаше. Космите му гъделичкаха брадичката ми. Втория път се осмелих да протегна език. Беше сладникав. Всички членове, които съм пробвала през живота си, са били сладникави, което не означава, че са имали добър вкус. Бе твърд и топъл и, разбира се жилав, но, общо взето, и изненадващо за мен бе по-малко противен от това, което си въобразявах в началото. Това ме правеше по-уверена и сигурна. Идеята, че той е обезоръжен, че ако стисна за миг зъбите си с всичка сила, можех да го довърша, ме успокояваше.

С крайчеца на езика си обхождах ръбчето, навлизах в цепнатината, приплъзвах го след това по мястото, приличащо на невидим груб шев от месо, заставайки точно под него, за да продължа по ръбчето му. Всичко това правех съвсем бавно, в подобни ситуации никога не е било нужно да ми се обяснява повече от веднъж, правех го вече много добре.

Наистина не изпитвах кой знае какво удоволствие освен контакта с нова плът, която езикът ми чувстваше много по-осезателно от това, което някога бяха усещали ръцете ми. Въпреки това всеки изминал момент се възбуждах все повече. В някакво ъгълче на мозъка ми, достатъчно далече, за да не пречи, но достагьчно близо, за да бъде забелязано, пробляскваше лампичката на непълнолетието ми. Оставаха ми още шест години до двадесет и една (по онова време пълнолетие се навършваше на двадесет и една години). Пред очите ми изникна драмата от езерото, когато загубих съзнание и Пабло спаси живота ми, спомен от летата на моето детство, когато той и брат ми бъркаха под полата на една леличка, докато ги наблюдавах скришом, и думите на майка ми, която споделяше пред приятелките си: „Пабло е от семейството, като син ми е...”

У дома Марсело сигурно си мислеше, че все още зяпаме рецитала. Гледах да не забравям, че се намирам в една кола на улицата, смучейки члена на приятел на семейството, при това силно възбудена. Признавах пред себе си безсрамно, че бе вълшебно. Припомнях си обичайните поучения, че момчетата само се забавляват с такива момичета, но не се женят за тях, и съзнавах също така необикновената връзка, която се бе създала помежду ни. След първите целувки и демонстрации, за да ме спечели, той се показваше напълно пасивен — леко наведен, облечен, оставил се изцяло в ръцете ми. А аз, легнала на седалката, полугола, превита на две, приемах безапелационно това положение на нещата.

Майка ми обичаше да повтаря, че с него би ме оставила да отида накрай света и вече я разбирах.

Когато ме попита дали съм свикнала достатъчно с пениса му, за да го налапам целия, той вече го беше

решил вместо мен. Ръката, която лежеше върху главата ми, рязко се отправи надолу. Изненада ме и го лапнах почти целия. Дръпнах инстинктивно устни, но ръката му продължаваше да ме притиска надолу. Това се повтори пет-шест пъти. /

Бе забавно да се опитваш да се съпротивяваш.

Устата ми бе пълна. Усещах изпъкналостта на вените, набръчкаността на кожата, която се движеше нагоре-надолу, подчинявайки се на движението на ръката ми. Бе сладникав и запотен, върхът се удряше в небцето ми, помъчих се да го лапна целия, да го вкарам в устата си и на два пъти ми се повдигна.

Пабло махна ластика от косата ми, пъхна ръка под нея и малко над тила, сграбчи главата ми заедно със сноп коса, опъвайки я до корените. Мачкаше я и дърпаше към себе си, като така ме направляваше. Кокалчетата му се забиха в главата ми. Болеше ме, но не направих нищо да го избегна. Харесваше ми.

Сега той също се движеше бавно, влизаше и излизаше от устата ми.

— Винаги съм подозирал, че си развратно момиче, Лулу. — Говореше бавно, предъвквайки думите си, като че ли бе пиян. — Много мислех за теб в последно време, но никога не съм се надявал, че ще бъде така лесно...

Вулвата ми посрещна веднага удара, щеше да се пръсне на парчета, ако продължаваше да набъбва по този начин.

Държах очите си полуотворени и напълно концентрирана в това, което правех. Бях се превила толкова напред, че в действителност почти бях легнала настрани върху седалката, със свити крака, а ръчката на прозореца опираше в бедрото ми. Стремях се ръката ми да следва в унисон движението на устата ми и това бе истинско предизвикателство за моето неумение, което за момент ми попречи да забележа промяната.

Движехме се.

В началото предположих, че това е само мое усещане, защото през оная нощ се бяха случили много неща и продължаваха да се случват. Но изведнъж колата бе заляна от светлина. Отворих очи и погледнах нагоре, където се намираха лампите на булевард „Кастеляна”, които отвърнаха на погледа ми.

В началото бях вцепенена. Как можеше да движи лоста за скоростите, без да разбера? Но под мен нямаше никакъв лост. Мина време, докато си спомня, че в тази кола лостът беше на волана.

След това ме обхвана ужас, паника.

Скочих като изстреляна от невидима пружина. Кога-то най-после успях да седна на седалката, разбрах, че съм полугола. Позакрих се с каквото можах, с блузата и с ръце, представлявайки може би патетичен образ.

Пабло натисна рязко спирачката. Спряхме в средното платно, сред оглушителното свирене на един автобус, който ни задмина отдясно. Когато мина покрай нас, успях да видя шофьора, който сочеше с пръст слепоочието си.

Мнението ми не бе по-различно от неговото.

— Какво правиш? — бях много уплашена. — Можехме да се претрепем.

— Същото, което и ти.

— Не трябваше да спираш така насред улицата...

— Ти също не трябваше, но спря и се изправи.

Изведнъж видях, че вече не приличаше на зрял мъж. Бе загубил цялата си тежест, Превърнал се в ядосан и мърморещ младеж. Планът му §е пропаднал и бе вълнуващл да го наблюдавам — с разтворен цип и сериозен израз, с изражениеЛна обиден, загледан в някаква определена точка в далечината. За първи път в живота си, за първи и последен път в живота си с него, почувствах, че бях жена, зряла жена. Чувството бе приятно, но не можех да му се радвам. Пабло бе побеснял.

Опитах се да си възвърна спокойствието, за да преценя положението. Извърнах се към прозореца и установих, че шофьорите, минаващи покрай мен, бяха торсове, тЛла, отрязани малко над мишниците.

Колебаех се.

— Ще те отведа у вас. Извинявай, пиян съм.

Изведнъж почувствах силно желание да заплача.

Миражът бе изчезнал. Гласът му бе сериозен и спокоен, глас на мъж, молещ за прошка, без да си дава сметка. „Извинявай, пиян съм” — тъпа куртоазия пред момиче, което в крайна сметка не е излязло това, което се е очаквало от него. Погледна ме за миг, с усмивка колкото формална и любезна, толкова и лишена от всякакво съучастничество, усмивка на зрял, снизходителен мъж, приятел на семейството, откакто се помня, съвсем засрамен от това, че е нарушил благоприличието.

Изведнъж се смалих, станах по-малка и заплаках, без да мога да сдържам сълзите си. Вече се движехме доста бързо, домът ми не беше толкова далеч. Бях блокирала, не можех да мисля, но трябваше да опитам, трябваше да мисля светкавично, времето ми се изплъзваше между пръстите, а това бе важно, много важно.

Извърнах се, за да го погледна. Бе вдигнал ципа си, без да разбера.

Хвърлих се върху него, като оставих тялото си да покрие лявата му половина, но тъй като бях много развълнувана и плачех, ръцете ми се преплитаха една в друга. Успях да откопчея колана му, като се ударих с единия му край по бузата. Продължавах да плача от яд, че не се справях бързо. Разкопчах копчето, свалих ципа и го извадих. Беше малък, съвсем различен от предишния красавец няколко секунди преди това. Сложих го в устата си целия и започнах да правя всичко, което знаех, още повече че исках да го пленя на всяка цена, но той не нарастваше. Такъв малък и мек правеше нещата по-сложни.

Държах го в устата си, смучех го и изведнъж реших, че ми харесва 1'акъв, но след това отхвърлих мисълта.

В действителност не ми харесваше, трябваше да порасне каквото и да става. От време на време го изваждах от устата, облизвах го, както направих това в началото, прекарвах целия си език от върха до основата и обратно. Поставях го отново в устата, потапях го в слюнка, разтърквах го силно между устните си, поглъщах го и движех език в устата си, като че ли изсмуквах кръвта от несъществуваща рана. След това навън, докато го държах с една ръка, се впусках далеч зад основата му, навлизайки в пространството между плътта и плата, докато устата ми се напълнеше с косми, за да се върна в началото...

Първото, което забелязах, бе, че се движим много по-бавно и че се движим от едно платно в друго. После почувствах ръката му отново върху главата ми. Едва накрая разбрах, че отново е набъбнал, че аз бях възвърнала отново ерекцията му.

Спряхме на светофар. Не се осмелих да вдигна глава нито за миг, но полуотворих очи, за да се помъча да разбера къде се намираме. Някакъв железен мост пресичаше булеварда в посока, перпендикулярна на нашата.

Родена съм в Мадрид и познавам булевард „Кастеляна” наизуст.

Фантастичният Дядо Коледа от неон вероятно ни махаше с ръка от магазините на „Корте Инглес”. Сложих го в устата си и започнах да го смуча от горе на долу, механично, за да мога да мисля. Трябваше да, изминем доста път при всички случаи. Това бе единственият път, по който можеше да се стигне до дома, както и до неговия.

От този момент нататък се опитвах да пресмятам всеки метър, който изминавахме, и улицата вече не беше улица, както и хората нямаха значение. Всичко се свеждаше до едно разстояние, единственото важно нещо в момента.

Първият знак бе шумът на фонтана, който смятах, че няма да чуя повече никога: така бавно се движехме, че огромната му сива маса ми се стори безкрайна.

Шумът от водата остана зад нас. Продължавахме напред. Първата приятна изненада. Бе оставил отдясно по-краткия път и се движехме по права линия.

След няколко Минути отново погледнах крадешком, за да се убедя, че сме стигнали до паметника на Колумб. Така беше. Не отивахме у дома. Нито отивахме у тях. Къде ме водеше? Вода. Зад нас остана булевардът, а ние продължихме напред. Всичко започваше да прилича на вица за оня, дето знаел да се движи само в права линия.

Отново преминахме близо до друг фонтан, но той бе последният.

Завихме наляво, свихме още два пъти и колата се закова. Този път наистина щях да го глътна.

Моторът изгасна, но не се осмелих да спра. Пабло

прихвана брадичката ми, като ме придържаше, докато ме изправи, прегърна ме и ме целуна.

Когато се разделихме, той се отдръпна назад и ме погледна. Не каза нищо, но предположих, че се опитва да отгатне дали ме беше страх.

— Това не е моята къща — казах, опитвайки се да се правя на интересна.

— Не, но ти вече си била тук.

Когато излязохме на улицата, видях, че бе паркирал колата диагонално върху бордюра. Винаги я оставяше така.

Къщата, сиво и мрачно здание, което бе горе — долу на един век, нищо не ми говореше. Външната врата бе красива и модерна, с две крила от масивно дърво, с оригинални цветни витражи. Голямата златна дръжка, завършваща с делфинова глава, ми беше позната.

Влизахме в ателието на майка му, тя го наричаше така, известна модистка, която изработваше по чети-ри-пет колекции на година и като някакъв папагал повтаряше непрестанно за това, какво напрежение представлява изкуството, за обществената отговорност на твореца и за впечатлението от изработените по поръчка облекла в съвременния градски живот. Истинска глупачка. Майка ми й беше клиентка от години още преди тя да се бе издигнала толкова в занаята си. Понякога я придружавах на пробите и сядах в огромното кресло сред куп френски списания пред мен с фантастични манекенки с огромни обеци и впечатлителни шапки, които с удоволствие разглеждах.

Той крачеше пред мен. Когато минахме покрай канапетата в коридора, хвана с върха на пръстите си две от големите квадратни възглавници. Накрая отвори голяма двукрила врата, зад която се намираше салонът за проби. Запали лампата, хвърли възглавниците на пода, направи бегъл жест с ръка, сочейки ми да вляза, и изчезна.

Креслото беше все още там, на същото място. Можех да се закълна, че е същото, но с друга тапицерия.

— Лулу...

Не си спомнях огледалата, макар че стените бяха покрити с тях: огледала, оглеждащи се в други огледала, които пък отразяваха други огледала, а в центъра на всички се намирах аз с ужасния си кафяв пуловер и омачканата пола — в лице, гръб, профил...

— Лулу — този път крещеше отнякъде.

— Какво?...

— Искаш ли алкохол?

— Не, благодаря.

Бях като бяло агънце с розова панделка на врата, подобно на опаковката на праха за пране, който рекламираха и още рекламират по телевизията.

Пабло се върна с чаша в ръка и седна в креслото, като ме наблюдаваше.

Бях се изчервила, но не се забелязваше. Никога не ми се забелязва, защото съм доста мургава. Продължавах да стоя изправена в средата на салона, без да помръдвам, защото не знаех какво да правя, къде да отида.

— Знаеш ли, че през живота си не съм виждал по-ужасни обувки.

Не наведох поглед, защото ги познавах добре и наистина бяха ужасни.

— Не ви ли дават да носите токчета в училище?

Очевидно не. Каква глупост, не разрешаваха да се носят обувки с ток в девическо училище, дори в последния клас, макар че ни разрешаваха да излизаме да пушим в междучасията.

— Не, не ни разрешават — отвърнах.

— Свали ги! — Думите му прозвучаха като заповед, което ми хареса, и се събух. — Ела тук — каза по-меко, като се потупа по бедрото.

Приближих се и седнах на него, като проврях краката си между тялото му и облегалките на креслото. Преди това инстинктивно, без да разбирам защо, нито пък е толкова важно, повдигнах отзад полата си, която се провеси върху коленете му, докато задната част на бедрата ми се търкаше в панталона му.

Този жест го изненада много. — Къде си научила това? — лицето му отново изразяваше приятно учудване.

— Кое? — не осъзнах, че съм направила нещо по-специално.

— Да си вдигаш полата, преди да седнеш върху коленете на някой мъж. Това не е естествен жест.

Може би имаше право, не бе естествен жест, но не знаех за какво ми говори.

— Не знам, не те разбирам.

— Все едно е. — Беше все едно, беше щастлив, усмихваше се. Нежно ме целуна по устните. — Свали си пуловера и се дръж прилично: не говори и не се смей! Ще се обадя по телефона.

Първо извадих левия си ръкав, след това го изхлузих през врата и когато привършвах с десния, се вцепених.

— Марсело? Аз съм, здравей — от другата страна вероятно бе брат ми. Пабло нямаше много приятели със същото име. — Ами много добре...

Дръпна пуловера от ръцете ми, прихвана телефона между брадичката и врата си и започна да разкопчава блузата ми, която се държеше на две счупени копчета. Не помръдвах, дори не дишах, бях парализирана, напълно блокирала.

— Не, не беше зле наистина. Нали знаеш, че оня тип е неудържим, и хората се забавляваха добре. Викаха, крещяха и после се разотидоха доволни. — Тонът му стана тържествен като на коментаторите по телевизията, когато предават някакъв национален мач. — Само мога да ти кажа, че загуби още един славен ден за испанския социализъм, приятелю, още един, очаровани сме... — успявах да доловя смеха на брат си от другата страна на жицата. Пабло също се смееше. Дори аз не съм способна да лъжа по-добре.

Прокара ръка по гърба ми и разкопча сутиена ми, марка „Белкор”, огромен, модел шейсетте години, на релефни квадратчета, с три цветчета от плат в средата, който предизвика немия му ужас. Закри с ръка слушалката, прокара пръст под презрамката и пошушна на ухото ми:

— Това отвратителната стратегия на майка ти ли е, за да стигнете всички до брак девственици, или какво?

Свали блузата и сутиена ми, като постоянно местеше слушалката.

— А! Лулу ли?...Лулу бе новото завоевание на деня.

— Гледаше ме и се смееше, по-очарователен и красив отвсякога, възбуден от ролята на развратник на малолетни, която играеше. — Още една червена, братле, без да й изнасяме лекции, нито да я запознаваме с Горки, без нищо! Прекара чудесно наистина. —Говореше бавно, като ме гледаше и наблягаше на думите едновременно на Марсело и на мен, като плъзгаше чашата си по гърдите ми, оставяйки влажна, възбуждаща следа. Зърната ми бяха настръхнали, откакто започна, макар че ледът предизвикваше противоречиво и приятно усещане. — Не можеш да си представиш, крещя с вдигнат юмрук като истерична, през цялото време в колата пя „Интернационала”. — Погледна към мен.

— Никога преди не бях виждал някой да пее с такъв ентусиазъм, беше очарована от живота... — Смееше се •и аз отвърнах на смеха му. Вече не ме беше страх, а само изпитвах желание да се хиля, макар че не успявах напълно.

Опитах се да ускоря нещата и разкопчах първото копче на полата си, но Пабло поклати неодобряващо глава, давайки ми да разбера, че трябва да се закопчея.

— Срещнахме се с много народ, пийнахме и сега се е нафиркала така, че едва се държи на краката си. — Пъхна ръка под полата ми и започна да гали бедрата ми отвътре с върха на пръстите си. — Не ме впрягай, Марсело! Аз откъде да знам... — Вмъкна показалеца си под ластика и започна да го плъзга от горе на долу, като кокалчето му опираше в слабините ми. — Абе какви ги приказваш? Не съм я водил да пие, отидохме да гаврътнем по едно, а тя взе, че се напи. Вече е пълнолетна, не е ли така? Ама ти какво си мислиш? Да не искаш цяла нощ да стоя вързан за нея, та макар и да е твоя сестра! На два пъти ми се изплъзна, пи от моята чаша и от чашите на другите, откъде да знам... беше превъзбудена, харесваше й и като дойдохме тук, се отцепи като дърво, не можеше да се държи на краката си. Сега спи, сложихме я да си легне и мислех, че може да остане тук, ако не възразяваш. Хич не ми се иска сега да я карам до вас. — Върхът на пръста му продължаваше да се плъзга бавно по цепката на вул-вата ми, а с другата ръка, без да изпуска телефона, ме

дръпна към себе си и трябваше да опра ръцете си върху облегалките на креслото, за да запазя равновесие. — Какво? Хайде де, Марсело, стига си досаждал. Какво от това? Няма защо да разбира някой. Нали си казал, че ще ходи да учи у нейна приятелка? Ами останала е да спи при приятелката и толкова. Казал си, че е в Уеска, нали? Не мисля, че майка ти ще има толкова голям мерак да се добере дотам... Не знам къде е колежът й, но тя ще ми каже, мисля, че знае да говори. Ама не, Марсело, кълна ти се, нищо не съм й направил, нито мисля да й сторя нещо.

Отмести се така, че гърдите ми да застанат точно над лицето му.

Мислех, че иска да ги смуче или захапе както в колата, но не направи нищо подобно. Вмъкна глава между тях и ги разтърка така, че усетих върху кожата си бузите му, затворените му устни, носа му, огромен и плъзгащ се по плътта ми. Притискаше се силно в мен като сляп, като новородено, което има чувство само за допир, търсещо да открие майчината гръд, и когато отново заговори, забелязах лек оттенък на възбуда в гласа му.

— Не, не можеше да отиде у нас, Марсело. Мерседи-тас учи. Има изпит утре и не исках да я притеснявам. Освен това — погледна ме съзаклятнически той — тук съм с една мацка... Да, да, познаваш я, но ми прави знак с глава, че не желае да знаеш коя е... На лицето му се изписа умора. — Сестра ти ли? Слушай, братле, ама ти мислиш само за сестра си. Сестра ти хърка през две стаи, оттук я чувам. Нищо няма да разбере. — Сигурно Марсело му каза нещо смешно, защото той се засмя. — Ама, братле, не се прави на наивник. Какво по дяволите я засяга Лулу, че ще сложа рога на годеницата си? Защо да се чувства обидена? Макар и да мисли, че е влюбена в мен, тя е все още дете. Батковците не лягат с малки момиченца. Това става само по романите. Тя ще го разбере, вярвам, не е глупава. — Почервенях още повече, лицето ми изгаряше. — Освен това на колко години е тя? Ако ни види, още по-добре за нея, вече е на възраст, в която сигурно мастурбира като бясна. — За момент не можах да'реагирам. — Така ли? Не думай...

Отвори устни и захапа силно едното ми зърно, като от време на време дърпаше месото между зъбите си. След това изведнъж се отдели от мен, отдръпна се назад и ме загледа с широко отворени очи и полуотворена уста, като движеше език между зъбите си. Пръстът му промени положението си. Изскочи изпод ластика и застана в центъра на вулвата ми. Движението му бе недвусмислено. Вече не ме докосваше, нито галеше. Ръкоблудстваше през гащичките ми.

— Ама какво е това сладка флейта, по дяволите?

Почувствах, че примирам от срам. Никога не бих повярвала, че Марсело ще е способен на такова нещо, но го направи. Разказа му всичко. Пабло ме наблюдаваше като шашардисан. Чувствах се зле. Не откъсваше очи от полата ми.

— Каква мръсна страна, братле, какъв срам! — Това бе като някакво излияние, което той и Марсело повтаряха непрекъснато и по всякакъв повод. — Сладка флейтичка, казваш... Горката Лулу, какво животно!

Чувствах се разделена между две напълно различни чувства. От една страна, примряла от срам, неспособна да погледна Пабло в очите, и на върха на удоволствието, пред еякулация, с отпуснати ръце, защото го правеше много добре, макар и през плата или може би благодарение на плата. Пръстът му натискаше точно колкото трябва, не ме нараняваше, нито дразнеше кожата ми както недодялания, силно възбуждащ, но неприятен контакт с всички останали.

— Как разбра? Тя ли ти го разказа?! А на кого е била флейтичката, казваш? На Гилермито ли? Браво на Лулу! Бавна, но сигурна...

Без да спре да ме опипва, прихвана брадичката ми, повдигна главата ми.

— Погледни ме — шепотът почти не се чуваше.

Погледнах го. Усмихваше ми се. Отново наведох поглед.

— Не се учудвам, че добре те е изненадала, братле. Направо ме шашна сега по телефона... Да, смешничко е. Нов опит... след толкова години. А ти какво направи? Аз на твое място, кълна се, че бих я чукал, без да се замислям... Ами винаги съм бил по-лош брат от теб или по-добър, кой знае. В крайна сметка, боатле, за бедната Лулу не се тревожи. Утре ще я заведа на училище и ще ти се обадя. Дочуване.

— Сладка флейтичка, а?... — бе окачил слушалката и говореше на мен. — Погледни ме. — Пръстът му спря да се движи.

Не смеех да го погледна, нито да направя нещо, макар че слабините ми изгаряха от желание.

Хвана ме за раменете и ме разтърси.

— Да му еба майката, Лулу. Погледни ме, иначе ти се кълна, че ще те облека и ще те закарам веднага у вас!

Същата заплаха със същия резултат.

Отново повдигнах глава и го погледнах. Сякаш излизах от вана с хладка вода и нямах кърпа, за да се избърша...

Очите му блестяха. Имаше почти животински израз. Нараняваше ръцете ми.

— Откъде си я вкара, от мундщука или от долния край?

— Отгоре.

Думите изскочиха неусетно от устата ми.

— Хареса ли ти?

— Да, хареса ми, макар че беше много тясна и не я чувствах. Наистина само мундщука, останалото не. Но Амелия ме видя веднага, почти нямах време да разбера какво става. Наистина, Пабло, кълна се...

Започнах да го виждам мъгливо. Две огромни сълзи се появиха в ъгълчетата на очите ми. Тогава той промени тона, отдръпна ръцете си и ми заговори. Каза ми почти същото, което ми бе казал и Марсело вечерта, когато отидох да му разкажа в неговата стая, единственото място в света, където можех да бъда спокойна.

— Извинявай, не исках да те изплаша. В действителност няма за какво да се плашиш. Хайде, нищо не се е случило. Смешничко е, ’’сладка флейтичка”, флей-тичката на Гилермито. Все още си спомням, когато се родиха близнаците. Ти ги мразеше, вече не беше най-малката и ги ненавиждаше. Сега си Му отмъстила чрез флейтата му. Само затова се смях, честна дума. Останалите нямат такова въображение, задоволяват се с пръстче. Ти си голямо момиче, здраво момиче, изпол-

зваш правото си и... не си спомням, феминистките имаха дна фраза за подобни случаи, но сега не си я спомням, логично е... Всички го правят, макар че жените не си признават. — Избърса сълзите ми с крайчеца на пръстите си. —Ако спреш да ревеш, ако се държиш добре и ми разкажеш всичко, ще ти купя отнякъде един истински пенис вибратор само за теб.

— Никога не съм имала нещо само мое.

— Знам, но аз ще ти го подаря, за да мислиш за мен, когато го използваш. Знам, че идеята ми не е много оригинална, но ми харесва. — Последната забележка, изглежда, че направи заради самия себе си, защото не я разбрах добре. Въпреки всичко винаги, когато мастурбирах, аз мислех за него, макар че очевидно не можех да му го призная. — Съгласна ли си?

Поклатих утвърдително глава, без да знам точно за какво се бяхме споразумели. Никога през живота си не съм била така объркана.

— Стани!

Станах.

Целувахме се доста дълго, като се търкахме един в друг.

Нави полата ми до кръста, като коремът ми остана открит. Огледалата показваха странното ми изображение.

— Седни и чакай, сега идвам!

Отправи се към вратата и тогава въпреки вцепенението ми разбрах, че трябва да му кажа нещо важно. Повиках го и той се обърна, като опря рамо на рамката на вратата.

— Никога преди не съм лягала с мъж...

— Никъде няма да лягаме, глупачке, поне засега. Само ще се чукаме.

— Искам да кажа, че съм девствена.

Изгледа ме за момент усмихнат и изчезна.

Седнах и зачаках. Опитах се да анализирам състоянието си. Бях топла, възбудена в класическия смисъл на тази дума. Възбудена. Засмях се. Бях отнесла стотици шамари при произнасянето на тази дума, една от най-честите в моя речник, без да разбирам защо. Възбудена, колко демоде звучеше... Произнесох я съв-

сем тихичко, като наблюдавах движението на устните си в огледалото. Пабло ме е възбудил, колко забавно. Повторих го няколко пъти, докато си давах сметка, че съм хубава, много хубава въпреки пъпките на челото си.

Пабло ме бе направил възбудително хубава.

Той беше там с табла, пълна с разни неща, наблюдавайки как движа устните си. Може би ме беше чул, но не каза нищо. Пресече стаята и седна пред мен със скръстени нозе като индиец. Помислих, че ще ме ближе, в крайна сметка ми беше длъжник, но не го направи.

Свали гащичките ми, привлече ме грубо към себе си, като ме принуди да поставя задника си на ръба на канапето и ме разтвори още повече, като преметна краката ми върху облегалките на креслото.

— Хайде, започвай, чакам.

— Какво искаш да знаеш?

— Всичко искам да знам: чия беше идеята, как те сгащи Амелия, какво разказа на брат си, всичко. Започвай!

Взе една гъба от таблата, потопи я в легенче, пълно с хладка вода, и започна да я търка със сапун, докато побеля.

Бях започнала да говоря. Разказвах като автомат, докато той ме наблюдаваше и разпитваше какво станало след това.

— Добре... Не знам какво да ти кажа. На мен ми го каза Чело, но идеята явно бе на Сусана.

— Коя е Сусана? Една висока, кестенява, с много дълга коса ли?

— Не, тази е Чело.

— А, ами Сусана как изглежда?

Потопи гъбата в легенчето, докато се напълни с пяна.

— Ниска, много дребна, също кестенява, но по-светла, виждал си я у дома.

— Добре, продължавай.

Не можех да поЕярвам в това, което ставаше. Бе протегнал ръка и ме сапунисваше с гъбата. Миеше ме като малко дете. Това ме побърка напълно.

— Слушай, какво правиш?

— Не е твоя работа, продължавай.

— След като катеричката е моя, какво ще правиш с нея е също моя работа. — Гласът ми прозвуча смешно на мен самата, а той не ми отговори. Продължих да говоря. — Ами, изглежда, Сусана го прави много често, искам да кажа, че си мушка разни работи и разказала на Чело, че това, което най-много й харесвало, било флейтата. Тогава решихме да пробваме, макар че, честно казано, на мен ми се стори глупост, но го направих. А Чело не го направи, тя винаги се проваля накрая — и това е всичко. Вече го знаеш, няма нищо повече за разказване.

Постави точно под мен една хавлиена кърпа. Беше ми невъзможно да не се огледам.

— Как те гепи Амелия?

— Ами, като спим в една стая: тя, аз и Патрисия...

— Патрисия, тя и аз — поправи ме той.

— Патрисия, тя и аз — повторих след него.

— Много добре, продължавай.

— Мислех, че съм сама у дома, най-после един път в живота си сама. Добре де, и Марсело беше, също и Хосе, и Винсенте, но гледаха телевизия и тъй като имаше мач, реших,че... — Пабло извади ножче за бръснене от джоба на ризата си. — Какво ще правиш с това?

Погледна ме в лицето с най-невинно изражение, макар че прихвана здраво бедрата ми заради това, което щеше да прави.

— За теб е — отвърна. — Ще ти обръсна катеричката.

— Дума да не става! — С всичка сила се наведох напред, опитвайки се да стана, но не успях. Беше много по-силен от мен. — Да. — Изглеждаше все така спокоен, както винаги. — Ще ти я избръсна и ти ще ми позволиш. Трябва единствено да мируваш. Няма да те боли. Имам достатъчно опит. Продължавай да разказваш.

— Но... защо?

— Защото си много мургава, много космата за петнайсетгодишна. Нямаш катеричка на момиче. А на мен ми харесват момиченцата с катерички на момиченца най-вече когато ще ги боцкам пръв. Не се плаши и ме остави на мира. Това не е по-срамно в нрайна

сметка от това да си мушнеш една училищна флейта, била тя сладка или не...

Потърсих някакво оправдание каквото и да е.

— Но у дома ще разберат и щом ме види Амелия, ще го издрънка на мама...

— Защо трябва да разбира Амелия? Не вярвам да си правите разни неща по нощите?

— Не! — Такава истерия ме бе обхванала, че дори нямах време да се обидя от това, което ми каза. — Но тя и Патрисия ме виждат, когато се обличам и се събличам, и космите прозират.

Това ме успокои. Реших, че съм била страшно убедителна.

— А, добре де. Не се тревожи за това, защото пубисът ти ще остане непроменен, само мисля да избръсна устничките ти.

— Кои устнички?

— Тези тук.

Два пръста се потриха в тях. Бях решила, че ще направи точно обратното, но промяната ми се стори още по-страшна. Бях решила да не мисля, въобще да не мисля повече, защото, както се развиваха нещата, мозъкът ми можеше да се пръсне тази вечер.

— Разтвори ги ти с ръка, моля те... — Направих го. — И продължавай да разказваш. Какво направи, ко-гато те видя Амелия?

Усетих допира на студеното ножче и пръстите му, които опъваха кожата ми, докато аз продължавах да говоря, изстрелвайки думите като картечница.

— Ами, не знам... Когато си дадох сметка, тя вече беше пред мен, като крещеше името ми. Излезе тичеш-ком от стаята с чадър, като тресна вратата... — Ножчето се плъзна полека върху онова, което току-що бях научила, че се нарича също устни. Не чувствах болка, по-скоро бе странна милувка, но не успявах да отстраня от мислите си възможността да му се плъзне ръката. Почти не виждах лицето му, а само черната коса и наведената над мен глава. — И аз изскочих след нея. За щастие не отиде в хола, а направо се запъти към изхода о чадъра, защото, изглежда, се бе върнала за него. Тогава реших, че нямам никого другиго освен

Марсело и отидох да му разкажа, носейки все още в ръце флейтата... — Ножчето се плъзна навън, като докосна вътрешността на бедрото ми. — Той беше в стаята си, с куп книги върху бюрото и не зная какво правеше с тях. Много се смя и ми каза да не се тревожа, защото ще затвори устата на Амелия, която нямало да посмее да ме издаде заради парите, които му дължи, и ми говори като теб преди малко...

Мислех, че не ме слуша, че ме кара да говоря залудо, също както-,се опитваха да ме отвлекат на операцията от апандисит, но той ме попита какво точно ми бе казал Марсело.

— Ами, че това е нещо нормално, че всички мас-турбират и че нищо няма да се случи.

— Добре... — Гласът му стана по-гърлен. — А не те ли опипа?

Спомних си това, което каза преди малко по телефона: „Аз на твое място бих я чукал, без да му мисля”, и изтръпнах.

— Не... — Изглежда бе свършил с дясната страна, защото усетих ледени тръпки от ножчето по лявата.

— Никога ли не те е докосвал?

— Не. Ама ти какво си мислиш?

Намеците му ми се струваха не намясто.

— Не знам, след като толкова се обичате...

— Ти закачаш ли сестща си?

Отвърна ми с гръмогласен смях и се уплаших да не му потрепере ръката.

— Не, но сестра ми не ми харесва...

— А аз харесвам ли ти?

Приятелките ми казваха, че никога не трябва да се пита мъж направо за това, но не можах да го избегна. Той се отдръпна назад и ме погледна в очите.

— Да, ти ми харесваш, харесваш ми много и съм сигурен, че се харесваш също на Марсело и може би дори на баща ти, макар че той никога не би го признал. — Усмихна се. — Ти си специално маце, Лулу, апетитно и жадно, но в крайна сметка дете. Почти перфектна си. Ако ме оставиш да приключа, ще бъдеш напълно съвършена.

Точно в този момент въпреки необикновената ситу-

ация любовта ми към Пабло придоби определени черти. Тогава се появи надеждата и страданието. Думите му „ти си специално, почти съвършено маце” звучаха в продължение на години в съзнанието ми. От този момент нататък живеех, вкопчена в думите му като удавник за сламка.

Наведе се отново над мен и настоя с приглушен глас.

— Въпреки всичко, мисля, че някой ден трябва да опитаме тримата — брат ти, ти и аз...

Ножчето отново приплъзна навън, но този път от другата страна.

— Много добре, Лулу, готово! Не беше толкова ужасно.нали?

— Не, но много боцка.

— Знам, утре ще те боцка още повече, но ще си много по-хубава. — За момент се бе отдръпнал назад, оценявайки творбата си, предполагам, преди да се мушне между краката ми. — Красотата е чудовище, ненаситно божество, което трябва да умилостивяваш с непрекъснати пожертвувания, както казва майка ми...

— Майка ти е глупачка... — изтърсих аз.

— Без съмнение... — Гласът му не се промени ни най-малко. — А сега стой мирно, не мърдай за нищо на света. Приключвам.

Можех дори без да виждам лицето му, да си представя изражението му, защото всичко останало — гласът, жестовете, безкрайната му сигурност — ми беше много познато. Играеше си. Играеше си с мен и винаги му бе харесвало да го прави. Беше ми показал много от игрите, които знаех, и ме бе научил да хитрувам. Бързо ги бях усвоила и в някои от тях двамата бяхме непобедими. Той обичаше да хитрува и да печели.

Грабна един пешкир, потопи единия му край в друга паничка и разтърка пубиса ми, който бе непокътнат, така както бе обещал. Водата потече надолу. Повтори операцията няколко пъти, преди да започне да бърше полепилите се косъмчета. Знаех, че аз бих го направила много по-добре и по-бързо.

— Остави на мен!

— В никакъв случай. — Говореше съвсем бавно, почти шепнешком, вглъбен напълно, с очи, впити в катеричката ми.

Целуна ме два пъти от вътрешната страна на лявото бедро. След това протегна ръка към подноса и хвана стъкленичкас кехлибарен цвят, която отвори, и потопи в нея показалеца и средния си пръст.

Беше бял, мазен и ухаещ крем.

Докосна с пръстите си току-що обръснатите ми срамни устни, като постави крем върху кожата. Побиха ме отново ледени тръпки и тогава си дадох сметка, че зимата още не бе свършила и че космите ми нямаше да изникнат така бързо. Нямаше да е особено приятно. Пабло събра спокойно всички предмети, които бе използвал в цялата операция. Постави ги отново върху таблата и я отмести настрана.

Тогава той също се отмести от дясната ми страна, като по този начин остави свободно огледалото, което стоеше между нас.

Устничките ми приличаха на купчинка зачервено и подпухнало месо. От двете страни на цепката се виждаха две бели черти. Видяното ми напомни Патрисия като бебе, когато мама й поставяше балсам, преди да смени пелените й.

Пабло ме гледаше и се усмихваше.

— Харесваш ли се? Чудесна си...

— Няма ли да го размажеш?

— Не. Ти го размажи.

Протегнах отворена длан, питайки се какво ли ще почувствам след това. Връхчетата на пръстите ми докоснаха размекнатия и хладен крем и започнаха да го разнасят нагоре-надолу, движейки се равномерно по плъзгащата се кожа, гладка, гола и топла, също както краката през лятото след кола-маска, докато разнесоха напълно двете продълговати бели петна.

След това не спрях. Изкушението бе огромно и оставих пръстите си да се плъзнат навътре — един път, два пъти — върху лепкавата и набъбнала кожа. Пабло се приближи, вкара съвсем полека пръста си, после го извади и мд го сложи в устата. Докато го смучех, го чух да мърмори „гопТно маце”...

Беше коленичил на пода пред мен. Хвана ме за кръста, дръпна ме към себе си грубо, като ме свали от креслото. Ударът бе кратък. Той ме подхвърляше лесно, макар че бях и съм доста голяма.

Накара ме да се обърна с колене, забити в пода, с буза, залепена на седалката, и ръце, отпуснати на мокета. Не можех да го видя, но го чувах:

— Гали се, докато почувстваш, че свършваш, и тогава ми кажи.

Никога не бях си представяла, че ще бъде така, никога, но и не съжалявах. Ограничих се в изпълнение на нарежданията, които предизвикаха познати вече усещания, като се питах кога трябва да спра. Когато тялото ми се разтърси в екстаз, peiynx да проговоря:

— Свършвам...

Тогава той влезе в мен бавно, но решително, без да спира нито за миг. /

От момента, в който го каза, в който ме предупреди „само ще се чукаме”, бях решила да търпя, да понеса всичко, което можеше да ми се случи, без да отварям уста, да търпя докрая. Но болката ме разкъсваше, изгарях. Треперех и пот се лееше от мен. Беше ми студено.

Съпротивата ми бе мигновена.

Още преди да успея да разбера какво става, вече го молех да го извади и да ме остави поне за миг, защото не можех, не издържах повече.

Не отговори, нито ми обърна внимание. Когато го вкара целия, застина вътре в мен.

— Не спирай сега, патенцето ми, защото, като започна да се движа, ще те заболи.

Гласът му покоси и последните ми надежди. Нямаше смисъл да протестирам, но също така не можех да продължавам да стоя в същото положение. Не съм родена да понасям страдания, поне не в големи дози, не обичам. Така че реших да следвам нарежданията му отново. Опитах се да възстановя изгубения ритъм. Той ми налагаше друг ритъм отзад. Сграбчил задника ми, вкарваше и изваждаше члена си на равни интервали, като ме привличаше, отблъскваше и надяваше на горящия си пенис, който вече по нищо не приличаше на безобидна играчка, която бе изпълнила устата ми само два часа преди това, и още по-малко на вече известната сладка флейтичка.

Болката не спираше, но без да престава да е болка, като че ли се превръщаше в нещо по-различно. Продължаваше да е непоносима на входа, където ме изгаряше, и ми се струваше странно, че плътта ми не се разкъсваше, опъната до прозрачност. Вътре чувството бе различно. Болката се разпръсваше, за да се засили отново в момента, в който ме пронизваше, в който се движех с него, срещу него, когато движенията ми започваха да стават по-ефикасни.

Болката не прекъсна, продължих да я чувствам през цялото време, като пулсираше докрая, докато той свърши, след което нарасна и стана по-силна.

Когато почувствах последните спазми и краката ми спряха да треперят, Пабло се строполи върху мен, издавайки приглушен, остър и хрипав вик, а тялото ми се изпълни с топлина.

Останахме така доста време, без да се движим. Бе заровил глава във врата ми, покрил гърдите ми с ръцете си, дишайки дълбоко. Бях щастлива.

Отдели се от мен и го чух да се движи из стаята. Когато също се опитах да се раздвижа, разбрах, че всичко ме боли. Повдигнах се с труд, защото страхотни бодежи парализираха тялото ми от кръста надолу.

Той ми помогна да стана. Когато обвих с ръце врата му, за да го целуна, ме повдигна за кръста, постави нозете ми около тялото си и безмълвно ме обхвана с ръцел

Излязохме в коридора, който бе дълъг и тъмен, класически коридор на стара къща, с врати от едната страна. Последната бе полуотворена. Влязохме, той запали светлината, след което ме постави на ръба на голямо легло. Свали полата и чорапите ми и ме бутна навътре, като отдръпна завивката. После съблече ризата си, единственото, което имаше върху себе си, и се плъзна до мен на чаршафите.

Нотките на семейна интимност, леглото и собстве ната ми голота ме развълнуваха и успокоиха временно. Поне за момента странностите бяха приключили.

Сега ме целуваше и прегръщаше, издавайки странни

и забавни звуци. Решеше ме с пръсти , като опъваше назад косата ми и спираше от време на време, за да ме погледне. Бе опияняващо. Усещах студената му и твърда плът, гладките му гърди, въпреки разпространеното мнение косматите мъже винаги са ме отвращавали и чувствах интуитивно, че това ще тежи върху мен като проклятие, че всичко бе само увертюрата към една вечна и непрекъсната церемония на обладаване.

Тези мисли изненадаха и мен самата, докато се търкаляхме върху леглото, превърнало се в закътано и уютно местенце. Това ме накара да си спомня, че сега навън вероятно бе кучи студ, а аз бях на топло и сигурно местенце, ужасно приятно усещане.

В действителност не ме бе боляло толкова много.

Използвах една пауза, за да разпитам за нещо, което доста ме интересуваше.

— Тече ли много кръв?

- Въобще не кърви — изглеждаше развеселен.

— Сигурен ли си? — отговорът му ме бе объркал напълно.

— Да.

— За Бога!

Не бях кървяла въобще. Това бе ужасно наистина. Бе станало нещо толкова важно, решително, нещо, което никога нямаше да се повтори, и тялото ми не бе го удостоило нито с капка кръв, нито с един-единствен драматичен жест. Бях си въобразила нещо много по-жес-токо, отговарящо на патетичността на случая: цял кръвоизлив, припадък или нещо подобно, а само бях изпитала оргазъм. Наистина дълъг и различен оргазъм, дори болезнен по свой начин, но оргазъм в крайна сметка.

Той се хилеше, отново ми се смееше, а аз скрих глава в рамото му и отказах да споделям какво мисля. Протегна ръка към пода и взе пакет цигари.

— Едно фасче, както във френски филми? — Гласът му бе все още насмешлив.

— Защо казваш това?

— Не знам... Във френските филми винаги пушат, след като се чукат.

— Защо винаги казваш „чукат” вместо „правят любов” както всички?

— Така ли? Кой тиеказвал, че всички казват „правя любов’?

— Ами не знам... Така казват. — Разбира се, че това бях приела сама. Беше допълнително удоволствие да пушиш, макар че не трябваше да го правя.

— „Правя любов” е галицизъм и звучи много прос-товато. — Тонът му бе станал съвсем поучителен. —

Освен това този израз е чужд и е равнозначен на испанския „играя на шикалки”, а не чукам. „Чукам” звучи истински, звучи добре. Освен това по звукопод-ражание прилича много на чук... Също и „еба” е хубава думичка, но в последно време не се употребява. Звучи демодирано.

— Като надървен...

— Точно като надървен и тая дума ми харесва. — Усмихна се, сигурно ме беше чул преди това. — В крайна сметка сексът, т. е. истинското чукане, не е непременно свързано с любовтта. В действителност това са две различни неща...

Тогава започна първият ни урок по теория.

Говори дълго сам. Едва се осмелявах да го прекъсна, но се стараех да запомня всяка негова дума, всичко, казано от него. Докато говореше за любовта, за поезията, живота и смъртта, за идеологията, за Испания, за партията, за Марсело, за секса, за възрастта, за болката и самотата, се опитвах да запечатам в съзнанието си всяка дума.

След това загаси последния фас, загледа ме странно, настойчиво като човек, който иска да изтрие от паметта си предишния образ, и ми каза нещо подобно на „Ами не ми обръщай внимание!”

Отхвърли завивката и започна да обхожда тялото ми с ръка. Наблюдавах я и в същото време гледах лицето му, красиво, прекалено красиво, голямо и умно, поне за мен. Бих го галила, целувала, хапала, бих го драскала. Не знам защо чувствах, че трябва да му причиня болка, да го нападна, да го унищожа, но ме беше страх да го докосна.

Отново ме облада, но по съвсем различен начин — нежно, бавно, възседнал ме, като се движеше внимателно, сякаш да не ми причини болка.

Усещането бе странно и сладострастно, почти семейно. Постоянно ме молеше да отворя очи и да го гледам, но не можех най-вече когато вулвата ми започваше да набъбва, да се уголемява страхотно, налагайки ми глупавото задължение да наблюдават чудовищната й метаморфоза. Въпреки това се опитвах да го гледам и, отварях очи. Виждах го над мен, с лице, надвесено над моето, полуотворената му уста. Виждах тялото си, щръкналите ми зърна, трептящия си корем, както и неговия.

Виждах как се движи пенисът му, как се скриваше и появяваше отново между малкото останали косми по пубиса. Но самият факт, да наблюдавам това, което става, усилваше желанието и ме караше да затварям отново очи. Тогава чувах отново гласа му, зовящ да го гледам. Когато затварях очи и се вглъбявях, движенията му ставаха агресивни. Отпускаше се с цялата си тежест върху ми, възобновяваше болката, движейки се яростно, докато се подчиня и отворя очи. И всичко отново ставаше влажно и плъзгаво, вулвата ми отговаряше на повика, отваряше се и се затваряше, като стопяваше самата мен. Свършвах, чувствах, че свършвам, и оставях клепачите ми отново да се затварят и отново да се повтори същото.

Най-после той ми позволи да задържа очите си затворени и тогава свърших. Нозете ми се подгънаха, главата ми натежа и се чух да произнасям безсмислени думи, които по-късно не можах да възпроизведа. Цялото ми тяло се превърна в опънат нерв, податлив като струна на китара, който ме пронизваше до слабините, трептящ нерв, поглъщащ всичко в себе си.

Бе сладострастен, почти семеен акт. Когато останах без дъх и тялото ми отново щеше да стане предишното, той го извади, като застана на колене, и ми го вкара в устата.

— Лапни го целия!

Не успях да направя почти нищо освен няколко движения, защото ме държеше заклещена между краката си. Гълтах безспир онази лепкава и топла, едновременно сладка и стипчива течност с далечен привкус на декарствата, които правят горчив живота на щастливите деца. Гълтах и въздържах желанието си да кашлям, колкото повече навлизаше в гърлото ми тази гъста и отвратителна течност, на която никога не свикнах, нито ще свикна.

Несъмнено му харесваше. Докато слушах приглушените му стенания, тръснах глава, за да избегна гаденето, което ме разтърсваше. Опитвах да отделям колкотр се може повече слюнка, за да преглътна последната доза — също както с брюкселското зеле, което има вкус на развалено. Мислех си, че той ми харесва в крайна сметка. В съзнанието ми нахлуха вечно повтаряните думи от Кармела, една пелтечка, която майка ми бе довела в къщата, стара* грозница, воняща и склерозирала, съвсем побъркана, вечно повтаряща като призрак по коридорите: „Господ дава, Господ взема”, с „АВС” в ръка, отворен на страницата на некролозите и на „Благодаря, Свети дух”. Господ дава, Господ взема, той ми го даде, той ще ми го отнеме. Така да бъде, кръгът се затваря. Всичко започва и свършва в същата точка, харесва му и това е добре.

Първият урок по теория бе истински успех.

После пих литри вода. Винаги след това пия вода, но без никаква полза. Несъмнено това е единственото, което може да се направи, да пиеш вода. Обърнах се, спеше ми се. Той ме зави, легна на същата страна и като дишаше в косата ми, пожела ми „лека нощ”, макар че навън вече разсъмваше.

Заспах сладко и дълбоко като човек, прекарал един ден в планината. Не помня нищо друго.

Събуди ме светлината, а той не беше до мен.

Не вярвах, че се е изпарил, оставяйки ме захвърлена в ателието на майка си, където наистина не се чуваха шумове. Изглежда, никой не работеше. Колко ли бе часът?

Сигурно вече е много късно. Нямаше да успея да стигна и за третия час.

След малко дочух шум от стара несмазана ключалка — отваряше се врата. Можеше да е той, но можеше и да е някой друг. Покрих главата си с чаршафа и застинах неподвижно, когато дочух приближаващи се стъпки. Усетих тежестта на нещо, хвърлено ми отгоре.

— Никой не яде студени мекици... — Беше неговият глас. Подадох глава и го видях усмихнат на рамката на вратата. — Какво искаш да закусиш?

— Кафе с мляко — усмихнах се също. Никога през живота си не съм била толкова щастлива. Никога!

Изчезна. Облякох се бързо, бях гладна. Не спрях да дъвча, докато не погълнах седем големи и вкусни, все още топли мекици — едно от любимите ми неща, докато той ме наблюдаваше.

— Знаеш ли, майка ми се впряга ужасно, че ни харесват повече мекиците от поничките, защото казва, че цапали повече, тъй като били по-мазни. Разбираш ли? — Смеех се сама. — Казва още, че мекицата можела да се яде с две пръстчета, винаги употребява умалителни. Така изглежда по-фино, но да ядеш мекици на публично място, макар и с две пръстчета... — Не можах да продължа, задавих се, сълзите ми бликнаха от смях, той се смееше заедно с мен.

— Много си умна, Лулу...

— Благодаря. — Докато отговарях, разбрах, че все пак ще трябва да се върна в реалния свят. — Колко е часът? — В действителност предпочитах да не го зная.

— Един без двайсет.

— Един без двайсет! — Краката ми се разтрепериха, щеше да стане огромен скандал. — Ама аз трябваше да ходя на училище днес!

— Реших да те извиня, защото снощи се държа много добре. — Смееше се и разбрах, че за него няма никакво значение нито училището, нито отсъствията. Един ден по-малко.

Може би беше прав, не беше толкова важно.

Наистина Чело щеше да ми помогне — винаги го правеше. Щеше да разкаже на майка ми, че трудно ме е събудила и техните са решили да ме оставят да поспя. С учителката щеше да е по-трудно. При всички случаи рисковете бяха по-големи.

— Ще разкажеш ли на Марсело?

— Не, защото ще пукне от завист. — Усмихна се, като че ли на самия себе си, по странен начин. — Освен това онова, което правихме, може да подкопае устоите на режима...

Излязохме, беше чуден ден, студен, но безоблачен. Слънцето топлеше, макар че бе зима. Помолих да ме заведе до училището, защото трябваше да видя Чело и да си подготвя алиби, преди да се върна у дома.

През цялото време шофира мълчаливо, а и аз нямах желание да говоря. Но когато спря от другата страна на улицата, срещу оградата, се обърна към мен:

— Искам да ми обещаеш нещо — гласът му изведнъж бе станал сериозен.

Поклатих утвърдително глава.

— Искам да ми обещаеш, че каквото и да става, винаги ще помниш две неща. Обещай!

Отново потвърдих.

— Първото е, че любовта и сексът нямат нищо общо...

— Това вече ми го каза снощи.

— Добре. Второто е, че снощи бе любовен акт. — Погледна ме с особена сила в очите. — Така ли е?

Замислих се за миг, но напразно. Не знаех какво иска да каже с това.

— Не те разбирам.

— Няма значение, обещай!

— Обещавам.

Усмихна се, целуна ме по челото, отвори вратата и се сбогува с мен.

— Сбогом, Лулу, бъди послушна и не порасвай.

Не разбрах нищо и отново се почувствах зле като бяло агънце с розова панделка на врата.

Не знаех какво да отговоря. Накрая се измъкнах от колата, без да кажа нищо. Закрачих бързо към оградата, не погледнах назад. Видях Чело, която гледаше с учудване. Фиатът на Пабло се загуби между останалите коли.

Все още не бях на себе си.

— Ама ти откъде се взе? — попита ме Чело с любопитство, сигурно преживяното бе изписано на лицето ми.

Разказах й историята наполовина, като изпуснах голяма част от подробностите, а тя ме наблюдаваше каго хипнотизирана. Опитваше cejja ме прекъсне, но аз не й разрешавах. Правех се, че не забелязвам непреки снатите й възклицания, и продължавах да говоря. Колкото повече говорех, толкова повече избледняваше неприятното чувство, възвръщаше се радостта и задоволството от мен самата.

Изведнъж спрях, кракът ми се плъзна в трапчинката пред едно дърво и аз залепих носа си в акацията. Съвсем обичайно за мен, тъй като нямам рефлекси.

Тя ме наблюдаваше мълчаливо. По лицето й се изписа познатото изражение. Беше ми сърдита без причина.

— Добре де, ама как го направихте?

— Нали ти разказах вече, бях на четири крака, не точно на четири, защото ръцете ми не бяха опрени на пода...

— Това не ме интересува. Това, което искам да знам, е как го направихте.

— Ами нали това ти разправям. Не те разбирам.

— Пиеш ли хапчета?

— Не... — Изведнъж се втрещих. Ами, разбира се, не пиех хапчета, не ми бе хрумвало дори. Защото не съм помислила за неща от този род, докато бях с него.

— Той сложи ли си една гумена шапчица? — Очите й блестяха като на следовател.

— Не, не знам, не съм забелязала, не видях...

— И не те интересува?

— Не.

— Ти си като коза! — Беше ядосана, ставаше все по-бясна, докато на мен не ми пукаше. Нито бях разтревожена, нито мислех да се притеснявам. Въпреки това нейните истерични изблици ме впрягаха. — Ти ... ти си като мъж! Интересува те само удоволствието, без да мислиш за нищо друго. Не разбираш ли, че те е омотал? Той е старец, Лулу, старец, който те е преметнал. Ще го гониш сега! Знаеш ли какво казва майка ми? Мъжете само се забавляват...

— Стига! — Този път аз бях бясна. — Не трябваше да ти разказвам. Нищо не разбираш!

— Нищо ли не разбирам? — крещеше насред улицата и хората се спираха да ни гледат. — Ти си тази, дето не разбира нищо, ти се държиш като глупачка.

Ти, Лулу, извинявай, сестро, че ще ти го кажа, но в теб няма и капчица чувство...

Обадих й се, преди да е излязла за работа, защото ми е приятелка, най-добрата ми приятелка, и защото я обичам.

Продължаваше да плаче, хълцайки и подсмърчайки.

Успокоих я. Казах й, че началникът на комисията е простак и че няма право да сменя датата на изпита, както и че съм сигурна, че този път ще го вземе, макар че не беше истина.

Аз също се чувствах самотна тази вечер и не можех да продължавам така. Щях да се обадя на Пабло, все щеше да вдигне слушалката. От извинението беше минало малко време.

Накрая й предложих класически план.

Ако Патрисия се съгласеше да спи у дома, за да гледа И нес, щяхме да отидем да хапнем като две добри чревоугоднички, след което да си пийнем, докато се развеселим, да се посмеем като две луди щастливки. Ако все още ни оставаха сили, можеше и да пофлир-туваме в някой модерен бар, да се посваляме като две доволни от живота курви, защото утре е нов ден.

Каза, че идеята й харесвала.

Вечерта бе истински провал. Наистина хапнахме най-различни неща, стотици калории заедно с хляба, но това не промени настроението ни.

Освен това пиенето ни натъжи. Беше тъпо, сълзливо напиване. Чело не знаеше какво ще прави, ако я скъсат на изпитите след толкова години. Аз бях изоставила Пабло, за да разполагам със собствения си живот, и също не знаех какво ще правя.

Всичко ми досаждаше.

Пиехме мълчаливо, всяка вглъбена в собствените си проблеми. Очите на Чело все още блестяха. Когато станах, сълзите ми бликнаха. Чашата ми бе наполовина изпита. Казах да тръгваме, защото бе тъпо.

Никога не плача на публични места. Владея се.

Когато излязохме, мислех да се върна, след като оставя Чело у тях. В ония дни животът ми се разкъсваше между две неща: да реша да се върна и да реша да не се върна. Двете се редуваха непрекъснато.

Беше много късно, но улицата бе иълна с хора, които се смееха на групички, разхождаха се напред-на-зад с надеждата да зърнат някоя свободна маса. Бяха изнесли пиенето си на тротоара, за да гледат и да бъдат виждани, обикновени хора, които, изглежда, добре се забавляваха.

Все още бе много топло, като че ли лятото нямаше край.

Чело живееше все още в квартала на нашето детство. Поехме по една позната за двете ни улица, широка и елегантна, иривидно пуста, но те бяха там.

Стояха скрити във входовете, пременени и полюш-кващи се на острите си токчета, с лъскави и тесни панталони — чудновати синтетични леопарди върху учудващо гладка повърхност, с огромни деколтета, с тоалети от страхотни платове, силно начервени устни, изкуствени мигли, напластени с аркансил в различни цветове и инфантилни прически. Очевидно бе отминала модата на лъвските гриви и сега се носеха опашчици с ластик и украшения в различни цветове: главите им бяха покрити с пеперудки, щипки, ябълчици.

Подчинена на неконтролируем импулс, намалих хода и почти се прилепих до тротоара. Чело каза нещо, но не й обърнах внимание.

Тогава го видях нагоре по улицата, почти на ъгъла с улица „Алмагро”, облечен в нещо подобно на оранжева пижама, черен широк колан, украсен със златни синджирчета и парички. Стоеше в средата на една групичка и раздаваше целувки. Беше със същата неповторима грива.

Доближих се до него, като го извиках през прозорчето.

Ели се обърна, замисли се за миг, докато ме разпознае - обикновено не шофирах аз, а Пабло, и тръгна към мен, като размахваше ръце.

— Лулу! Каква радостна изненада!

В колата, паркирана до моята, добре облечен мъж, с вид на издигащ се в службата чиновник, а може би и щастлив баща на семейство се пазареше дискретно с двама травестити — единият, висок и едър, другият Дребен, с детско лице.

Ели ми залепи две звучни целувки, на всяка буза по една. След това възбудено поздрави Чело. Нямаше добър вид, изглеждаше състарен. Аз и Пабло винаги се тревожехме за него, защото предчувствахме, че ще свърши зле.

— Какво правиш тук? — Година преди това може би бе заминал на юг. — Мислех, че си в Севиля.

— Ай! Не ми напомняй. — Отметна с ръка косата си назад, ноктите му бяха лакирани с бял перлен лак. Никога не го бях виждала такъв, може би си въобразяваше, че го правят по-млад. — Севилците са ужасни... севилците не са за мен. Много скоро ми омръзнаха, а и беше ми мъчно за тук, за атмосферата, кой знае. Освен това съм отново влюбена, неизбежно е, нали знаеш.

Беше снижил гласа си, за да ми направи самопризнание, като че ли това обстоятелство можеше да обясни преместването му. Съобщи го с нежен и срамежлив тон, почти смирено.

Каква лисица си станал, помислих си. Когато говореше за любов, забравяше, че в действителност е мъж.

Чело го поздрави шумно, като каза, че трябва да се пази, защото мъжете са много лоши. Ели се съгласи, но добави, че въпреки това не може да живее без тях, което Чело безмълвно прие. Слушах ги, като се стремях да не пропусна сделката, която сключваха до мен. Помислих, че ще трябва да отместя колата, за да могат да излязат, но и тримата се настаниха на задната седалка, като клиентът седна в средата, и започнаха да се опипват.

— Ей! — Силният южен акцент на Ели ме накара да се обърна към него. — Видях твоето момче по телевизията преди два месеца в Севиля. Сега много се появява...

Потвърдих с глава усмихната. Пабло беше вече на 42, но за Ели щеше да е винаги „моето момче”, както и за Милагрос, червенокосата, бе очевидно момичето на Пабло. Другото не ме изненада, изглежда, изведнъж той бе станал на мода.

— Ама защо винаги говори за оня поп?

— За какъв поп? — Не разбрах. Освен това в последно време се опитвах да не гледам Пабло по телевизията. Останалите участници в разговора, в дебатите или в програмата бяха такива простаци, че излъчването, интелигентността и жлъчната полуус-мивка на мъжа ми ми припомниха, че го обичам, че го желая страхотно въпреки всичко. Това усилваше намерението ми да се върна, караше ме да линея по розовата панделка и нежния овнешки нрав, който притежавах адфодължение на толкова години.

— Ами за оня поп, дето е мъртъв от толкова години. Сега не си спомням името му за Бога. Трябва да знаеш кой е, имаше нещо с една монахиня. Тя ми допада, сигурно е много добра и умна жена.

— Ама коя монахиня?

— Коя може да бъде? Оная с трапчинките, светицата от Авила...

— А, свети Хуан...

— Точно така, свети Хуан, не знам кой си, винаги говори за същото. Не ми е ясно как не се отегчава. Ама, разбира се, оня ден беше много интересно. Излезе един янки, който разправяше, че ония, дето се наказвали с камшик, за да се изпразнят, били мазохис-ти, разбираш ли? — Потвърдих с глава, знаех за кой простак ми говореше. — На мен ми се стори много симпатичен, каза много смешни работи, но твойто момче се ядоса много, дори бе груб с него. Аз бях очарована, знаеш, че Пабло ми харесва, когато е ядосан, става много го.тин. Освен това белите коси му придават особен чар, не знам точно какъв, но изглежда чудесно.

Съседът ми бе доста зает. Беше пъхнал ръце под дрехите на двамата придружители, за да извади членовете им, които задържа за миг в дланите си, като ги гледаше с преценяващо око. Единият от тях, дребният с детското изражение, имаше впечатлителен член. Другият, висок и забележителен, с физика на манекен от списание, истински паун с пера, имаше съвсем малък, глуповат и сбръчкан член. По всичко личеше, че това бе най-мизерното и нещастно нещо, което притежаваше. Човек никога не знае, бе помислил сигурно и неговият клиент, защото издаде кратък възглас на изненада и радост, преди да започне да ги гали, без да дискриминира никой от тях. Всички бяха божи създания в крайна сметка, а и те правеха същото с него, като не преставаха да се целуват в устата. Ели ме попита нещо, което не чух. Повтори на по-висок глас въпроса си.

— Къде е Пабло, питах?

— Наистина не знам. Вече не живеем заедно.

Ако му бях казала, че земята се разтваря под краката му, нямаше да се изненада повече. Замлъкна, гледайки ме в очите, без да знае какво да каже. След това приближи глава до моята предпазливо.

— Не е минал на отсрещния тротоар, предполагам, нали?

Засмях се. Там щеше да го очаква вече Ели, за да бъде пръв. Усетих, че беше разочарован.

— Не, съжалявам, но мисля, че не, ходи с някаква червенокоса.

— По-млада от теб сигурно.

Замалко щях да го пратя на майната, но се сдържах.

— Да, по-млада от мен.

— Значи Пабло те е оставил заради някаква червенокоса.. .

— Не — опитах се да говоря бавно, наблягайки на думите. — Аз го оставих, а той след това тръгна с червенокосата.

Бях сбъркала в предишните си оценки. Сега ме гледаше много по-учудено отпреди, с извита глава, усмихвайки се жлъчно.

— Ти си оставила Пабло? — Той също наблягаше на думите. — И мислиш, че ще ти повярвам, че ти си оставила Пабло, ли?... Хайде де, Лулу!

— Ходи се шибай в задника!

Това бе всичко, което бях способна да му отвърна.

Бях бясна и не желаех да ме вижда тоя педераст да плача. На мен ще казва: „Хайде де, Лулу!” Да те вземат мътните! Ходи да се шибаш в задника и дано да ти го спукат най-после! Гледаше ме като луд. Обикновено отговаряше: „Много благодаря и Господ те чул!”, което ме разсмиваше, но тоя път разбра, че бе сериозно. Запалих колата и замалко щяхме да се блъснем в тази отзад. Добре че бе прибрал стоката си и потеглил бавно. Отляво започна раздвижване. Чиновникът, облечен в тъмносиньо, бе поставил отгоре дребничкия и всеки момент щеше да му го надене, докато другият го обработваше с ръка. Съжалих, че ще изпусна най-хубавото.

Чело ме гледаше уплашена.

— Какво ти става? — Не отговорих. — Ама... защо си такава? В края на краищата Ели винаги е бил влюбен в Пабло, нали, поне той така казва? Моля те, Лулу, внимавай! Ще се пребием...

Подкарах като бясна, минавайки през светофарите, без да ги забелязвам, с пълни със сълзи очи.

Когато излизах от нас, не успях да намеря бялата си блуза.

Една нощ, почти година след първата ни среща, Пабло се появи вкъщи с него. Беше давал автографи на панаира на книгата — задължение, което презираше, и Ели го беше намерил с една от книгите му в ръка. Останал да му прави компания целия следобед, защо-то както обикновено никой не се бе появил в павилиона. В отговор Пабло го поканил на вечеря и сам я бе приготвил. Носеше фланелка в бледорозов цвят с много тънки презрамки и много фина дантела покрай деколтето — фланелката ти е чудесна.

— Подарявам ти я. — Беше много смешен с една от престилките ми, готвейки равиоли. — Сериозно, Лулу, вземи я, имам съвсем същите в различни цветове.

— Ще ми е малка сигурно, много по-цицеста съм от теб...

— Ай, не си въобразявай!

— Хм... Но би могъл да ми кажеш къде си я купил, защото много ми харесва.

Така че решихме един ден да ходим по покупки следобед.

Първо закусихме понички със сметана, защото му харесвали ужасно, след което ме заведе на четири места. Само едното бе истински магазин с врата откъм улицата и осветена реклама, с продавачки и всичко останало, както е редно. Другите бяха три апартамента, разположени близо до площад „Пуерта дел Сол”, като последният се намираше на шестия етаж, и то без асансьор.

Когато пристигнахме там, нямах никакво желание да се кача.

Бях купила вече бельо с килограми. Пабло ми беше дал доста пари, защото знаеше слабостта ми, и аз наистина се бях забавлявала доста, като пробвах малки престилчици от брилянт в комплект с боне, корсети, които се закопчават на кръста, но отворени отдолу. Ели ме съветваше: „Този ти отива, купи си нещо в черно, резултатът е много добър...”

Дори не му обърнах внимание и вероятно се бе отегчил с мен. Не си купих нищо в черно, нито в червено. В действителност бих искала да имам един от ония крещящи колани, но Пабло се ужасяваше от такива неща и затова предпочетох бялото, бежовото, розовото и жълтото, както и нещо средно между бански костюм и фланелка в бледорозово, цялото във връзчици и дупки, ужасно неудобно, но забавно заради необикновения му вид.

Не ми се щеше да се качвам на шестия етаж пеша, но се качих, дишайки тежко по дървените стълби, които миришеха на белина. Качих се, за да не разочаровам Ели, който ми каза, че това място, на което нямаше дори надпис на балкона, нито желязна дебела врата, било най-доброто и затова го бил оставил за накрая.

Стопанката имаше вид на фламенка, с боядисана в гарвановочерно коса, опъната назад и хваната на кок точно на тила. Веждите й бяха оцветени в светлосиво, клепачите в тъмносиньо, а червилото приличаше на онова, което Ели обичаше да употребява — кървавочервено. Лицето й приличаше на физическата карта на страна с много насечен релеф.

Попита ме дали съм андалуска.

Когато й отвърнах, че не съм, ме погледна малко разочаровано. След това поиска да узнае къде работя. Не знаех какво да й отговоря. По онова време продължавах да се разправям с Марсиал и предполагах, че това не би я заинтересувало кой знае колко. Ели ме извади от неудобното положение, като започна да й обяснява, че съм порядъчна жена.

Не й харесах, незнайно по каква причина.

Въпреки това дебелата като тюлен и облечена в пенюар на щампи жена ни поведе през един дълъг корицор към нещо, което, изглежда, беше единствената, гледаща към улицата стая на къщата. Оказа се доста обширен салон с две остъклени витрини и тезгях с лампи в ъглите, в които освен дрехи можеха да се видят редица неща, предназначени за удоволствие.

Веднага я съзрях окачена на една закачалка.  Беше малка, бяла, почти прозрачна, с две малки реверчета, обточени с къдри. Точно под тях две пеперуди държаха гирлянд от малки цветя, бродирани с копринени конци и украсени с перли. От двете страни на бродерията имаше четири много фини басти и нищо повече. Ръкавите бяха къси, буфан, и завършваха с ивица от плат, украсена със седефено копче. Блузата бе много къса, закопчаваше се отзад с розови копчета, като последното, което беше на нивото на кръста,не се забелязваше от панделката, прикриваща илика върху ивица, по-широка от тази накрая на ръкавите.

Беше като дреха за новородено, но с размерите на единадесет-дванадесетгодишно момиче.

Когато се извърнах назад, държейки я в ръка, Ели ме гледаше учуден. Жената — не, за своите години вероятно бе видяла много неща.

— Харесва ли ви?

— Много, но не мога да я взема, защото е малка. Нямате ли по — голяма?

— Не. Беше поръчана, но не дойдоха да си я вземат.

— Кой я поръча?

Изведнъж ме завладя някакво глупаво любопитство.

— О, не знам как се казва, някакъв господин на около 45 години, с каталонски акцент.

— С момиченце ли дойде?

Жената явно се ядоса.

— С какво момиче?

— Ами по размера се вижда, че тази блуза е за момиченце, нали?

— Той донесе размерите на лист хартия, а аз никога не задавам въпроси. Слушайте, не ме интересува за кого е била блузата. Само знам,че не си я взеха и че" трудно ще я продам. — Загледа ме с уплаха и се обърна към Ели. — Слушай, тая не е ченге, нали? Не вярвам да си такова копеле да ми водиш тук ченгета. Казвай!

Той отрече и аз се намесих:

— Съжалявам, беше чисто любопитство.

— Добре... — успокои се тя. — Можем да ви я ушием, ако желаете.

Поклатих одобрително глава и тя излезе през вратата, уверена в добронамереността ми, като каза, че отива да потърси сантиметър.

Ели се приближи, взе блузата в ръце и я загледа продължително.

— Харесва ти, нали?.

— Да, а и на Пабло ще му хареса, сигурна съм, повече от всичко друго, което видяхме тук.

— Това ли? — Беше наистина учуден. — Сигурна ли си? Не бих си го и помислил, твоето момче е по-голяма свиня от това, което си мислех.

Жената със сантиметър в ръка слушаше разговора ни от прага на вратата. Поръчах й три еднакви блузи, което я учуди още повече. След като ми поиска предплата, каза, че мога да ги взема след петнадесет дни. Ели, който беше поръчал нещо като кимоно, късо и черно, с нарисувани цветни дракони (смяташе го за много елегантно, макар че бе ужасяващо), ми предложи да вземе и моите блузи. Когато протегнах ръка към домакинята за сбогуване, тя ме хвана за раменете, целуна ме по двете страни и неочаквано ми заговори на ти.

— Ако следващия сезон имаш нужда от работа, ела да ми кажеш. Можеш да изкарваш добри мангизи, защото сега отново са на мода брюнетките, най-вече през лятото. Знаеш ли, изглежда, странно, но северня-ците, белгийците, германците, а дори и французите, които са така близо до нас, харесват мацки като теб.

На французите ще трябва да казваш, че си андалуска, но както и да е... — Спря, за да ми се усмихне, като реши, че правилно е разгадала изражението върху лицето ми. Не бях нито ядосана, нито обидена, единствено не можех да повярвам. — Не си прави илюзии, скоро ще те остави с тия негови прищевки... Хубава си, много си хубава наистина, а и той не ще да е много стар все още. Но колкото повече старее, толкова повече ще му харесват по-младички, руси и слаби хубавици като оня каталонец, дето се мъкнеше с дъщеря си, свинята му със свиня. Какво красиво дете, бе срамно да ги гледаш... Не разбирам защо е избрал теб, макар че не го познавам, не го разбирам. Има толкова много мацки, които са като „кърмачета”, а ти, която си толкова млада, изглеждаш на много повече, не разбирам. — Сега ми говореше със симпатия като възрастна леля, загрижена за бъдещето ми. — Както и да е, ела при мен, ако имаш нужда от работа...

Бях се замисляла често за това, но никога не му отдавах голямо значение. Казах го и на Ели, когато излязохме на улицата. В крайна сметка Пабло ме познаваше от бебе. Бе играл много пъти с мен като малка и може би ме смяташе все още за дете. Не беше никак трудно, но в действителност смятах, че не правя нищо,за да заздравя това впечатление у него.

Ели ме гледаше, без да разбира какво говоря. След силни протести от рода на „Ама на колко години смяташ, че съм аз”, „Като че ли съм някаква бабичка”, „На мен не ми минават тия”, го завлякох да хапнем по един бульон, разсъждавайки, че след като се отдадеш толкова години на проституцията, понякога се случват и такива тъпи неща.

Много пъти бях мислила за всичко това, но онази вечер, докато шофирах като бясна, думите на жената и на Ели — „много по-млади от теб, разбира се” — се забиваха в мозъка ми като игли, дълги и болезнени игли.

Бялата ми"блуза не се появи, единствената, която беше останала, другите се бяха изпокъсали, а и на тази не й оставаше много живот. Беше издържала пет години, почти шест, не беше зле. В началото реших, че изчезването й е добро предзнаменование. Пабло я беше скрил, за да я задържи, тъй като не си отивах завинаги. В действителност не знаех защо го напускам, но може би тя я носеше сега, моята блузка на новородено, и сигурно й стоеше псг-добре, отколкото на мен, защото беше по-млада.

Когато стигнахме, Чело ме накара да се кача, защото не можело да се прибирам в такъв вид у дома. Дори бях малко изплашена. Винаги съм мислела, че подозира, че съм луда или малко чалната, както би казала. Касетата бе в калъфката си върху телевизора, забеля-зах я още щом влязох. Чело ми каза, че ще се изкъпе и попита дали не искам също един душ. Казах й, че не желая, защото само това мщЛипсваше да започне и тя да ми се лигави. Последния път приех, когато отидохме да вечеряме заедно, и след това ми костваше доста труд да я прогоня.

— Смешно е — беше казала. — След толкова време отново ти се окосмява катеричката.

Сипах си чаша алкохол и взех касетата. На калъфката се виждаха три загорели, здрави и жизнерадостни тела, а отляво — изправен много красив мъж с бяла хавлиена кърпа около бедрата и друга на раменете. Беше Лестер, но аз още не го познавах. До него имаше друг тип, по-висок и още по-красив, кестеняв, усмихнат, впечатляващ с избелелите си дънки. Стори ми се най-красивият мъж, който бях виждала в живота си. Дребна руса жена, с приятно изражение, напълно гола и седнала на стол, допълваше композицията. Над главата й имаше символ, който не разбирах: три преплетени кръгчета, първите две със стрелка, а третото с издължен кръст.

— Чело, какво е това?

— Кое? — помита, прекосявайки гола стаята, за да се приближи. — А, това е един филм, който Серхио донесе вчера, но не го гледахме, защото... защото не знам за какво става дума... В гласа й звучеше лек оттенък на извинение.

Погледнах я настоятелно.

Върху лявото си бедро имаше продълговата следа от одраскване. Макар че бе застанала нарочно с гръб към светлината, успях да различа и други следи по цялото й тяло. Бяха пресни.

Погледна ме в очите и сложи ръка на рамото ми.

Знаеше какво мисля, но нямаше да направя никакъв коментар по този повод. Безсмислено е след толкова години. Щеше отново да ме убеждава, че било случайно и че повече никога нямало да се случи.

Пабло никога не ме беше бил.

— Слушай, Чело, ако нямаш против, ще си изпия чашата и си отивам. Много съм уморена, а е и късно...

— Добре. Прави каквото знаеш — прекъсна ме тя, преди да довърша фразата си. Беше ми обидена. Тя имаше този навик. Бях свикнала с нейния начин на мислене, с нейната двойствена, сълзлива и нерешителна концепция за приятелството. Снощи дежурният келнер й бе дръпнал хубав бой, а сега й бе необходима нежност и успокоение, нещо деликатно и фино, истинско сексуално удоволствие, както тя казваше. Изглежда, че част от играта й се състоеше именно в отпускане и гальовност, в стичащи се сълзи по посинялата й кожа, във въздишки, които да впечатлят всяка непосветена девица, истински антипод на звяра, обладал я часове преди това, защото този беше начинът й на действие. Бях наблюдавала веднъж увертю-рата: провокираше и ги обиждаше, като малко по-малко отпускаше края, докато захапят. А те винаги влизаха в капана, защото тя гледаше да ги избира достатъчно неопитни и от един и същ социален слой — келнери, мотористи, пикола, току-що пристигнали в Мадрид, все още неопитни, както неопитни бяха и момичетата, щом можеха да приемат лъжите й за изнасилване и болезнени белези. На мен не се опитваше дори да ми намекне, когато се случваше да прецени зле и мъжът се окажеше по-неу-държим от предвиденото, защото имаше и такива, които си правеха това, което си бяха наумили.

Тя се опитваше да отмъсти за пълното ми безразличие към нейните хитрини, напомняйки, че не съм чувствителна, без това да може да ме обиди след толкова години.

Чух хлопването на вратата и шума от течащата вода от душа. Все още държах касетата в ръка, заинтригувана от непознатия знак на нея.

Приближих, се до вратата на банята и подвикнах:

— Може ли да я взема? За касетата става въпрос?

Не отговори. Повторих и потретих въпроса си.

— Прави каквото знаеш! — явно бе сърдита.

Поставих касетата в чантата си и излязох безшумно.

Вече започвах да си мисля, че може би не се държах като истинска приятелка, а тя бе способна да атакува внезапно и неочаквано.

Бяха наистина по-скоро вълнуващи, отколкото красиви. Вълнуваща бе всепоглъщаща-та им плът, бронзовата им кожа, гладкият и твърд корем, късата коса, красота, завоювана милиметър по милиметър с много пот, за да може да се удължи юношеството им над двадесетте години, а може би над тридесетте. Бяха пораснали младежи, големи деца, малка група от отегчени млади хора. Колко са самотни, помислих си. Отегчават се, горките, и се забавляват по единствения познат начин — с големите си щръкнали членове, единствената играчка, с която разполагат, галят се, целуват се, но никога в устата. Харесват се и не могат да го избегнат. Изненадващо ги виждах да опипват мускулите си, сравнявайки ги с тези на седналия до тях, когото поглеждаха под очи по време на играта. Бяха вълшебни, вълнуващи и бих искала да ги удовлетворя, да ги взема в ръце и да ги прегърна, защото ми вдъхваха майчинско чувство, вълнуваха ме до болка. Бяха така красиви и съвършени, макар че вероятно биха ме отблъснали, биха отхвърлили ласките и любовта ми. Биха ми казали: „Остави ни на мира, вече сме големи, знаем сами да се забавляваме, по наш вкус.” Надменни егоисти като всички младежи, глупави деца, които се връщат към игрите си, да се яздат един друг. Беше вълнуващо да ги наблюдаваш, банда от непоправими луди-млади, които разменяха ролите си, като се смееха и провокираха, дори отблъскваха понякога. „Ах, остави ме, сериозно ти говоря, не те искам, не е добре.” Един от тях, роден комедиант, гледаше останалите с изплашени, страхливи очички. Той не искаше и те се въргаляха пред него, очарователни, забавни и двамата. Галеха се взаимно, бяха многс красиви. Изправени, с едната ръка, отпуската покрай тялото, а другата, протегната към тялото на другия, с пръсти, забити в окосмения триъгълник, се опипваха и възбуждаха взаимно, докато малкият страхливец, закрил с ръка очите си, поглеждаше през разтворените си пръсти. Какъв дявол! „Ще ти покажем и на теб, да, ще ти покажем, няма какво да се инатиш!”

Двамата се смееха гръмогласно. Колко вълнуващи бяха! Едно русо и дребно момиче пляскаше от удоволствие. Не обръщаха внимание на русата хубавица и така трябваше, разбира се. Макар и от разстояние, се съгласих с тях. Трябваше да я пренебрегнат. Какво търсеше тя в техните игри? „Ще се напишкам, о, какъв ужас!” Как можеше да бъде толкова вулгарна тая мацка. „Ще се напишкам” — все повтаряше, а те я гледаха внимателно. Нормално е, помислих, толкова са млади и неопитни, а изпитват и любопитство към другия пол. Тя беше вулгарна, наистина вулгарна. Комедиантът махна ръка от лицето си, какъв очарователен жест, защото също искаше да разбере какво става, а тя повтаряше, че ще се напишка. Другите двама, изправени, също я наблюдаваха. Единият, облегнал глава върху рамото на другия, галеше гърба му със свободната си ръка. Какво гальовно момче! Другият се правеше на мъж, той беше петлето и сам бе подхвърлил идеята. Ела тук и застани пред мен. Тя се подчини. Какво очарование, толкова млад и вече имаше данни да бъде лидер, като показваше твърдостта на характера си. Сигурен в себе си, се усмихна на приятеля си: „Остави ме замалко, ще продължим после играта. Чакай и ше видиш, че имам гениална идея.” Тя вече бе застанала пред него, слаба и нежна. Колко странно, помислих, в северните страни момчетата порасват преди момичетата. Той я повдигна без усилие, беше много лекичка. Хвана я за коленете и разтвори ръцете си, като я вдигна високо. Колко си лош, вече разбирам. Момичето загряваше бавно, до-като аз бях разбрала вече намеренията на момчето. „Разбирам, искаш да направя пиш сега тук.” Агънцето се опита да се измъкне, но босът я задържа. Тогава му каза, че ще се стиска още малко, защото след това било по-сладко. Гледай ти какво желание имаше това момиче — да играе главната роля! Накрая не успя да изпълни казаното, натисна корема си с ръка и се изпика върху нещастника, който с такъв интерес я бе наблюдавал преди това, но си го заслужи заради хитрините. Останалите се смееха, беше шега, само една шега, достойна за годините им. Как се забавляваха, бяха очарователни. Чудесно бе да ги наблюдаваш как се смеят. След това застанаха отново един до друг, а тя се търкаше безсрамно в двамата. Тогава момчето се опита да се изплъзне, какъв наивник, но лидерът го сграбчи за кръста. „Не помниш ли, че ще ти го направим и на теб? Сега, сега веднага!” Телцето му трепереше, но всичко беше чиста комедия. Правеше се, че не иска, оставяше се да го галят по гърдите, по члена с примирена физиономия. Беше вълнуващ в тази си поза. Лидерът го повдигна и го постави на канапето, за което получи поздравления от приятеля си, който го обожаваше. Той потриваше ръце, защото също щеше да се позабавлява, нали затова бе заложил на печелившия. Бунтуващият се застана на пода на четири крака. Петленцето подпираше замислено брадичката си, докато приятелят му се хвърли към пода, сви ръката си в юмрук и го протегна към жертвата, като я накара да почувства кокалчетата върху ануса си, дока-то тя хленчеше и молеше: „Не, само това не. Каквото искате, само това не, моля ви!” Босът погледна към приятеля си, който все още стоеше приведен на пода. Разбрах, че това бе само шега, поради което и молбите секнаха скоро. „Хайде, обръщай се!” Какво? Не ги разбираше, беше изплашен горкият. Колко вълнуващо! „Обръщай се, коленичи на канапето и отваряй крака!” Сега се подчиняваше на главния, който се обърна към момичето, продължаващо да се върти и бърбори, като кокетираше през цялото време с тях. Той повторно й направи жест с глава. Тя веднага приклекна на йода и започна да прави някакви странни движения, при което пръстите й изчезваха първо в нея, за да се появят след това за миг и да потънат в онзи вълнуващ младеж, който стоеше в очакване на канапето с разтворени крака. Гледай ти, какви са изобретателни тия деца, какви неща измислят! Сега кожата на агънцето блестеше. „Достатъчно! Стига!” Най-голе-мият, изпълняващ ролята на лидер, направи няколко крачки напред,приклекна и се опита да проникне в свитото върху канапето тяло. Един път, още един път, но като че ли бе невъзможно. Опърничавото момче стягаше нарочно мускулите си или онзи не бе достатъчно опитен. Горките, какво разочарование. Но не, вече успя, най-после, дори подпря коленете си на канапето. Много добре. Може би вече е уморен. Милото ангелче, след толкова напрягане, след толкова вътре и вън, колко интересно! Изведнъж свитата топ-чица плът повдигна глава, за да се огледа. Какъв безсрамник! Усмихна се с половин уста и с физиономия на будала. Харесва му, макар че понякога устата му се присвиваше от болка. Но нали всичко в живота се плаща. Трябва да се страда и той страда, но притваря очи и слюнката му потича в ъгълчето на устната. Колко вълнуващо! На него също му харесва, нежеланието му е било привидно. Сега е откровен, протегнал е ръка към члена си, като го прихваща между пръстите си. Третото от момчетата наблюдава сцената, протяга един от показалците си към устата на жертвата и тя го смуче, колко забавно! Дали така ще направи по-сладък живота на бедното агънце, което толкова изстрада от неговите закани? Не, застава зад лидера, бута го напред към тялото на общата им жертва и също подгъва колене, като веднага успява. Акробатични номера ли ще правят? Не, не може да бъде. Изглежда невъзможно, но несъмнено успява от първия път. Влиза бързо. А колко скромно изглеждаше това петле, помислих си. Човек трябва да е нащрек винаги, момче, защото всеки момент могат да ти отнемат топката, макар че в действителност лидерът е този, който е взел най-голямото парче от тортата. Той дори не се движи. Другите двама се движат и за него, а той стои като парче шунка в сандвич между двамата си приятели. Колко са вълнуващи, така млади и съвършени. Как добре се забавляват сами...

Когато в стаята започна да просветлява от бледата млечна светлина, проникваща през балконите, реших да поспя малко.

Беше студено.

Мушнах се в леглото, като подпъхнах възглавниците и опънах добре чаршафите. Проснах се възнак с опънато тяло, затворих очи и извиках в паметта си всички възможни вкуснотии: шоколадов сладолед, мляко със сметана, торта от целувки, реване. Общо взето, това имаше резултат, но тази вечер не постигнах нищо.

Когато ми омръзна да се въртя в леглото, скочих, решена да продължа безсънието си. Облякох един пеньоар и отидох в кухнята, търсейки нещо за ядене, защото пропадналият ми опит да предизвикам съня си бе провокирал ужасен глад. В хладилника намерих кутия с пасти, които Кармелита ми бе донесла от своя град. Пастите, които ми подарява от време на време, са единственото положително нещо, което мога да й призная. Умирам за провинциални сладки и корабий-ки, луда съм по тях. Не би трябвало, но случаят е специален, казах си. и отнесох кутията с мен, в моя кът в салона.

Отхапах края на една паста, покрита с орехи, които винаги ям бавно, за да удължа удоволствието. И тогава отново ги извиках в паметта си, от разстояние. Бяха там, танцуващи за мен, вече не можеха да ме изненадат, бях ги опознала и сега успявах да ги гледам по-спокойно, макар че откровеността, която кривеше лицата им, потънали в пот, прямотата, която се изплъзваше между зъбите им, приглушените им стенания, дискретни и на пресекулки, ме вълнуваха още по-силно.

Арогантността им не ме впечатляваше. Предизвикваха в мен странно съчувствие, оцветено със завист, мрачно и неприятно чувство. А освен моя начален делириум ме вълнуваше младостта и неопитността им. Глупачета. Чувствах се много по-зряла от тях, но не можех да изтръгна от главата си мисълта, че са група големи деца, които си играят. Ако някой от тях докоснеше с ръка лицето ми, можеше да ме залепи за стената, без дори да му се разроши косата, помислих си, но дори и това не променяше нещата.

Арогантността им не ме впечатляваше. Четири камшика и седмица, без да гледат телевизия, би намалило ентусиазма им за цяло лято. Също като на Инес.

Дочух някъде слабо иззвьняване на будилник. Бях се унесла. Гледах ги през ключалката на една дебела дървена врата, където ги бях затворила, и сега един от тях, случайно избран, показваше на останалите белезите по члена си, покрит с бели резки върху червената кожа. Останалите плачеха и се прегръщаха. Държаха се като животни, неспособни да се разкаят и поправят. Трябваше в бъдеще да се отнасям по-строго с тях. Върху всичко това размишлявах в просъница, когато звънна будилникът. От телевизора долиташе шум и се виждаха бели и черни черти. Трябваше да събудя Инес, да я измия, облека, да я накарам да закуси и да я заведа на училище. Този ежедневен ритуал се наложи, накрая успях да се надигна. Тогава кръвта забълбука, като изпълни лицето ми с въображаеми хематоми, кожата на лицето ми се опъна.

Почувствах едновременно срам и страх — непознато, неприятно и неопределено чувство, но колкото повече се отърсвах от съня, толкова повече нещата идваха на мястото си и кръвта се оттегли от лицето ми, за да нахлуе в цялото ми тяло.

Трябва да събудя Инес, помислих. Срамота е, че снощи се скарах с Ели, защото ми се искаше много да отида на една боксова среща, а той сигурно знаеше къде се купуват билети.

Едно от любимите ми забавления преди време бе да ходя на „лов” за травестити.

Знаех, че това бе абсурдно хоби, дори несправедливо и злонамерено, но се оправдавах със солидарността си към класическите проститутки — истински жени с несъвършени и отпуснати гърди, с развалени зъби. които бяха големи нещастнички, защото за тях ставаше все по-трудно поради жестоката конкуренция.

Пабло винаги се съгласяваше с есичко, което правех, и се прилепваше до тротоара, докато аз се свивах на седалката на колата, за да не правя впечатление н да виждат само него. Тогава излизаха от леговищата си и ги виждахме на светлината на уличните лампи. Заставаха с ръце на кръста, на метър от колата. Пабло намаляваше скоростта, а те разтваряха роклите си, движеха сладострастно устни и езици. Когато идваха съвсем близо, той даваше газ, при което ги изплашвахме до смърт. Наистина до смърт, макар никога да не се приближавахме толкова, че да мислят, че ще загинат под колелата. Само искахме, аз исках, защото в действителност аз бях авторката на играта и на правилата й, да ги виждам как подскачат, как тичат с всичките си гердани, широкополи шапки и шалове, развени от вятъра. Бяха смешни, защото се препъваха с високите си токчета и падаха върху задниците си. Все още несвикнали напълно с новите си дрехи, тичаха с чантички в ръце, като повдигаха полите си. Бяха забавни, макар че виждах омразата, изписана по лицата им, докато се превивахме от смях. Никога не се чувствахме виновни.

Изглежда, че понякога разпознаваха лицата ни или може би номера на колата, защото една нощ, когато бяхме започнали играта и се движехме съвсем бавно близо до тротоара, един се приближи и напсува Паб-ло, като каза, че отдавна ни търсел.

Успях да видя как юмрукът му, на който изпъкваше лакиран в червено нокът, влезе през прозореца. Пабло се олюля, натисна спирачката и се хвана за лицето.

Не разбрах как стана, но ме обзе някаква сила.

Изскочих от колата и закрещях след призрачната фигура: „Ела, мръсно копеле, осмели се отново!”

Свидетелите на сцената се бяха събрали на тротоара, а аз продължавах да крещя: „Ще те убия, свиня такава, ще те убия, страхлив педераст, ще те смачкам!”

Той спря и бавно се обърна: От околните къщи започнаха да проблясват светлини. На хората им беше омръзнало всяка нощ да присъстват на подобни екзотични сцени.

Пабло, който все още държеше бузата си, се смееше гръмогласно.

Нападателят тръгна към мен. Насъбралите се наблюдаваха учудени. Бях бясна, пияна, извън себе си. „Ти, кучи сине, как се осмеляваш да удряш годеника ми”, не можех да го нарека съпруг, макар че от три години бяхме женени, но не ми прилягаше. „Само ако посмееш и косъм да падне от главата му, ще ти извадя очите с тия ръце, своднико лайнян!”

Вече беше пред мен. Лицето му излъчваше същото учудено изражение, което се бе изписало преди малко върху лицата на приятелите му. Пабло ми крещеше да се върна в колата.

Изгледах го за миг. Не беше много висок за мъж, но за жена — да. Имаше горе-долу моя ръст. Беше по-млад или поне така изглеждаше, един от най-младите травесгити, които бях виждала в живота си. Аз бях на двадесет и три, той изглеждаше на същата възраст. Имаше кръгло, неприятно лице, без нито една по-изострена черта въпреки дебелия слой руж, с който се бе опитал да си направи скули. Беше хубава, не хубав. Преди да премине в другия пол, изглежда, е бил отвратително неприятен мъж с лице на момиче след първо причастие.

Не изпитвах страх.

Хванахме се за косите. Беше забавно. Той ухаеше на „Опиум”. Аз — на нищо, защото не употребявам одеколон.

Доста се борихме, вкопчени един в друг. Заобикалящите го насърчаваха да ме бие, чувах жестоките им викове на омраза. Наричаха ме всякаква, но той не искаше да ми причини болка, виждах, че не иска да ме удари силно, аз също се отказах от намерението да го ритна в яйцата. Накрая всичко завърши с по два шамара.

Пабло ни разтърва. Беше сериозен. Хвана ме за лактите и ме притисна до себе си, за да не се движа. Продължих да ритам по инерция още няколко секунди.

Тогава моят противник каза нещо, което най-малко очаквах, но тогава още не знаех, че колекционира фрази на Джон Уейн. Беше луд по шерифите от американските уестърни:

— Пази я, братле. Имаш късмет, тя не.е обикновена жена!

Изненадващите му думи ме поуспокоиха. Пабло се оправяше много добре в подобни ситуации и с подобни типове.

— Да, знам го добре. — Опитваше се да изглежда спокоен. — Извини ни, беше по наша вина, но тя е като малко дете, обича жестоките игри.

— Вината е ваша, разбира се. Това, което правите, е мръсна гадория... — Гледаше ни с любопитство, но не изглеждаше сърдит. Групичката се разотиваше разочарована. — Казвам се Ели. — Протегна ръката си и Пабло я пое усмихнат. Бях сигурна, че му допадна начинът на държане на Ели.

- Казвам се Пабло, а тя е Лулу.

— Ах, колко забавно! Би ме очаровало, ако моят приятел ме нарича така...

Изпаднах отново в същата ситуация. По-голямата част от хората, които ме познаваха чрез Пабло, смятаха, че Лулу е псевдоним, който нося отскоро и измислен от него. Никой не вярваше, че става въпрос за умалително, което произхождаше от собственото ми име още през моето детство.

Подадох му също ръка и му се извиних. Беше забавно.

Пабло му каза, че отиваме да вечеряме, защото в действителност тази вечер излязохме да отпразнуваме едно от редките, щедри дарения, които ни нравеше моят свекър, и го покани да дойде с нас. Поколеба се за миг... беше на работа, но накрая прие.

Тримата изкарахме чудесно, смяхме се до насита.

Отидохме в доста изискан ресторант, типичен жест за Пабло, където всички ни оглеждаха. Ели също бе очарован, защото скандализира околните. Беше облечен с минижуп в цвят електрик от изкуствена материя, наподобяваща кожа, сандали с високи токчета, завързани с връзки и блуза оьтюл с бели, сини и лилави рисунки, а на врата си носеше шалче от същата ефирна материя.

Седна изпъчено, като пушеше с цигаре и си оправяше постоянно дългата накъдрена коса, бухнала като захарен памук, сякаш наелектризирана. Имаше руси кичури, под които се виждаха тъмните израснали корени.

Не можех да отделя погледа си от него. През блузата напираха и прозираха зърната на гърдите му. Той разбра. '

— Искаш ли да ти ги покажа?

— Какво?

— Цицките ми.

— Ах, разбира се!

Дръпна напред блузата си и мушнах нос в деколтето му. Съзрях две съвършени, малки, твърди, напъпили напред гърди. Сигурно ги имаше отскоро. Изпитах желание да ги докосна, но не посмях.

— Впечатляващо! — възкликнах. — Много са жените, които биха мечтали...

— Разбира се! И ти ли също? — погледна към Пабло.

Той поклати отрицателно глава, като се смееше и ме гледаше.

Ели започна да разказва живота си, макар че не пожела да ни каже нито възрастта, нито истинското си име. Предпочиташе да се нарича Ванеса или нещо подобно, било много фрапантно. Приличаше на андалусец, но беше от едно селце от Бадахос, близо до Меделин. Земя на завоеватели, каза, като ми намигна с око.

Когато взе менюто, спря да говори и го разгледа внимателно. След това с особено сладникав глас, напълно женствен, погледна Пабло и попита:

— Може ли да си поръчам змиорки?

Естествено че можеше да ги поръча.

Изяде като разпран три порции и два десерта. Беше примрял от глад, макар че се опитваше да го скрие, като казваше, че не яде много, за да пази линия, и че си позволявал такова нещо само в специални случаи като този. Добави, че мъжете са се променили много, че им харесвали стари филми в бяло и черно, че били съвсем различни, а кавалерите, готови да платят на мадама една подобаваща вечеря, изчезват. Ядеше, без да спира.

Върху бузата на Пабло се появи червеникаво петно, което по-късно се превърна в мораво с жълтеникави краища и зеленикави оттенъци.

Добре го бе шибнал.

— Какъв ужас! Колко съжалявам! — галеше го Ели по лицето с ръка. — Това с хормоните не успях да избегна.

— Няма значение. — Пабло се оставяше да го гали, за да не го отблъсне. Винаги ставаше същото със странните същества, които прибираше по улиците.

Изведнъж Ели скочи — хрумнала му идеята да отпразнуваме случилото се в леглото, разбира се, гратис.

Пабло отказа. Той настоя и Пабло отново отказа.

— Добре, но тогава поне ми позволи да ти го посмуча... Можем да го направим в колата, не е толкова романтично, но съм свикнала...

Аз се смеех от сърце. Пабло, напротив, само клатеше глава. Ели се усмихваше.

— Това момче е доста старомодно — каза ми той.

— Да, но какво да се прави... — Реших да премина на неприятелската страна. — Хайде, Пабло, хайде! Човек трябва да опита от всичко в тоя живот — обърнах се към него с умоляващ глас. Жалко ще е, защото има наистина голямо парче...

— Ах, Божичко!

Изпънал тяло назад, Ели разроши гривата си с ръка, като подчертаваше всичките си жестове. Държеше се като истински педал. Беше страшно забавно.

— За Бога, позволи ми! — нравеше се на отчаян, макар че той също се смееше шумно. — Какво пък толкова! Няма да ти направя нищо непознато, кълна се. В устата си имам само език и зъби като всички останали. Позволи ми, моля те! Ох, каква страна! Хайде, ще ти платя за вечерята, много съм добра, ще ти харесам...

Тримата крещяхме и шумотевицата беше огромна. Донесоха ни сметката, без да сме я искали. Пабло плати и излязохме на улицата.

Помоли да го оставим там, откъдето го бяхме взели. Беше рано и каза, че все още можел да свали някой, но по пътя не престана да си иска своето. Беше пил прекалено. Ние също.

Съмнявах се. Не знаех дали ми беше позволено да го правя, или не, а и не исках да прекрачвам границата на допустимото. Изглежда, Пабло се забавляваше от всичко, което аз правех, но сигурно съществуваше някаква граница, някаква пределна черта.

Накрая го помолих да спре и минах на задната седалка. Предпочитах да не виждам лицето му. Ели ми направи място. Беше изненадан. Хвърлих се върху него и мушнах ръце в деколтето. Погледнах нагоре, за да срещна погледа на Пабло, втренчен в огледалото. Наблюдаваше ме, привидно спокоен, предположих за мен самата, че това означава: границата бе все още далеч.

Плътта му бе така твърда, че можех да усетя двете топчета, които вероятно бяха вътре. Мачках гърдите му, дърпах зърната и дълбоко в себе си съжалявах, че нямам дълги нокти, за да ги забия и да оставя белези от собствената му кръв.

Това хибридно същество, плод на хирургически експерименти, предизвикваше у мен странна жестокост.

Целуна ме по бузата, но отдръпнах лицето си. Никога не съм била толерантна като Пабло и не желаех целувките му. Поставих ръка между бедрата му. Беше се превърнал в кокалче. Не ми се стори съвсем логично. Пабло продължаваше безмълвно да ни гледа в огледалото на бледата светлина на фаровете. Отново го опипах. Без съмнение беше така. Тогава повдигнах блузата му и захапах с устни една от гърдите му, целувах я, смучех я, ханех я и движех в ритъм ръката си, като го потърквах през електриковата изкуствена пола, която бе така вдигната на бедрата му, че с края на китката си докосвах члена. Чувствах как расте.

Хвана ръката ми и се опита да я постави под полата, но не му позволих, защото нямах желание.

— Ти си жена с характер, а?

Захапах го за зърното, което го накара да застене от удоволствие. Беше полудял.

Започна да разтрива гърдите ми, много по-големи от неговите, през фланелката и каза на Пабло да кара нататък, защото щял да ни заведе до един близък бар да пийнем по едно за последно и му даде адреса.

Пабло подкара. Ели продължи да се държи но странен начин. Галеше бедрата ми. Бях с дълга бяла лятна пола. Той мушна ръка под нея и стигна до края. Почувствах ноктите му. Първо два, а после три пръста, които натискаха в дъното, като се движеха нагоре-на-долу, в началото бавно, а след това все по-бързо и по-бързо. Дишането ми се учести на пресекулки, пръстите му не спираха и го чувах да говори на Пабло, който се хилеше: „Тая мацка е страхотна, ще ти вземе здравенцето, ако продължаваш с нея.” Аз продължавах да вися на гърдата му и вратът ме болеше от това положение. Въпреки това не се откъсвах, клатейки се в ритъма на ръката му, а той забиваше пръсти и нокти, като говореше, без да променя тона, сякаш се намираше във фризьорския салон. „Трябва да опиташ с някоя от нас наистина, ние се задоволяваме с много по-малко” — повтаряше едно и също, докато свърших.

Изглежда, от доста време колата бе спряла. Когато отворих очи, срещнах очите на Пабло, който ме наблюдаваше. След това отвори вратата и излезе.

Движехме се в редица по един: Пабло отпред, Ели отзад, а аз между двамата. Намирахме се в скъп и модерен квартал, който вечер се изпълваше с елегантни проститутки. Беше трудно да се повярва, че един уличен травестит се движи там често.

Той почука с ръка на дървената врата в кастилски стил, с малки прозорчета. Едното се отвори и се подаде някакъв човек. Започнаха да разговарят. Не виждах какво става, защото Пабло ме беше прегърнал и ме целуваше насред тротоара.

Ели го попита дали разполага с още пари. Вечерята бе излязла скъпа. Пабло отговори утвърдително, без да изважда езика си от устата ми. В такива моменти винаги имаше пари.

Вратата се отвори и влязохме. Не беше точно бар, а нещо прилично на салонче с малко барче като в китайските ресторанти. Стъклена врата водеше към дълъг коридор, покрит със зелен мокет в релаксираща тоналност, с врати от двете страни. Коридорът свършваше изведнъж.

— Какво ще пием? — Ели бе възвърнал спокойствието си, макар че блузата му бе разкопчана. Говореше с тон на любезна домакиня.

— Джин.

— Ай, не! Джин — не, какъв ужас! Шампанско!

— Не ми харесва шампанското. — Пабло наистина не го харесваше, аз също. Бях свикнала да пия чист джин като него. — Но ако ти желаеш, можеш да пиеш.

— Да, да — движеше очи и устни едновременно. — Тогава две бутилки, по една от всяка...

Пабло се беше закотвил зад мен. Често ме прегръщаше, обгръщаше с лявата ръка кръста ми, като с другата галеше гърдите ми и търкаше нос в косите, повтаряйки една от любимите фрази на майка ми, с която обикновено завършваше навремето всичките си кавги:

„Ще свършиш в калта...”

Човекът, който беше говорил с Ели, постави две бутилки и три чаши върху желязна табла и тръгна пред нас. Отвори третата вр&та вдясно, остави напитките на малка ниска масичка, покрита със стъкло, и изчезна.

Намирахме се в тясна и съвсем тъмна стая. Облегалката на широката извехтяла пейка, тапицирана в цвят електрик, контрастиращ със зеленото на мокета, се простираше по протежение на цялата стена. Около масата четири тапицирани табуретки в същия цвят допълваха мебелировката с изключение на едно бюро, доста грозно, с врата хармоника, подпряно в един от ъглите. Бюрото бе съвсем празно, проверих мислено всичките му чекмеджета, не вършеше никаква работа там, където бе поставено. Нямаше нито един стол.

Седнахме на пейката и тримата, Пабло беше в средата. Ели стана сериозен и спря да говори. Голямо огледало, точно срещу нас, връщаше почти смехотворния ни образ. Ели гледаше надолу, Пабло пушеше, а аз се взирах напред, ненадейно загрижена, защото не знаех как ще свърши всичко това, докато изведнъж започнах да се смея неудържимо. Пабло ме запита какво ми става, едва успях да предъвча някакъв отговор.

— Като че се намираме в чакалня на зъболекар...

Забележката ми изпари моментално напрежението и двамата се разсмяха след мен. Ели продължи да бърбори и отвори шампанското с многобройни възклицания и шум. Сипа си една чаша, изпи я и отново млъкна. Пабло също мълчеше, гледаше ме със забавно изражение, почти усмихнат, но без да отлепя устните си.

Още в началото бях предположила, че ще направи нещо, защото той винаги обичаше да ръководи положението в подобни ситуации, но този път, изглежда, нямаше намерение да помръдне пръста си. Малко след това тримата отново стояхме мълчаливи и 1ихи, точно като в чакалня на зъболекар. Аз ставах все по-нервна,

Ели все по-стреснат, а може би и ядосан, смятайки, че го бяхме излъгали, аз го бях излъгала. Пабло стоеше невъзмутим, сякаш това не се отнасяше до него.

Когато мълчанието стана неудържимо, го доближих и му пошепнах да направи нещо каквото и да е.

Отвърна ми със звучен смях.

— Не, скъпа, ти си тази, която трябва да направиш нещо, ти измисли всичко това, ти беше инициаторката, а аз само се ограничих да поканя на вечеря приятелката ти...

Ели ме погледна. Беше слисан.

Аз не. Бях разбрала прекрасно.

Погледнах го за миг. Не изглеждаше сърдит, само може би изненадан.

Коленичих пред него с прибрани крака, седнах на петите си и разкопчах колана му. Погледнах го, а той се усмихна, разрешаваше ми. Продължих нататък и погледнах Ели, който се беше наклонил към мен, но не ме гледаше, а наблюдаваше движението на ръцете ми. Междувременно се опитвах да анализирам ненадейната пасивност на Пабло. Преди това, по време на вечерята, бе отхвърлил няколко пъти Ели, съвсем категорично. Дори се бях почувствала леко засрамена от непоколебимостта му, от решителния му отказ на истински мъжага, изтегнат на стола, който клатеше глава и казваше „не”, без да се шегува, без никакъв коментар.

А сега изведнъж се бе оставил да го обработвам.

В действителност аз бях тази, която действаше, защото Ели не бе помръднал.

Може би не бе за първи път. Може би вече бе пробвал с друг мъж. А може би го е правил много пъти. В най-лошия случай с брат ми.

Марсело и Пабло в брачно легло, голи, целувайки се в устата...

Беше забавно. Предполагам, че би трябвало да ми изглежда ужасноДю не беше така. Усмихнах се на себе си и реших да не мисля повече за подобни глупости.

Ели не бе помръднал нито милиметър, когато го погледнах отново, държейки вече в ръка члена на Пабло.

Разтърсих рамене назад, изтегнах се колкото мога, повдигнах глава и отпуснах лявата си ръка върху полата, покрила пода около мен. Опитвах се да заема смирена и достойна поза, като гледах Ели в очите, с пениса на Пабло в ръка. Привиденията бяха се изпарили, бях сигурна, че никога не са му харесвали мъжете, защото му харесвах аз. „Гледай ме, Пабло е мой, и прави, каквото аз пожелая”, говорех му мълчаливо, но Ели не желаеше да ме гледа. Пабло се бе отнесъл, което понякога се случваше. Никога не изчезваше напълно и само една негова дума би преобърнала нещата. Аз гледах Ели и повтарях мълчаливо: „Прави, каквото пожелая.”

Знаейки, че не е точно така, че това не беше самата истина. Продължавах да мисля и ми бе приятно, защото се чувствах жена, абсолютно сигурна в подобни моменти. Беше странно, осъзнавах истинската си връзка с него, когато имаше още някой с нас, защото тогава винаги ме поставяше над другите, тогава разбирах, че ме обича. Това бе справедливо и логично, но никога не се случваше, когато бяхме сами, макар че той се държеше по същия начин и аз го ревнувах. Смятах го за прекалено красив, голям и умен, прека-лено мъж за мен.

Обичах го много. Предполагам, че винаги съм го обичала прекалено.

Поставих в устата члена му и започнах да го събличам. Никога не харесваше да прави секс облечен. Свалих му обувките, с всяка ръка по една, и чорапите, докато смучех прилежно с устни и притворени очи. Поставих ръце върху бедрата му и той се наведе леко, толкова колкото бе необходимо, за да сваля панталоните му. След това отново се отпуснах върху него, без претенция да заемам позата на Тангра — нещо, което не бих и могла да постигна с моята грациозност. Исках да му извъртя един главозамайващ минет, защото държах Ели да ме види.

Когато реших, че съм показала достатъчно умения, необходими да вдъхнат уважение, след като му го смуках, хапах и търках по устните, бузите и цялото си лице, го лапнах целия, задържайки го в устата. Доста труд ми струваше да се науча да го поглъщам целия, да го държа целия в устата, като го натискам към небцето с език. След това го извадих — посинял, подут, твърд и жилав, за да дочуя очарователните стенания на Пабло и пресеченото му дишане. Погледнах към Ели, който този път отвърна на погледа ми, като ме загледа право в очите с полуотворена уста. Направих му знак с глава да се включи в играта.

Можеше да легне върху Пабло, без да става от мястото си, но предпочете да коленичи до мен.

Винаги е бил естет.

Придържах члена на Пабло с дясната ръка, като не позволих на партньора си дори да го докосне. Аз бях тази, която щеше да реши кога може или не може да се включи в играта. Беше мой и заради това го облизах отново с език от горе до долу, наведох глава, за да може да се изпразни в устата ми, като движех все по-бързо устни, като че ли миех зъбите си с члена му, докато ме заболя вратът и започна да ми гори ухото, опряно на рамото ми. Едва тогава с ръка го придвижих до устните му. Той го целуна, но едва докоснал го, му го отнех, за да го приближа отново и да видя как го облизва с целия си език, изваден навън. Аз също извадих езика си, за да го оближа. После му го подадох и така продължихме доста време, докато той го хвана с устни. Не се осмелих да му го изтръгна, а се приближих до него и започнахме да го смучем двамата, като всеки един го отнемаше от другия. Беше невъзможно да се разбереш с Ели. Всеки миг сменяше ритъма, поради което реших да го лапна малко, а след това му го отстъпих, като го придържах с ръка, а той смучеше. Харесваше ми да го гледам с боядисаните коси и яркочервеното червило, размазано по цялото му лице, движението на адамовата му ябълка. „Яж, мойто момче, изяж го, но не прекалявай!” Натисках с ръка нагоре, като го принуждавах да го пусне, и тогава го лапвах аз, като го задържах в устата си, а след това го вкарвах в неговата. Вече не му го подавах, а аз самата го вкарвах в устата му, защото исках да видя как се вдлъбваха бузите му, засмуквайки члена на мъж като него.

За миг, без да изпускам все още жертвата си, се отдръпнах и погледнах към Пабло, но той не можеше да ме види, забил очи в някаква точка на тавана. Изражението на лицето му ме накара да преценя, че Ели се опитваше да му хареса. Стараеше се да се покаже много добър, много добра, както той казваше. Реших да му оставя поле за действие въпреки всичко. Лека-полека отхлабих ръката си, докато я отдръпнах напълно. Легнах на пода и подпряна на лакът, започнах да ближа тестисите на Пабло. Преди да започна, погледнах за миг наляво.

Ели мастурбираше. Бе хванал под полата с лявата ръка малкия си блед и мек израстък. Питах се дали гърдите му имаха нещо общо с нещастния вид на този болнав израстък, когато бедрата на Пабло потрепераха изведнъж.

Изправих се веднага. Исках да видя как се празни в устата му. Застанах до него с коляно, впито в пейката, а другото на пода, като се гледах на огледалото в профил. Виждах главата му, забита между гърдите и брадичката ми. Хванах лицето му с ръка и се наведох над него. Целунах го, завъртях езика си в устата му, докато чаках мига, в който щях да се обърна към Ели, наведен долу, на пода, за да му заповядам: „Глътни всичкото, куче, глътни го!” Но този момент не дойде.

Бих го зашлевила, ако се осмелеше да разпилее дори една капка навън, докато Пабло изведнъж ме изненада. Вдигна ме. прихващайки лявото ми коляно, и като ме завъртя грубо, ме постави срещу себе си. Пусна ме за момент, за да разкъса гащичките ми, като с ръка дръпна ластика и ме накара да го възседна.

Обвих с ръце врата му и започнах да се движа отгоре му.

Винаги, когато се чукахме по този начин, си спомнях за отминали отдавна дни, когато бях на пет или шест години, а може би и на девет. След като го молех цели часове, той най-после се съгласяваше да ме постави да седна на коленете му, хващаше ме за китките и първо ме привличаше към себе си, след което ме оставяше да падна назад, докато главата ми опре в пода: „Дий, дий, конче, конче вихрогонче!” Последния път, когато го направихме, бях почти на четиринайсет години, а той на двайсет и пет. В стаята на Марсело нямаше никой, той бе седнал на леглото и аз го помолих, но той отказа под претекст, че съм много голяма -да играя на подобни игри. Аз настоях: „За последен път, моля те, за последен път” и той отстъпи, но каза, че много тежа. „Дий, дий, конче, конче вихрогонче!”

Играта продължи дълго и когато свършихме, цялата бях обляна в пот, а той имаше нещо твърдо и необичайно под джинсите си. Този път трябваше да е последният, но всъщност бе първият.

Повтарях му съвсем тихо: „Дий, дий, конче, конче вихрогонче!” — на ухото, докато се повдигах и отпусках върху него. Тогава повдигна цялата ми пола отзад и покри главата ми с нея, като краищата докосваха челото ми. Хвана ме здраво за кръста и засмука зърната ми през памучната фланелка, докато се образува огромно мокро петно около всяко зърно.

Само миг след това всичко пред мен се залюля. Пабло ме обсебваше, членът му се превръщаше в част от тялото ми, най-важната част, единствената, която оценявах, като навлизаше в мен все по-дълбоко, разтваряйки и затваряйки в същото време бездната. Усещах натиска му чак в темето си, като мислех, че ще разкъса вътрешностите ми колкото по-навътре влиза. Всичко останало изчезваше, неговото и моето тяло, всичко, поради което трудно успях да различа произхода на мокрите милувки, които докосваха като че ли случайно бедрата ми. Бегъл, едва забележим контакт, който след мигновено колебание и смайване ми напомни, че Ели е все още долу, на колене на пода, ближейки онова, което не можех да погълна, докато аз се чуках като бясна, безразлична към това живописно улично създание, което поглъщаше остатъците от моя банкет. Бях забравила напълно за съществуването му.

Бих искала да го видя, преди да се оставя на удоволствието, след което усетих последните тласъци на Пабло, пронизващи ме до мозъка, за да потъна в сладострастния спазъм. След няколко финални и брутални движения той раздроби окончателно мозъка ми на хиляди малки и меки парченца, преди да се остави да бъде захапан от еластичните стени на вулвата ми, действаща по своя воля, която здраво го стисна.

След това, осъзнавайки безпомощността си да направя нещо друго, освен да стоя спокойно, за да възвърна контрола върху мен самата, постоях неподвижно, прегърната с Пабло, увиснала на врата му, страдайки за дома, за това, че не съм там, близо до леглото, но въпреки всичко цялата тази топлина, допира до все още топлата му плът бяха приятни.

Той се съвзе много преди мен, тялото му бе по-пос-лушно от моето и тъй като не се намирахме у дома, целуна ме по устните, повдигна ме за миг, за да извади члена си от мен, и лекичко ме отмести встрани, оставяйки ме легнала на пейката.

Останах така свита доста време, с колене, притиснати до гърдите, със затворени очи и докато той се обличаше, отново си спомних за Ели. Бях го забравила.

Размениха си няколко думи на нисък глас. Друг глас, който не беше на Пабло, каза нещо за сбогуване, чух затваряне на врата.

Станах. Той се беше изправил до стената със скръстени ръце и се усмихваше. Реших да се облека, но видях, че съм вече облечена. Скъсаните ми гащички се валяха по земята. Не знам защо ги взех, бе неприлично да ги оставя и ги пуснах в чантата. Когато минах край масата, видях, че бутилката с джин стоеше непокътната, дори не бяхме я отворили. Взех я и също я мушнах в чантата. Не беше време да оставяме пълни и платени бутилки за тоя, дето духа. Пабло се разсмя откровено. Не беше сърдит, което ме накара да се почувствам добре, аз също се засмях и двамата излязохме весели на улицата.

Когато влязохме в колата, отново се сетих за Ели и запитах с любопитство:

— Плати ли му?

- Да.

— А той взе ли парите?

Отвърна ми със смях.

— Разбира се, че ги взе. — Погледна ме, като че ли искаше да ми каже „колко си глупава”, а аз знаех, ме точно това си мисли. Но това не бе обида, точно обратното. Докато продължаваше да се смее на моите щуротии, подобни на тая, нещата щяха да вървят добре. — Защо да не ги вземе? Та той живее от това в крайна сметка. Къде наблизо има бензиностанция?

— Тук ли?... Близо до супермаркета „Джамбо” има една, но не знам дали е отворена по това време.

Минавахме по широки и безлюдни улици с високи сгради от алуминий и бетон, целите остъклени и еднакви като че ли извадени от калъп — чисти, почти стерилни. От малко зелено островче, заобиколено от редица равно подрязани храсти, започваше асфалтирана пътека, която свършваше пред остъклена врата.

Майка ми винаги бе мечтала да живее в такава сграда, с такава входна врата и огромно безлюдно фоайе, облицовано в безцветен мрамор. На мен не ми харесват, защото винаги съм смятала, че приличат твърде много на салоните в новите сгради на Обществено осигуряване, същата неутрална и стерилна атмосфера освен мрамора и портиерското място, направено от лакирано в тъмно дърво. Порталите са изключително важно нещо за мадридските дами на определена възраст. Майка ми винаги се оплакваше от входа на нашата къща, дълъг, тесен и мрачен, без място за портиер. Еухенио, който беше очарователен, на шейсет години, качваше по две газови бутилки по стълбите. Нямаше определено място, а само една стаичка отстрани на вратата, освен това винаги ходеше облечен в син работен комбинезон. Аз винаги съм обичала Еухенио, който като малка ми даваше бонбонки, а когато се ожених, ми подари една ужасна кутия за бижута, направена ръчно от миди, оцветени в различни цветове. „Спомен от Ел Грове” — мъдреше се написано в курсив на капака. Жена му бе от Г алиция и специално я беше поръчала за този случай. Сега е един от любимите ми предмети. Горкият Еухенио, колко любезен беше винаги с мама, като й качваше пълните пазарски чанти до третия етаж, а тя го ругаеше за синия му комбинезон. Но грехът носи в себе си наказанието. Бедната ми майка, няма да мръдне вече до края на живота си от Чамбери. Вече отмина времето й да се радва на мраморен вход, портиер в тъмносин костюм и централно газоподаване.

Въртяхме се по широките безлюдни улици и единственото, което се движеше, бяха знамената на посолствата, малки и смешни парцалчета в сравнение с могъществото, което излъчваха големите остъклени фасади. Това не е Мадрид, беше мисълта, която нахлуваше в главата ми, щом минех оттам. Не се вместват в тоя таКа хаотичен и хибриден град — истински теоретически и практически урбанистичен провал; провал на движението, на образованието, на политиката, на религията — няма катедрала, на порнографията — няма китайски квартал, с една дума, истински провал. Единственото място, в което може да се живее с удоволствие, защото никой не пита нищо, защото всички са никой и можеш да излезеш за хляб по чехли и престилка и никой няма да те погледне. Ще ти поднесат чинийка с аншуа заедно с поръчаната бира в шумните барове с мръсни подове, с винаги ухаещи на готвен нахут домашни дворове и жени, които пеят „Ай Кампанера”, когато простират дрехите си, макар и околните да не го желаят. Фантасмагоричен град, в който любопитните портиери вечно питат „къде отивате?”, а вие ядосано отговаряте: „Какво по дяволите ви интересува”, провинциален, скучен и претенциозен народ сред огромен град, за който всички казват, че бил село.

Няколко улици по-надолу се намираше „Тетуан де лае Викториас”, красиво име. После „Браво Мурильо” с хаоса, печените стриди и магазините с пожълтели от времето надписи: „Ликвидация поради преместване.” Никога не се преместват, но винаги има някой наивник, който се лови на въдицата за несъществуващо намаление на цените. Движехме се от другата страна, пресякохме булевард „Кастеляна”, минахме близо до стадион „Бернабеу” и Пабло извади ръката си от прозорчето, като виреше показалеца и малкото пръстче — знак, с който слагаше рога на неприятелския стадион, нещо като ритуал, който никога не забравяше да направи. Продължихме по-нататък, отминавайки отляво и отдясно малки вилички, и тогава се сетих отново за Ели, който сигурно беше от отбора на Мадрид като всички новопристигнали. Можеше ли един испанец да потисне чувството си към футбола, решавайки да се превърне в жена? Като че ли на педалите не им харесваше поначало футболът или може би греша? Попитах Пабло: „Слушай, харесва ли им на педерастите футболът”, но и той не знаеше. Имахме няколко приятели, на които футболът не се нравеше, но се съмнявах, че това е от криворазбраната суета на интелектуалчетата...

Вмъкналата се в главата ми мисъл се блъскаше в слепоочията, като не ми даваше мира. Вместо по заобиколен начин изведнъж изтърсих:

— Пабло, лягал ли си някога с мъж?

Последва кикот и дълъг, гръмогласен смях.

Аз не се засмях, изобщо не ми беше смешно.

— Всеки помощник-илюзионист рано или късно научава триковете.

Само толкова. Но аз не се задоволих с това.

— Не, отговори на въпроса ми! — Очите му ме гледаха засмени, помислих си, че се подиграва с мен. Това никак не ми хареса, заЬдото означаваше, че можеха да минат часове, дни, седмици, преди да ми отговори.

Очевидно бях сгрешила, защото тази вечер той имаше желание да говори.

— Ако това, което искаш да узнаеш, е дали някога съм желал мъж толкова, че да легна с него в леглото, отговорът ми е „не”, никога не съм го правил. Никога не са мй харесвали мъжете.

— И несъмнено... — Бях се научила да отгатвам и най-малките колебания в гласа му поне когато казваше истината, и разбрах, че има нещо недоизказано в думите му.

— Наистина ли искаш да знаеш всичко? Не те ли е страх да научиш нещо, което няма да ти хареса?

Да, наистина ме беше малко страх, но исках да го зная. Пабло бе станал сериозен, но това не означаваше нищо, защото ако искаше, можеше да ме лъже в продължение на часове. Поклатих отрицателно глава, показвайки по този начин, че искам да знам всичко.

— Къде се случи?

— В пандиза преди много години.

Затворът. Спомнях си го добре. Неделен следобед, течен шоколад с препечени филии с масло и някакъв конкурс по телевизията. Телефонът, истерията, в която изпадна майка ми, плачове, викове, забързани стъпки. Бяха задържали Марсело отново и Пабло бил с него, както и още много други хора. Задържани, съдени и осъдени на четири години затвор всеки един от тях. Първоначално обвиненията бяха незначителни — притежание на подривни материали или нещо подобно. Баща ми навремето се бе намесил и обиколил всичките познати на баща си, виден революционер в миналото, като бе успял да събере многобройни обещания и уреди индивидуална килия. Тогава лежа осем месеца. И за Пабло не беше за пръв път. Той също бе лежал осем месеца преди Марсело. Сега поне ги бяха окоша-рили заедно.

В онази пролет на 69-а бях на 11 години. Баща ми отказа да се намеси въпреки молбите на майка ми, която в такива критични моменти винаги заемаше правилната позиция като всички майки. За мен къщата сякаш се срути върху главата. Марсело беше в затвора за четири години! Това бе най-жестоката самота, по-лошо от самота, нещо като жестоко и неочаквано сирачество в къща, пълна с хора. Но баща ми бе неумолим — в затвора щели да го оправят това копеле, което му плащало по този начин всички усилия, които направил, за да му даде образование и специалност... Тук речта му винаги прекъсваше, увисваше във въздуха, защото не му хрумваше нищо друго. Освен това повтаряше: „Нито стотинка, нито стотинка!” Там, в Карабанчел, нямал нужда от пари, имало хляб и дрехи, нямал нужда от нищо!

Пабло докосна рамото ми. Бяхме стигнали до бензиностанцията. Часът беше 5,20 сутринта и пред нас имаше само трима души. Бях изненадана, че той никога не бе говорил за затвора, макар че им натресоха трийсет месеца. Не разбрах точно за какво намалиха присъдата им, но излязоха с условна присъда. Бяха им отнели по тридесет и осем месеца от живота на всеки от тях. Марсело се върна у дома, въпреки че плащащенаем за един апартамент. Едва след години разбрах че заради политическата си дейност живее у дома! Пабло ме раздруса, като попита какво ми става. „Нищо” — му отговорих.

— Ами и ти имаше пръст в цялата тая работа... — Беше в добро настроение все още.

— Аз ли...?

— Да, ти. Пишеше ни всяка седмица. В началото само на Марсело, след това за всеки по едно писмо и накрая само едно много дълго и за двамата... Не помниш ли?

Да, спомнях си. Спомнях си също и за болката, за онова, което разказвах на хората: побоища, мъчения, изнасилвания. Брат ми, който ми беше като майка и баща едновременно, и моят годеник, защото ми харесваше да си мисля, че ми е годеник, се намират там, в затвора, казвах, оставени на произвола на ония кучи синове с разранени носове, уста, превиващи се под ударите на мокър пешкир. Спомних си, че им пишех и разказвах всичко, което ми се случваше, за да се посмеят малко и си спомнят за мен. От време на време ми отговаряха.

Пабло продължи да говори, без да спира.

— Когато навърши дванадесет години, изпрати едно писмо, в което ни казваше, че ни изпращаш пари. Винаги се показваше много загрижена за парите...

— Ами, разбира се, татко разправяше на всички, че не изпраща и стотинка на Марсело.

— Не беше истина.

— Да, след това го научих...

— Имахме пари, но ти ни изпрати всичко, което беше получила за рождения си ден, за да се храним добре. Колко ти харесваше да играеш ролята на майка!

Погали лицето ми, но не го погледнах, защото ми бе срамно да си спомня за това. Бях казала на майка ми, че тази година смятам да направя благородно дело и поисках пари от всички вместо подаръци. Разказах, че монахините в колежа са ни предложили да направим пелени, които да занесем в бедните квартали, и мама се учуди много. Какви ти пелени през април, след като това се правеше за Коледа, но тъй като в крайна сметка бе благотворително дело, не можа да откаже. Лъжех убедено и ми вярваха, така събрах 1575 песети, доста мангизи, които изпратих в Карабанчел, за да се хранят добре.

— Кълна ти се, че в началото се смаяхме, трогна ни честна дума. Марсело почти се разплака, а след това му хрумна гениална идея, една от ония лудости, които обземат от време на време твоя брат. Отведе ме в един ъгъл и ми рече: „Парите от Лулу ще ги изхарчим с португалеца, как ти се струва?” Аз се смеех, но той бе сериозен и реших, че нищо не ни струваше да опитаме, след като вече бяхме лежали единадесет месеца и на ръката ми беше излязъл мазол...

Колата отпред се раздвижи.

— Кой е португалецът?

— Един педал, който беше вьтре, защото намушкал годеника си при едно сбиване от ревност. Не беше го убил и другият го навестяваше, когато можеше. Беше му простил, а португалецът все повтаряше, че било от любов.

— Но вие бяхте политически...

— Какво от това? Хомосексуалистите бяха в нашето отделение, а освен това се виждахме с останалите в двора, в столовата. Истината е, че бяха много по-интересни от политическите. Там се срещнах с Гус и други, които ти познаваш.

— Гус ли? Пушеше ли трева?

— Не, беше крал коли, дребна риба. съвсем млад. Започна да се дрогира там, в Карабанчел.

— И какво стана? — Вече не бях загрижена, а само любопитна.

— Нищо, португалецът се явяваше мадамата на затвора и на някой и друг надзирател. Беше много разговорлив. Мастурбираше, правеше френска любов, вземаше и даваше според предложените нари. Печелеше добри мангизи и събираше, за да купи апартамент на любовника си, нещо като компенсация, предполагам Не беше единствен, имаше и други като него, но той беше млад и хубав. Освен това не беше зле и с атрибутите според разкази на затворниците и поради това се ползваше с най-голяма слава.

Пабло ме наблюдаваше усмихнат, като че ли бе прекарал само ваканцията си в затвора. Бях объркана.

— Така че изхарчихте парите ми с португалеца...

Не беше въпрос, повторих го само за да мога да го асимилирам.

— Да, почти всичките, в твоя чест, както казваше Марсело. Доста поспорихме по техниките. Едно мастурбиране беше много малко, така че избрахме френската любов с португалец, много интернационално звучеше, макар че замалко щяхме да го провалим, когато отидохме в здравната служба, за да се договорим...

— Защо в здравната служба?

— Той работеше там и това беше едно от най-добрите места. Винаги имаше безброй любовници. Така че го попитах дали ще намали цената, ако направи едновременно френска любов и на двамата. Той се ядоса.

Пабло изведнъж стана сериозен. Млъкна за секунда и ме погледна.

— Не можеш да си представиш какво беше там. Не можеш.

Тъжно място, помислих си. Най-вече тъжно.

Стигнахме до автомата, напълнихме резервоара и потеглихме към дома. По пътя Пабло продължи да мълчи. По-късно, когато вече бях в леглото, се изтегна  до мен..........................................................................

- Искаш ли да узнаеш края на историята?

Не се осмелих да кажа да, но въпреки това той ми го разказа. Парите ми бяха стигнали за десет пъти, по 150 песети за всеки. Беше му харесало, а и на Марсело също, така че продължили да му плащат от собствения си джоб, като ограничавали удоволствието от страх да не се превърне в порок, и ходели един-два пъти в месеца в здравната служба. Ходели всеки поотделно, докато един ден португалецът предложил на брат ми да каже, че е болен от грип или нещо подобно и че той ще му осигури легло и ще се грижи добре за него, без да му взема пари. Очевидно бил хлътнал по Марсело, но той му отвърнал, че не иска. Хванало го страх и се отдръпнал Пабло, напротив, продължил докрая, дори смятал да го чука отзад — каза ми го, без да трепне, стигайки до убеждението, че не е много по-различно от това да чукаш жена отзад. Знаел, че е приятно, докато един ден, когато бил вече решен, изведнъж получил прозрение. Точно така каза — прозрение, след като го видял гол до кръста, с космати гърди, да кокетира с двама петдесетгодишни типа в двора. И тогава си рекъл, че той е в затвора, защото е комунист — като че ли комунизмът е някаква застраховка за целомъдрие, което го накарало да се откаже.

— Знаех, че няма да лежа цялата присъда, че ще изляза скоро. Ако ми оставаха още десет или двадесет години, както на някои други, сигурно бих го направил и вярвам, че щеше да ми хареса. Това, което правиш, казваш или мислиш в затвора, няма значение — там е един напълно различен свят.

Замълча за момент. След това продължи да говори, давайки вид, че иска да излее душата си, да разкаже всичко, след като много години не бе споменавал за онова време. Просто не обичаше, не му харесваше да се прави на мъченик, както много хора, които си даваха важност, че бяха ги задържали по веднъж в полицията, зад прозорците с решетки.

И той можеше да си дава важност, но не го направи.

— Обещай, че никога няма да кажеш на Марсело, че знаеш!

Кимнах утвърдително. Бях развълнувана от всичко разказано. Не ги обичах по-малко, а може би дори повече и не ме интересуваше в какво бяха вложили парите ми.

— Мисля, че тогава започнах да се влюбвам в теб.

В мен ли? Та аз бях дете.

— Беше на единайсет години, след това на дванайсет, на тринайсет. Когато излязох, беше навършила тринайсет, но пишеше писма като зряла жена — бяха най-искрените, които получи:: зад решетките и почти без задраскване. Беше истинско удоволствие, защото писмата на Мерседес и на останалите бяха нечетливи, а твоите не, освен това имаха свой аромат.

— Какъв аромат?

— Не се прави, че никога не си знаела — погледна ме учуден, смеейки се.

— Какво да съм знаела?

— Аз и Марсело го наричахме сюрреалистичен епизод... — облегна се на таблата на леглото и запали цигара. Подаде ми я и аз я поех, а той запали друга за себе си и продължи: — Един хубав ден адвокатът на брат ти, който бе и мой адвокат, а също на още десет-дванадесет души ни съобщи за посещение на майка ти през следващата седмица. Искала да обсъди с него някакъв семеен проблем, но адвокатът не знаеше за какво става дума — ставало въпрос за нещо лично. Марсело се разтревожи. Майка ти не беше го посещавала от първата седмица, защото баща ти й забранявал. Понякога идваха Лола и Исабел, но ти никога не дойде.

— Не ми разрешаваха.

— Няма значение, простили сме ти. — Обърна се за миг да ме погледне, целуна ме леко по бузата и отново заби поглед в тавана, като продължи да говори. — Накрая се появи майка ти и посещението бе съвсем кратко. Бях в килията, защото никой не беше идвал да ме види през този ден. След малко се качи Марсело, като се тресеше от смях, и сълзите бликаха от очите му. Сериозният семеен проблем се състоял в това, че една сутрин те сгащила гола в леглото с фланелка под носа, като си повтаряла през цялото време, че ти се бил променил мирисът, и като си пъхнала фланелката в носа на майка си — бедната жена, — си повтаряла непрекъснато: „Помириши, мамо, променил ми се е мирисът.” Марсело се смееше гръмогласно и аз също, защото историята бе забавна, не си ли спомняш?

Да, помнех, макар че отдавна не бях се сещала за нея, беше преди толкова години. Един ден, около три седмици преди първата ми менстурация, забелязах, че се бе променил мирисът на тялото ми, което бе странно усещане. Напълно променен мирис, почувствах се различен човек и започнах да изследвам задълбочено явлението. Душех не само фланелката, но и всички дрехи, потта си, чаршафите, тези на сестра ми... Нещата на Патрисия нямаха мирис, докато този на Амелия бе приличен на моя, но малко по-различен. Оттогава се опитвам да складирам в паметта си специфичните миризми на хората и най-вече на Пабло, а и той го знаеше. Бях способна да различа миризмата му при каквито и да е обстоятелства.

— Спомням си — потвърдих, — но не разбирам защо мама е ходила при Марсело за това, а на мен не каза нищо, не пожела да помирише фланелката ми. Каза да не правя повече щуротии и излезе от стаята. Това беше.

— Ами била е много разтревожена очевидно — Пабло редуваше разказа си с къси пристъпи на сдържан смях, който не ми позволяваше да разбера добре какво казва. — Тя искаше Марсело да ти пише и да ти каже да не го правиш никога повече, защото било опасно или нещо от тоя род.

— Но защо? — не успявах да разбера.

— Ти още нямаше дванайсет години, а тя смятала, че това има връзка с някакъв смътен сексуален конфликт, което не можа да уточни, защото нямаше достатъчно въображение, за да формулира някаква конкретна хипотеза. Бе ужасена. Според брат ти била изплашена това да не се превърне в порок, а и не било съвсем нормално — продължи да се смее. — Кармела те изненадала да душиш леглото на родителите си, тяхното собствено легло...

— Наистина не беше толкова интересно, колкото очаквах... — Обективният ми тон, прозвучал почти научно, го разсмя. — И Марсело отказа, нали?

— Разбира се, той отказваше на майка ти всичко, за което тя по принцип го молеше, а освен това беше толкова смешно. — Постепенно изражението му се промени и смехът му се превърна в меланхолична усмивка. — В затвора, смазан, с абсурдна присъда и в абсурдна страна, а майка ти взела да хленчи, че си душела всичко, което намериш под ръка... Променил ти се мирисът, та какво от това, на всички се променя рано или късно. „Освен това си е нейна работа и може да прави каквото иска” -и казал и обърнал гръб с достойнство. Качи се горе, заливайки се от смях — Пабло млъкна за няколко секунди. Не се осмелих да кажа нищо. Не посмях да се обадя.  В началото се хилих заедно с него, но след това влязох в положението на майка ти, усетих, че си една малка порочница, една потенциална мръсница. Образът ти се запечата в главата ми — гола, душейки фланелката и повтаряйки, че ти се е променила миризмата на тялото. Тази нощ, мислейки за теб, онанирах, като си въобразих какви ли не лудости. Нощ след нощ пресъздавах образа ти: как се криеш по ъглите от братята и сестрите ти, за да се съблечеш и се душиш, как триеш нос в леглото на родителите си, за да онанираш след това. Страхотна си! Наистина си те представях по-зряла, а когато хизлязох и те видях, отново се учудих, че си все още дете, но бях вече решил. Струва си трудът да почакам, за да взема участие в падението ти, и дочаках...

Очите ми се бяха напълнили със сълзи...

Понеже не исках да ме види, обърнах се настрани, сгуших се под чаршафите и притихнах.

Напразно.

Той веднага разбра, доближи се до мен, прегърна ме, целуна ме по челото и загаси светлината, за да мога да си поплача на воля.

Бодежите вече бяха изчезнали. Не знаех дали да съм радостна, или тъжна. Изпитвах смесени чувства, когато най-после успях да седна на стол, без да почувствам обичайното пронизващо пробождане, което беше единственото следствие от нощта в Морето.Никога преди това не бях държала толкова дълго време така разкрачени краката си.

Бодежите бяха изчезнали. Бяха минали шестнайсет дни и си спомням това прекрасно, защото ги бях броила ден по ден до следобеда, който беше седемнадесети поред.

Когато се върнах от колежа, видях Амелия отчаяна, потънала в сълзи върху отпуснатите ръце на майка ми. Вече свикнала с подобни сцени, отидох в кухнята и си направих един от любимите ми сандвичи, хляб с домати и лук на филийки със зехтин и сол, след което се върнах в стаята с намерение да позубря малко по философия, защото на другия ден имах изпит.

Те не бяха помръднали. Майка ми първа проговори с хладен глас, който използваше обикновено когато имаше да съобщи неочаквани новини.

— Мариса, предполагам, че теб също ще те интересува в крайна сметка. Той винаги казва, че си любимото му момиче...

Хлипането на Амелия не ми позволи да чуя края на изречението.

— Какво?

Нямаше да е зле да започна от Окам*, който не беше така забавен като софистите, но много по-толерантен от свети Августин. Да, щях да започна от Окам.

— Пабло заминава, отива да живее в чужбина.

— Кой Пабло?

— Кой може да бъде? — Майка ми ме загледа озадачена. — Пабло Мартинес Кастро, приятелят на Марсело, какво става с теб в последно време, Мариса. Като смахната си, дъще...

Не отвърнах, не помръднах, не исках да се издам пред никого.

Зарових носа си в учебника и се опитах да не реагирам веднага. Париж, помислих си, сигурно отива в Париж. Не е модно, нито пък е време да емигрираш, след като дъртият е с единия крак в гроба и всеки момент ще ритне камбаните... Знаех, че до Париж се отива с влак от Пуерта дел Сол. Нямаше да струва кой знае колко в трета класа или която и да е — най-евтината, нямаше да е скъпо. Париж е близо...

— Отива в един американски университет, не помня как се казваше, във Филаделфия или близо до Филаделфия, разправяше брат ти...

Някъде се счупи стъклен съд. Дочух звън като от камбана и отзвук от парченцата върху пода.

Нямах сили да си задавам повече въпроси за това, колко струва един билет за самолет до Филаделфия.

Повдигнах лице от учебника и реших да запазя спокойствие. Никой не трябваше да разбира, още по-малко те двете.Въпреки това от устата ми излезе нещо като укор.

— Не може да бъде, та той е едва на 30 години...

— Гледай ти! — Думите ми предизвикаха любопитст: на сестра ми, която до момента мълчеше, което подхожд най-добре на ролята й. — Какво общо има това?

— Ами това, че всички заминават за някакъв американски университет, но по-големи...

— Много знаеш...

— Достатъчно е да четеш вестници...

Отново си повторих: всички заминават и той също. Защо да не замине и той? Нещата се подреждаха, подробностите се допълваха в една житейска история.

Беше истина. Пабло заминаваше за Филаделфия. На другия край на света.

— Като преподавател по литература ли?

Майка ми кимна утвърдително с глава.

— Златният век, мисля...

— Колко оригинално!

Плачът на Амелия се усили, майка ми се обърна към нея, а аз стоях изправена в средата на стаята като цапната с мокра кърпа. Държах все още в ръка учебника, от нахапания сандвич ми се повръщаше, но все още не си давах сметка за нищо, нямах и представа за това, което щеше да ми се струпа върху главата.

— Мамо, Марсело вкъщи ли е?

— От два дни носа не си е подавал. Брат ти мисли, че този дом е хотел. Донася мръсните си дрехи и си отива. Ще ме уморите от притеснения...

— Отивам в стаята му да уча. Утре имам изпит по философия.

Когато излизах през вратата, ги чух да си шепнат. Амелия караше майка ми: „Кажи й, мамо, кажи и”, а тя я успокояваше: „Не бери грижа.”

— Слушай, Мариса... Нали нямаш нищо против Амелия да облече тая вечер жълтата ти рокля, дето баба ти я подари?

— Как да нямам, още не съм я обличала дори!

— Ама, дъще, вие никога не излизате заедно, нито имате едни и същи приятелки, какво толкова?

Всеки друг ден бих протестирала, бих се карала и заплашвала, дори бих плакала. Този ден отстъпих веднага. Единственото, което желаех, бе да съм сама, да се затворя в стаята на Марсело, но не минаха и десет минути, когато я видях да влиза в стаята.

— Мариса, дъще, трябва да си поговорим.

Веднага предугадих тона й на „освен твоя майка съм и най-добрата ти приятелка”, който наскоро бе придобила в своите душевни уединения на родител на многобройно семейство в период след одобряване.

— Не сега, мамо, нямам желание да говоря - примигвах бързо, за да прогоня сълзите си, напиращи в очите ми. — Трябва да уча, а освен това не ме интересува дали Амелия ще облече роклята ми, ако това е грижата ти, кълна се, че не...

— Не се кълни, Мариса...

— Извинявай, мамо, исках да кажа, че наистина не ме е еня, стига да не я спука...

— Да, Амелия е по-пълна от теб и много по-гроз-на... — говореше ми, шепнейки. — Погледни ме, дъще, остави учебника.

Погледнах я. Последните й думи ме заинтригуваха.

Тя забеляза следите от сълзи по зачервените ми очи. Беше седнала на леглото на Марсело и на своите петдесет и една навършени години изглеждаше поне с петнайсет по-стара. Носеше права вълнена рокля в тъмносиньо и черно, груби чорапи в тъмнокафяво, от онези, дето продават в аптеките за разширени вени. Краката й бяха подпухнали, с многобройни жилки, образуващи цяла мрежа от червени и морави петна под бялата й прозрачна кожа. Девет деца и единайсет бременности за седемнайсет години. Тялото й приличаше вече на чувал, прегънат под тежестта на изнурените й вътрешности. Все още се жалваше за неродените си деца, за онова, родило се мъртво между Висенте и Амелия, и за двата аборта за две години между близнаците и мен.Беше ме срам, но в моменти на истинско прозрение като този само като я погледнех внимателно, ме отвращаваше. Преди години дори смятах, че съм я намразила. Сега — не, разбирах, че винаги съм я обичала, но не я понасях.

— Ядоса се от случая с роклята? — усмихна ми се съчувствено. — Ти си на петнайсет и е логично да се ядосаш... Макар да не вярваш, мисля много за теб, Мариса. Ела до мен.

— Не, ако нямаш нищо против, предпочитам да съм седнала.

Бяха изминали около пет месеца от последното й майчино излияние.

— Ти имаш много неща, за които благодаря на Бога, дъще — промърмори. — Хубава си, умна си, обичаш да учиш и изкарваш добри бележки. Освен това знаеш да се справяш с проблемите, с неприятностите... Не ми създаваш грижи, затова те обичам.

Млъкна за момент. Тогава се намесих, опитвайки се да ускоря нейната изповед.

— Добре... — бе очевидно, че не я е грижа за мен.

— Искам да кажа, че не съм ти нужна, ти ще успееш без ничия помощ. Ще влезеш в университета, ще завършиш с добри бележки, ще се ожениш за богато и хубаво момче, с една дума, ще имаш куп здрави деца и няма да напълнееш. Ще ми бъдеш опора, когато остарея... — усмихна ми се, но не отвърнах на усмивката й, защото това ми се стори върхът на нахалството.

— Амелия, обратното, толкова е комплексирана. Тя има нужда от мен, от помощта ми все още, както и Висенте, който е толкова слабохарактерен. А пък Хосе е такъв импулсивен и малките, разбира се. Марсело не, Марсело е като теб, силен и интелигентен, макар че излезе червен, все още не разбирам защо. Не виждам какво лошо е видял в този дом — тук замалко не заплака, — и също скитник, нощна птица, бездомник...

— Стресна се от мен, може би се изплаши да не би да тръгна да се ровя какво точно иска да каже. — Тия проблеми с политиката са ми голяма грижа. Исабел, дето беше толкова послушна. се заплита във все повече каши... Така че Бог ми дари девет деца и всеки ден му благодаря за това, но не мога да се грижа за всички ви едновременно. А ти си толкова интелигентна и разумна, толкова решителна в същото време, не искам да кажа,че не си чувствителна, но изглеждаш така сигурна в себе си, не се вълнуваш от нищо, създаваш толкова малко проблеми... Мариса, дъще, разбираш ли какво искам да ти кажа?

Кимнах в знак на съгласие. Бих искала да й отвърна, да й викна, ме външният вид и добрите ми бележки не означаваха, че не трябва да имам майка, да я разтърся и да й изкрещя, че не може да продължава така цял живот с един брат, представляващ цялото ми семейство. Бих искала да я прегърна, да се сгуша в скута й и да поплача, както Амелия преди малко, да й кажа, че я обичам, че се нуждая от нея, че се нуждая от любовта й, че искам да чувствам, че ме обича, но се ограничих само да кимна с глава, защото беше ненужно и твърде късно за всичко.

Тя се приближи, целуна ме и каза, че трябва да върви в кухнята да изчисти зеления боб. Попитах я за какво бе плакала Амелия.

Загледа ме подозрително.

— Ще обещаеш ли, че никога няма да й се смееш ?

— Да, мамо. — Амелия е влюбена в Пабло от много години. Той никога не й е обръщал внимание, но бедната, не може да си го избие от главата.

Прекрасно, помислих си, в тази къща човек не може да поплаче дори насаме.

Директорката на интерната премина през много превъплъщения, преди да се спре на образа на тридесет и пет годишна жена, красива, с очила, северен тип, стереотип на библиотекарка нимфоманка, от ония, дето бях виждала в списанията на Марсело по времето, когато систематично преравях всички рафтове с подвързани книги, и той разбираше, предполагам, но никога не ми го каза.

С опъната коса, хваната на висок кок, с бяла блуза и тъмна пола, седнала изпъчена зад огромна маса, струпана с книжа, директорката винаги заговаряше първа.

— Съжалявам много, но трябва да се погрижите за нея, не можем да я задържим тук за повече време.

Пабло я гледаше. Не беше ядосан, защото нещата му изглеждаха забавни, което, разбира се, нервираше още повече директорката на интерната. Той беше на четиридесет години, но странно как бе запазил вида си на двайсет и седем годишен. Също и ролята му се бе променила доста. В началото — мой настойник или изпълнител на завещанието на родителите ми, нещо от този род. След това излезе, че ме е купил някъде и си харчи парите, за да ме накара да уча по някаква непонятна причина. Накрая бе мой баща и през по-голямата част от детството ми продължи да е такъв.

— Бихте ли ми разказали още веднъж в подробности? Не разбрах какъв точно е проблемът. От много години не виждам дъщеря си...

— Ами Лулу... е много мръсно дете. — Директорката се наведе напред и погледна „баща ми” над очилата си. Беше много възбудена, винаги се възбуждаше, когато говореше за мен. — Разбирате ли какво искам да кажа?

— Не — Пабло се смееше.

— Ами... преждевременно зряла, завладяна от секса. Знаете ли, че не носи нищо под полата си. Казва,че всичко й пречело, и сяда винаги с много разтворени крака в час. Гали се непрекъснато и кара другите да я галят, обърква приятелките си. С една дума, срам ме е да го проумея, но се хвана с учителката по математика и самата аз ги изненадах. Няма да повярвате, но Лулу бе тази, която е взела инициативата...

— А вие какво, гледахте ли? — прекъсна я Пабло. По устата му се изписа злонамерена усмивка.

— Аз, да... трябваше да съм сигурна, преди да взема каквото и да е решение. Хванах ги: дъщеря ви беше гола, легнала в едно легло и търкаше с пръсти зърната си. Знаете ли, че има дълги нокти, лакирани с червен лак, което е забранено, но няма начин да я накараме да се подчини на правилата Пилар, учителката, беше завряла глава между бедрата й, искаше да я изяде, като по едно време спря и каза нещо подобно на „не мога повече, любов моя, изтръпна ми езикът, а и ти вече свърши три пъти”, при което Лулу стана и й зашлеви един. В този момент се намесих.

Тук директорката спираше. Беше много възбудена и разтриваше с ръка челото си. Имаше още един вариант. В класическата версия не се случваше нищо, но в кратката Пабло се подиграваше на последното изречение на директорката. „Означава ли това, че вие също сте отишли в леглото с тях?” Тя отговаряше утвърдително и му разказваше епизода, като повдигаше бавно полата си, за да може да види баща ми  ужасяващите петна, които й бях оставила по кожата.

Но това почти никога не ставаше.

Директорката се обаждаше по телефона и след малко се появявах на вратата. Пабло се обръщаше да ме погледне. Фигурата ми претърпя значителни промени, най-вече що се отнася до възрастта. В началото бях по-голяма, на петнадесет години, както и в действителност. Това не отговаряше на много неща в историйката, така че си смъкнах една година. Страхувах се да намалявам, докато един ден реших, че е страхотна глупост, след като всичко това е лъжа, и реших да си остана на дванайсет години въпреки добре оформеното ми за дванайсетгодишно момиче тяло. Носех съвсем различна от истинската униформа — много къса плисирана тъмносиня пола с презрамки отпред във формата на буквата Н.

Пабло ме гледаше внимателно.

— Колко си пораснала, Лулу! Аз се доближавах до него, целувах го по лицето и сядах на облегалката на стола. Той дискретно плъзгаше ръка отзад под полата ми, за да провери дали наистина нямах нищо отдолу.

Директорката го питаше какво смята да прави.

— Мислех да те взема с мен у дома за една година — Пабло беше чудесен. — Доста време бяхме разделени... ти какво мислиш?

Аз отговарях, че искам да си тръгна с него у дома, и се разделяхме с директорката, след което се качвахме на огромна тъмна кола, която шофираше винаги много красив мъж, понякога чернокос, понякога рус.

— Значи твойта катеричка не те оставя на мира, а?

Тогава разбирах, че ме желае, макар че ми е баща, и аз го желаех също. Ужасно много. Не исках да уча, да се връщам в интерната, бях слаба ученичка и освен това винаги имах сексуално желание. Обясних му го с нежното си гласче, като мачках между пръстите си полата и леко повдигах плата, за да види голия ми корем.

— Аз нямам вина, татко, те са виновни. Не ме

оставяха нито за момент на мира, директорката също. Тя беше най-лошата. Удряше ме с пръчка, когато отказвах да я ближа. Тя е курва, тая дъртачка, но в замяна, когато бе в добро настроение, ми доставяше такова огромно удоволствие и не отказвах, защото тук така ужасно ме сърби винаги. — Хващах ръката му и я дърпах, докато докосне пубиса ми, след което хващах единия му пръст и се разтривах с него. — Вече съм голяма и имам нужда, татк

— Виждам, виждам. — Пабло ме гледаше с блеснали очи, навеждаше се към мен и ме целуваше, като в същото време питаше шофьора: „Как ти се струва дъщеричката?" Разтваряше блузата ми и галеше гърдите ми, заклещени между двете презрамки. „Чудесна е, господине, ще бъде невъобразимо да я чукаме двамата, ще ни направи много щастливи.” Тогава минавахме през огромна черна желязна врата с позлатени топки и влизахме в голяма къща. Пабло ме хващаше за ръка и ме развеждаше. Къщата бе празна, с празни стаи, почти без мебели, обширна и аз живеех там. Нямах братя и сестри, а само баща и много слуги. На вечеря винаги имаше скариди, от които можех да изям цяла табла, без никой да ме спре.

Всички знаеха, че спя с баща си, и го намираха нормално. Той ме водеше от време на време в града и ми купуваше дрехи, много дрехи, които ми харесваха, както и шоколади. Глезеше ме и бях истинска глезана, което го забавляваше и му доставяше удоволствие. Бях щастлива, разхождах се у дома полугола и се чукахме по всяко врем

В този момент, така близък до оргазма, се развиваха няколко варианта.

Седнали на една тържествена маса няколко по-възрастни господа, той и аз, облечена в бяла прозрачна рокля. Понякога повдигах полата си и сядах върху стола с много разтворени крака, за да може той да потопи всеки залък в мъзгата ми, преди да го поднесе в устата. А в друг вариант сядах върху коленете му, повдигах полата си, като се разкривах пред останалите му приятели, и всички бяха единодушни, че дъщеря му е превъзходна. Той ме целуваше по бузата, казвайки, че не може да живее без мен. Аз се потърквах с едно пръстче бавно, за да могат всички тия господа да ме гледат, а Пабло ме повдигаше да седна на масата, отблъсквайки с ръка чаши, чинии и вази, буташе ме назад и ме обладаваше пред всички, като ги канеше да опитат и те: „Ако желаете, не съм ревнив.” Всички ме обладаваха един подир друг, но никой не ми доставяше такова удоволствие, както той.

В други случаи беше ядосан, защото бях направила някоя щуротия. Тогава ме поставяше на коленете си и за да ме накаже, повдигаше полата ми и ме биеше по задника. Ударите бяха унизителни, удряше силно, а аз плачех и се превивах, обещавайки да не го правя никога вече, но той се показваше още по-неумолим и след като ме завързваше, тръгваше нанякъде си. Оставяше ме така сама цели часове, дори дни. Понякога идваше някоя слугиня или слуга, които ми носеха храна, но не можех да ям, защото ръцете ми бяха вързани. От време на време и те ме биеха, друг нът ме караха да правя разни неща или пък те ми правеха на мен, а след това Пабло се връщаше. Той винаги се връщаше, вкарваше члена си в устата ми и аз го поемах безмълвно, докато омекне. След това ме развързваше и ме чукаше върху каменния под. Одобряването бе върховно.

Събуждахме се двамата в огромно легло. Първо той ме галеше, след което отгръщаше завивките с думите: „Продължавай ти, обичам да те гледам.” После слизахме на закуска по една широка стълба и той ми казваше, че е много доволен от мен и ми е купил играчка. Преди да ми я покаже, ме караше да закуся. Хващаше ме за ръка и ме водеше към библиотеката, където ни очакваше момче, облечено в син комбинезон. „Твой е, можеш да правиш с него каквото пожелаеш”, ми казваше. Приближавах се към помощник-градинаря, свалях ципа на панталона му. Имаше красив пенис. Бях гола, той ме прегръщаше непохватно като някакъв мечок, смучеше гърдите ми и ме хапеше, защото не знаеше как се прави, и ми причиняваше болка. Лягахме на пода и той ме чукаше като гладно животно. В началото ми се струваше забавно, но после се отегчавах и го отпращах. Пабло, седнал в едно кресло, ни наблюдаваше. Аз му казвах, че не ми харесва, хващах члена му с ръка и го възсядах, с което получавах почти мигновено удоволствие — той умееше да се движи така бавно. „Страхотна си, Лулу — ми шепнеше. — Страхотна си, колко те обичам”...

Учителят по грьцки ме оглеждаше с ироничио изражение на лицето, опрян на една от дебелите колони в салона.

— Къде си тръгнала в тоя вид?

Усмихнах му се, докато търсех някакво дискретно извинение, за да оправдая вида си, но не го намерих. Усетих, че ръцете ми треперят, и ги мушнах в джобовете си. Трепереха и устните ми, така че реших да говоря.

— Хайде, Феликс, покани ме на едно кафе...

— Страшно грешиш, ако си мислиш, че ще компрометирам солидната си репутация, изградена тук, за да изляза с момиче, облечено но този начин.

— Ама ти за каква репутация ми бърбориш? Хайде, покани ме на едно кафе.

Хванах го за ръката и се отправихме към барчето в приземния етаж.

Феликс беше страхотен учител, много интелигентен, тип, надарен с особено тънко чувство за хумор и стар мой приятел. Два-три пъти бях спала с него и ми беше харесало. Но имаше един дефект, беше голям мърмор-ко, поради което най-малко него бих искала да срещна тази вечер там.

Нещата ми не вървяха както трябва.

Толкова се бях притеснила в очакване у дома, че реших да изляза половин час преди предвиденото. Пресметнах, че ще стигна до университета половин час по-рано, за да седна в центъра на първия ред. Когато срещнах Феликс, разполагах с цял час — прекалено много, за да обикалям пред затворените врати на аулата.

Не бях помислила, че вратите може да са затворени. Никога не бях опитвала, макар че минавах оттам толкова проклети утрини.

Най-добре беше да слезем в бара, да се уединим и побъбрим малко. Имах предчувствието, че срещата ми с Феликс беше щастлива.

— Имаш ли нещо под палтото? — оглеждаше ме с повишен интерес.

— Разбира се, че имам! Дрехи. Облечена съм — опитах се да се направя на обидена. — Наистина не разбирам защо отдаваш такова значение на вида ми, като че ли съм се маскирала като...

— Маскирана си. Не разбирам като какво, но си маскирана.

Нямаше да успея да го излъжа, така че предпочетох да сменя темата. (

Когато приближих бара да поръчам кафетата, заелите една от предните маси, групичка от първи курс, се разхихикаха приглушено, побутвайки се с лакти.

Питах се дали не съм сгъстила прекалено боите.

Палтото не ме притесняваше особено, защото винаги беше правило впечатление — бяло вълнено палто, взето назаем именно за да събирам погледите.

Най-шокиращи бяха спортните ми чорапи в неопределен бежов цвят, които се смъкваха на глезените. Ластиците се оказаха много здрави, но след като ги сварих три пъти в тенджера под налягане, успях да постигна да се свличат по краката ми, макар че бяха нови и ги слагах за първи път.

Въпреки че чорапите не изглеждаха толкова смешни от само себе си, в комбинация с обувките бяха наистина. Спомних си групичката от продавачки, която се събра в магазина, когато поисках номер 39 в кафяво с най — високия ток и извадих чорапа от чантата. Навих го на глезена и изпробвах дузина обувки. Наблюдавах ефекта в огледалото на колоната, преди да взема едни вечерни обувки, съвсем стилни, които ме повдигаха девет сантиметра над собствения ми ръст.

При това в деня на покупката носех нормални найлонови чорапи. А този ден не си бях сложила нищо, е голи крака през февруари и с палто, закопчано до последното копче.

Може би бях прекалила с цветовете, но вече нямаше значение. Седнах до Феликс и зачаках. Преди това се бях информирала, че вратите на аулата се отваряха Десет минути преди часа, обявен за сбирката.

Пег минути преди установените десет се измъкнах, като измънках, че отивам до тоалетната. Бавно се запътих към стълбата, стигнах до салона и се вмъкнах през отворените врати, за да седна в центъра на първата редица.

Доста дълго бях единствената в аулата.

Факултетът по испанска филология организираше чес то подобни прояви, но аз никога не обръщах достатъчно внимание на афишите и обявите на таблото. Понякога търсех кандидати за частни уроци, понеже закъсвах с парите, а бях решила да отида в Сицилия на всяка цена. Бяха ми споменали, че са се появили нови обяви.

Тогава съзрях името му, с дребни букви, между много други имена.

Страх, по-скоро паника пред окончателното разочарование, защото никога вече нямаше да го върна в голямата празна къща, където се любехме. Страх да не го загубя завинаги.

Беше минало много време.

Живеех труден и монотонен живот, бях сама, Мар-село бе излязъл от дома и дните ми станаха еднакво сиви, потопени във вечна борба за жизнено пространство в претъпканата къща. Самота сред толкова хора, с вечните кавги: „Не искам да следвам право, татко, каквото и да направиш” — с вечните разпити за религиозните ми убеждения, за произхода на политическите ми идеи, бях станала член на партията по-скоро от сантиментални чувства, отколкото от идейни, макар че те и двамата се бяха махнали. Марсело се усмихна странно, когато му го казах. С вечната покана да водя новите си приятели на вечеря, защото майка ми си въобразяваше, че бяха мои годеници, всички мъже, с които лягах през ония години, и самотното упражняване на тъжна и стерилна любов, всеки ден едно и също.

Може би щях да бъда щастлива, ако не бе се намесил в живота ми, но гой го направи. Беше оставил върху ми печата си двадесет и три дни преди да замине за Филаделфия, и цялото време, изминало след това, за мен нямаше стойност, не бе нищо повече от антракт, заместител на истинското време от моя живот, който щеше да потече с неговото идване.

Беше се върнал.

Видях името му в обявите, изписано с дребни букви, и оттогава тялото ми бе станало кухо.

Отвътре ме изяждаше желанието.

Нищо друго нямаше значение, докато подготвях спектакъла. Отидох при Чело, за да поискам роклята, която беше запазила в гардероба си през последните три години от следобеда, в който майка ми спомена, че жълтата рокля, която носела Патрисия, била същата, която Амелия си сложила и която баба ми бе подарила. „Колко е порасло това момиче, високо е почти колкото теб” — бе казала тя. Не я дочаках, взех си я и след това цяло лято ходех като смахната, повтаряйки си, че изчезването й бе дяволска работа.

Сбърках, като попитах Чело дали не желае да ми обръсне катеричката, защото ме беше страх да го направя сама, и че ще бъде по-лесно, ако ми помогне. Отказа решително, което и очаквах, защото й бях разказала случилото се с Пабло и знаеше, че го правя за него. Моята молба я обиди, защото тя никога не прости на Пабло небрежността да не ми даде контрацептивни хапчета, което за нея бе двойно престъпление. През ония години Чело все още не бе открила сладостта на мъжката плът и й харесваха само много интелигентните момченца, ценеше coitus interruptus* като смесица от любезен жест и декларация от принципи при равноправни условия, така че накрая трябваше да го направя сама и набързо. В банята свалих безшумно огледалото в три часа сутринта, за да не се появи някой на вратата, и се занимавах с бръсненето почти два часа, защото поради недодялаността си го правех съвсем бавно. Резултатът накрая бе доста добър. Отново чувствах кожата си гладка и обезкосмена, докато чаках, седнала в средата на първата редица, молейки се на всички богове да ми помогнат,за да не ме отблъсне. Вече се осмелявах да моля само за това — да не ме отблъсне, да ме обладае още веднъж, преди Да си отиде.

Малко по-малко залата се пълнеше.

Нисък, плешив и с бакенбарди господин бе първият, който седна на сцената. Пабло пристигна, говорейки с един брадат мъж с вид на историк, който го прегърна на стълбичката и зае едно от крайните места.

Бяха минали пет години, два месеца и единайсет дни от последния път, когато го видях. Лицето му, доста големият му нос, прекалено четвъртитата му брадичка почти не бяха се променили. Белите му коси - също, косата му бе по-скоро черна. Доста по-слаб, което не ме учуди. Марсело казваше, че във Филаделфия се ядяло добре, а той беше отслабнал, което го нравеше по-висок — това винаги най-много бях харесвала в него. Изглеждаше, че всеки момент ще се разпадне — толкова много кости, придържани от толкова малко плът.

Възрастта му отиваше.

Докато мъжът с бакенбардите представяше с отчайваща мудност присъстващите, той запали цигара и хвърли поглед към залата. Гледаше на всички страни освен към мен.

Празнотата в мен ме поглъщаше.

Беше ми ужасно топло и страшно.

Осмелих се да го погледна в лице, но забелязах, че стои невъзмутимо.

Гледаше ме втренчено, с почти изскочили от орбитите очи — съвсем странно изражение. След това ми се усмихна и едва тогава раздвижи мълчаливо устни, две срички, като че ли произнасяше името ми.

Позна ме.

Задействах според предварителния план: разкопчах палтото си бавно, като открих напълно отвратителната си кафява униформа от колежа. Стараех се да изглеждам уверена, но отвътре имах чувството на стар и глупав жонгльор, който едва успява да запази спокойствие^ очакване да се сгромолясат върху главата му наведнъж осемте дървени бутилки, които се люлеят във въздуха.

Пабло закри лицето си с ръка, като остана така няколко секунди, и след това отново ме погледна. Продължаваше да се усмихва.

Той говори малко и лошо, няколко пъти забравяше мисълта си, мънкаше, имаше вид на човек, който прави усилие да построи фрази от повече от три думи, но не сваляше очите си от мен, докато околните ме гледаха с любопитство.

Когато възрастният мъж с бакенбардите обяви, че могат да се задават въпроси, станах от мястото си.

За мое учудване краката все още ме държаха.

Прекосих съвсем бавно разстоянието и излязох от залата. Пресякох салона, без да поглеждам назад, след това остъклените врати и едва бях направила осем-де-вет крачки, когато той ме спря. Ръката му хвана моята, стисна ме за лакътя и ме накара да се обърна. След като ме проучваше с поглед няколко секунди, ме докосна с магическата пръчица:

— Чудесно, Лулу! Въобще не си пораснала...

Прие всичките ми дарове с изискана елегантност. На моите думи не направи какъвто и да било коментар. Каза точно необходимото. Направи се, че уж се е хванал на уловката ми. Разказа ми всичко, което исках да зная.

Отведе ме в един огромен таван в центъра, претрупан с вещи.

— Какво стана с ателието в Морето?

— Майка ми го продаде преди две години — каза го със съжаление. — Купи си селска къща в Махадаонда.

След това очите му ме обходиха мълчаливо и бавно от главата до петите. Задържа в ръцете си моите ръце нагоре, докато свали пуловера ми. Разкопча блузата ми, съблече я и ме погледна усмихнат. Не носех сутиен и той си спомняше всичко. Наведе се напред, сграбчи ме за глезените и ги повдигна рязко, при което загубих равновесие. Придърпа към себе си краката ми, докато ги постави върху своите, и аз останах върху канапето възнак. Разкопча полата ми. Преди да я свали, хвана едната ми ръка, доближи я до лицето си и я загледа внимателно, спирайки погледа си върху закръглените краища на пръстите. Бях пропуснала тази подробност. Съзнавайки, че не би трябвало да го правя, наруших тишината:

— Харесват ти дългите нокти, лакирани в червено, на.

Държейки пръстите ми, се усмихна иронично.

— Толкова важно ли е?

Не можех да му отвърна, че беше толкова важно, повдигнах рамене в знак на безразличие.

— Не, не ми харесват — каза накрая.

Толкова по-добре, помислих си.

Бавно продължи да ме разсъблича. Събу.ме, свали чорапите и отново ми сложи обувките. Погледна ме, без да прави нищо. След това протегна отворена длан, която плъзна бавно по тялото ми, от петите до шията, няколко пъти. Изглеждаше толкова спокоен, движенията му бяха така уравновесени и прецизни, че за момент реших,че не ме желае, че действията му са отражение на отминали невъзвратими желания. Може би въпреки всичко съм пораснала прекалено много.

Подхвана ме и ме повдигна. Озовах се на коленете му. Обгърна ме с ръце и ме прегърна. Допирът на езика му разтърси тялото ми. Гърбът ми потрепери. Помислих си, че той е смисълът на моя живот. Тази мисъл не беше нова, беше позната и изказвана стотици пъти през време на отсъствието му. В последно време яростно я отхвърлях, казвайки си, че е нищожна и дребна, докато на света имаше толкова велики каузи. Това бе тогава, но сега, докато ме целуваше и люлееше в ръцете си,бе самата истина — той бе единственият смисъл на живота ми.

Сграбчих ръката му и я поставих върху лицето си, задържах я така за момент, усещайки напрежението във връхчетата на пръстите му. Оставих върху дланта му дълга и влажна целувка, след което свих един по един пръстите му, скривайки палеца между останалите четири, обгърнах юмрука му с ръката си и притиснах кокалчетата му върху устните и бузите си.

Опитвах се да му покажа, че го обичам.

— Имам нещо за теб...

Отстрани ме внимателно, стана и прекоси стаята. Извади дълга и тясна кутия от едно чекмедже на бюрото.

— Купих го за теб преди около три години, горе-долу в момент на слабост... — усмихна се той. Не казвай на никого, мисля, не сега дори ме е срам; но тогава понякога ме хващаше лудостта най-вече когато останех сам. Скачах в колата и запрашвах за Ню Йорк, на 14 улица, Осмо авеню, нещо подобно на „Браво Мурильо”, но много по-жестоко, страхотно забавно място. Как да ти обясня, за да разбереш?... — Замълча за момент замислен, след което лицето му просветля. — Точно така, нещо по-жестоко от квартал „Браво Мурильо”, пълно с хора, барове и магазини. Аз карах по два часа и половина, за да отида дотам, и още толкова на връщане, за да мога да изям сандвич с риба и да изпея „Астуриас, мой роден край!” в един бар на един тип от Лангрео. Пиех до пръсване и след това се чувствах по-добре. При един от тези носталгични набези купих това за теб — седна до мен и ми подаде кутията. — Макар че може да ти се стори грубо, платих доста пари, които бяха кът за мене тогава, но го купих, защото ти го дължех. През всичките тия години се чувствах странно задължен теб. Никога не се осмелих да ти го изпратя. Истината е,че очаквах да те видя жена, а жените невинаги умеят да оценяват играчките...

Кутията, която беше внимателно увита в прозрачен целофан, съдържаше дузина пластмасови предмети в бял, бежов и червен цвят, електрически вибратор с релефна повърхност, заобиколен от калъфчета и други допълнителни аксесоари. Имаше също и две малки батерии, поставени в калъфче.

Не ми струваше нищо да се покажа доволна. Още повече че беше се сетил за мен.

— Благодаря ти, много ми харесва — отвърнах широко усмихната. — Но е трябвало да ми го изпратиш, щеше да ми дойде съвсем добре. Надявам се да е от моя размер... — Гледаше ме и се смееше. — Ако искаш, мога още сега да го изпробвам...

Разкъсах целофана и разгледах внимателно съдържанието. Без много труд намерих къде се поставят батериите и заредих вибратора. Завъртях някакво копче на долния капак, включи. Увеличих мощността, Докато затанцува в дланта ми. Беше забавно, също както на Коледа като малка, когато поставях две батерии в гърба на една обикновена кукла, и тя започваше да говори или движи главата си. Несъзна телно се усмихнах. Погледнах Пабло и той също се усмихваше.

— Кой. смяташ, че ще е най-добрият от всички накрайници?

Не отговори, само стана и се заггьти към едно кресло, опряно на отсрещната стена, на около три метра и половина от мен, точно насреща.

Сега ще видиш, мислех си, дали съм пораснала, или не. ЧувСтвах се добре, съвсем сигуриа. В последните дни често бях мислила, без да успея да измисля няка къв определен план, някаква конкретна техника, но той ми го поднесе на тепсия. Харесвах му — помнех това добре, — харесваха му малките мръсници. Много добре тогава, щях да му демонстрирам, че мога да съм мръсница, истинска мръсница. Спомних си думите на директорката на интерната и сама се насърчавах. Единственото, което ме тревожеше, бе, че интерпретацията ми щеше да е прекалено театрална, дори истерична, но въпреки това убедителна. Останалото малко ме интересуваше — аз съм жена с особено чувство за срам, от ония хора, които възкликват: „Колко е хубаво!”, пред инвалидния стол на ненормално дете, или от ония новобогаташи, които вдигат скандал на келнер с петнадесетгодишен стаж в невзрачно илажно ресто-рантче за това, че не може да им предложи ръжен хляб, или добре облечен дебелак, който хвърля няколко стотинки милостиня — все неща, които наистина биха ме накарали да се засрамя. Несъмнено другият срам, обикновеният, никога не ме е сиохождал.

Бавно разтворих крака и плъзнах единия си пръст по срамните устни само веднъж, преди да започна да бърборя

— Мисля, че ще започна с този. — Извадих от кутията нещо подобно на пластмасова калъфка с цвят на кожата, което беше доста точно копие на оригинала. — Знаеш ли какво? Вече не ми харесва да съм висока, преди се чувствах горда, но сега страшно ми харесва да съм двайсет сантиметра по-ниска. Като Сусана. Помниш ли Сусана?...

— Оная с флейтата ли? — умното му и весело изражение бе същото, което се бях опитвала да запечатам в главата си през всичките тия години.

— Точно тя, имаш прекрасна памет... — гледах го в очите известно време, опитвайки се да си дам вид на пресметлив човек, характерен за порочните и знаещи жени, но вулвата ми, все още празна и куха, растеше и набъбваше, а това усещане в мен никога не си пасваше с безразличието. — Готово, но сега е огромен!... Вярвам, че няма да се засрамиш, ако си го сложа още сега. — Той кимна утвърдително с глава. Потърках се два-три пъти с новата играчка, преди да си я вкарам победоносно. Макар че ставаше въпрос за основната цел на целия театър, аз се разсеях и не успях да забележа реакцията му. За първи път използвах подобно нещо и собствените ми реакции ме погълнаха напълно.

— Харесва ли ти? — въпросът ме извади от вглъбението.

— Да, харесва ми... — Замълчах за момент и го погледнах, преди да продължа да говоря. — Но не прилича чак толкова на мъжки член, както си мислех, защото не е топъл, освен това, тъй като самата аз трябва да го движа, липсва факторът изненада. Разбираш ли? Не се променя ритъмът, няма спиране, нито резки забьрзвания, а точно това е, което най-много ми харесва...

— Много ли се чука през тия години.’

— Ами, кажи-речи... — Вече движех по-бързо ръката си, вкарвах със сила това подобие на мъжки член във вулвата си и ми харесваше все повече. Спрях рязко и реших да сменя накрайника, не исках да пресилвам нещата. — Този тук, дето има бодли, ще ме нарани ли?

— Не знам, но не вярвам...

— Добре, да опитаме____ Май ти разказвах нещо. А, да! За Сусана. Тъй като е само метър и половина, всички мъже й се струват огромни. Страхотна е. Винаги, когато я попитам, отговаря едно и също: „Имаше ей такъв огромен” - за да покажа, отдалечих прека-лено двете си длани, - а тя винаги се оплаква. Не разбирам, винаги се оплаква. Мен би ме подлудило, но тъй като съм толкова голяма, никога не ме изпълват достатъчно, затова мисля, че е кофти да си толкова висока, всичко ти е прекалено дълго...

— Стига... — Смееше се с глас и ме гледаше.Всичко това му харесваше, сигурна бях, че му харесваше, и тогава реших да свържа тая история с друга, съвсем различна, която никога не съм мислила, че ще мога да му я разкажа, но сега ми се стори особено важно.

— Хей, знаеш ли, че бодлите не боцкат? Сега ще сложа това отгоре да видя какво ще стане. — Взех нещо подобно на къса капачка в червено и покрито с малки подутини и го надянах на върха. — Наистина ми става смешно, като си спомня за Сусана. Преди два месеца те сънувах и в този сън вибраторите играха важна роля. — Спрях за миг, за да погледна лицето му, но не видях нищо особено. — Става въпрос, че Сусана от известно време е станала доста сериозна. Беше най-отворената в класа като малка, но преди две години си хвана много сериозен приятел, абсолютен тъпак на двайсет и девет лазарника...

— Аз съм на трийсет и две... — Първо ме погледна с усмивката, която използваше майка ми, щом ме завареше в килера да тършувам, след това се засмя звучно.

— Да, но ти не си вързан.

— Защо?

— Защото не си, както и Марсело не е,макар да има вече дете и така нататък. Добре, все тая. Важното е, че годеникът на Сусана има много пари, агенция за издателски услуги и нито капчица чувство за хумор. Оная вечер ходихме да вечеряме — те двамата, Чело, която доведе един доста симпатичен пич, и аз сама, защото нямаше с кой да отида. Не бъди сигурен, че ако имах това, щях да си го сложа и да отида с него. — Извадих вибратора и започнах да махам приспособленията. Исках да го изпробвам без нищо. Може би нямаше да е толкова ефективен, защото бодлите бяха започнали да ме възбуждат прекалено. — Стана така, че се натаралянкахме, Сусана също, и разказахме историята за флейтата. Приятелят на Чело се смя много, разказът го очарова, но другият се ядоса, каза, че нямало нищо смешно, такива глупости не го възбуждали. Изкоментирах, че ми се струва странно, защото, когато ти узна историята, се разнежи. Нали така беше? — Пабло кимна утвърдително с глава. — Донесе ли ми флейта от Ню Йорк?

— He.

— Колко жалко! — Не успях да сдържа смеха си, но след секунди се успокоих и продължих. — Така че въпросната вечер сънувах, че сме в една голяма и скъпа кола, карана от негър шофьор, който беше много готин, наричаше те „господине” и имаше голям член. Не знам защо, но аз знаех отнякъде, че членът му е голям. Усмивката му ме накара да помисля, че се съмняваше в коя категория точно да отнесе съня ми, така че започнах да говоря глупости, като се стремях да предам на всичко това нотка истинност. — Носех дълга перленосива рокля, модел XVI век, с огромно деколте, бяла яка и пола, повдигната с тел отдолу, с набор от тюл на задника и много бижута по мен, а ти беше облечен с панталони и съвсем обикновен дебел червен пуловер. Спряхме на улица „Фуенкарал”, която беше в Берлин, макар че всички надписи бяха на испански, каквито са и сега. Всичко беше като действително. Влязохме в магазин за обувки, чийто витрини бяха претъпкани. Ей, нали няма да се обидиш, ако продължа с пръстче малко? Трябва да си почина.

— Ти сама...

— Благодаря, много си мил наистина. Та докъде бях стигнала? Ах, да! В магазина имаше продавач, облечен като паж, но дрехите му не приличаха твърде на моите. Носеше френски тип дрехи като Луи XIV, с много дантели и напудрена перука, нали се сещаш? Тогава седнах съвсем смирено на една пейка, а ти застана прав до мен. Продавачът се приближи и попита какво искам. Най-забавното от всичко е, че не можеш да си представиш връзката, която съществуваше между мен и теб, не можеш да си представиш...

— Баща и дъщеря?

— Да... — промърморих. — Как отгатна?

— А! Казах първото, което ми хрумна.

— Не ти изглежда невероятно? — Гледах с изненада, оная изненада, в която се смесват нотки на истински срам въпреки всеизвестната ми липса на срам, която заплашваше да ме срази.

— Не. Очарователно е. — Думите му разпръснаха съмненията ми. — И какво стана после? Предполагам, че не съм отишъл там, за да те подготвя за учебната година.

— Не, напротив — засмях се. Неприятното чувство се бе разсеяло напълно и с всеки изминал миг се чувствах все по-добре, по-сигурна. Отново се погалих, за да ме види, като бавно се движех по мокета и като го предизвиквах от разстояние, което ме възбуждаше страхотно, макар че изпитвах силно желание да приближа до него и го докосна. — Тогава ти каза на продавача, че ще ходиш във Филаделфия за две седмици, за да изнесеш лекция за Йоан Кръстител на ония нещастни диваци, индианците искам да кажа, и че те е страх да ме оставиш сама, защото съм много палава и способна на всякакви лудории. Затова си решил да ми наденеш тая протеза, която да ме задоволява и да ми прави компания през време на отсъствието ти. Продавачът се съгласи с теб, като каза, че е ясно днешните мацки какви са и че си постъпил изключително предвидливо. Тогава човекът отиде в склада и се върна с две закачалки, не точно закачалки, не знам как да ги определя. Бяха подобни на две метални пръчки, завършващи с извит край, които постави пред мен. Аз вече знаех какво трябва да направя: вдигнах полата си, отворих крака и поставих всяко едно от токчетата си в дупките в горната част на тези така наречени закачалки, оставайки в поза, подобна на онези, които обикновено се заемат пред гинеколога. Носех дълги бели гащи до коленете с дупка отдолу, бродирана покрая с цветчета. Продавачът мушна там пръста си,погледна те и каза, че така не можел да вземе размера, защото съм била много суха, и че ако разрешаваш, може да помогне, на което ти се съгласи. Тогава започна да ме ближе и го правеше така добре, че ми доставяше огромно удоволствие, но тъкмо да свърша, ти го прекъсна и той спря...

— Гледай ти, колко лош съм бил! — засмя се Пабло, като потупваше с пръсти цепката на панталона си.

— Ами да — отвърнах, — беше много груб. Тогава оня тип започна да ми мери разни позлатени вибратори, все по-големи, и тъй като бях вече страхотно възбудена, посред изпробването изпаднах в оргазъм, на теб страшно ти хареса. На продавача, разбира се, не му хареса особено, но не каза нищо. Накрая ми постави един ужасен вибратор, който ми причини болка, но на теб ти се понрави и каза, че искаш именно него. Той го пъхна още малко навътре и вибраторът остана в мен. Не можа да го извади. Аз плачех и крещях, че не го искам и че съм те предупредила за това. Но ти отиде на касата, плати, помогна ми да стана и ме изведе от магазина, настоявайки, че ще закъснееш за самолета, защото щеше да пътуваш за Филаделфия със самолет през Париж. А, не, искам да кажа през Берлин, а аз не можех да ходя. Трябваше да държа краката си отворени и когато влязохме в колата, шофьорът попита какво става, а ги ми повдигна полата, за да го види и той. Той ме опипа с църха на пръста си и каза: „56 ръст, чудесно, този е най-добрият.” А аз плачех и те питах как ще те изпратя с това нещо вътре в мен, на което ти отговори да не се тревожа, че имало и други начини. Тогава ме накара да се обърна, повдигна полата ми и вкара пръста си отзад... Събудих се, обляна в пот, и си спомних за теб. — Загледах го продължително, но той не продумваше, а само се усмихваше. След това го Лпопитах: — Хареса ли ти сьнят ми?

— Много, колко бих бил щастлив да имам дъщеря като теб.

— Слушай, Пабло... — думите и очите му ме убедиха в успеха ми. Той вече знаеше каква мръсница мога да бъда, а сигурно знаеше и някои други неща, но все още не бе достатъчно. Реших да стигна докрая: — Как бих искала да ти го посмуча. Ще ми позволиш ли?

Свали ципа, извади с ръка члена си и започна да го гали.

— Чакам те...

Преминах на колене разстоянието между нас, наведох се над пениса му и го пъхнах в устата си. Това започваше да ми прилича на истинско завръщане.

— Лулу...

— Мммм. — Нямах желание да отговарям.

— Бих искал да те чукам отзад.

Дори не отворих очи, направих се, че не разбирам това, което казваше, но думите му ехтяха в съзнанието ми.

— Бих искал да те чукам отзад — повтори. — Може ли?

Откъснах устни от всепоглъщащото ме занимание, повдигнах очи към него, докато галех нежно члена му в дланта си.

— Добре де, не вземай нещата толкова присърце... - опитвах се да го заинтригувам. Наистина исках да го впечатля, но не чак толкова. — Не е рационално да се вярва на сънища, освен това съм ти казвала, че нямам обичай да ме задоволяват напълно. Няма защо де се притесняваш чак толкова.

— Това не е никакво притеснение — погледна ме той, смеейки се.

Беше ме хванал натясно и почувствах, че никога няма да бъда жената вамп, фаталната жена, каквато Бог я е създал. Стратегията ми се бе обърнала срещу мен и вече не ми хрумваха никакви мръснишки номера, нищо по-гениално, което да кажа.

— Ами да, както виждаш, така е... — млъкнах, погледнах го за миг и реших, че ще е най-добре да се върна към предишното занимание. Отново захапах члена му и разгърнах бързо цялото си умение, като смятах, че така може би ще изчезне желанието му, но само няколко минути прекъснах под натиска на ръката му.

— Стига толкова — настоя с любезен тон.

— Не знам, Пабло... — Опитвах се да събудя съчувствието му с очи на заклано агне, а и не трябваше да се напрягам много. Бях объркана, защото не можех да му откажа, а не исках, съвсем не исках да го правя.

— Защо ме питаш такива неща?

— Би ли предпочела да не те питам?

— Не, не става въпрос за това...

— Все едно, няма значение. Това бе само идея. — Ръцете му се плъзнаха към мишниците ми, за да покаже, че трябва да стана. Когато се изправих срещу него, за миг вкара езика си в пъпа ми, след което също се надигна, прегърна ме и ме целуна продължително. Ръцете му бавно са качваха от кръста по протежение на гърба, докато стигнат раменете. Тогава рязко ме обърна, спъна ме с десния си крак и ме повали върху мокета, след което се хвърли върху мен. Стегна бедрата ми между коленете си, за да блокира краката ми, като се отпусна върху лявата си ръка, с която ме притискаше към пода. Усетих нещо меко и хладно, един лесно проникващ пръст, който влизаше и излизаше в тялото ми отзад...

— Ти си копеле...

— Хайде, Лулу, знаеш, ме не обичам да говориш така.

Издърпах краката си напред. Успях да го ударя по гърба два-три пъти, когато усетих, че ме опипва с върха на члена си.

— Стой мирна, Лулу, нищо няма да постигнеш... Единственото, което ще направиш, ако продължаваш да се държиш като глупачка, е да си отнесеш няколко псувни. — Не беше сърдит, а ми говореше с топъл, дори успокояващ тон въпреки заплахите си.

— Дръж се добре, ще бъде само един миг и не е чак толкова страшно. — Разтвори ме с дясната си ръка, усещах натиска на палеца му, който опъваше кожата ми,издърпвайки я навън. — Освен това ти си виновна за всичко, винаги започваш първа. Гледаш ме с тия жадни очи и не мога да не те искам толкова много...

Дясната му ръка, с която си представях, че държи члена си, натисна върху онова, което знаех, че е нежен и малък отвор.

— Ти си копеле, копеле...

Не проговорих повече, болката ме накара да онемея, да престана да виждам и чувам, парализира ме напълно. Никога през живота си не бях подлагана на подобно мъчение. Започнах да крещя, виках като умиращо животно в кланица, издавайки остри и пронизи-телни писъци, докато сълзите задавиха гърлото ми и ме лишиха дори от успокоението на вика. Издавах само слаби и накъсани ридания, които ме унижаваха още повече, подчертавайки слабостта ми пред звяра. Той се задъхваше отгоре, пъшкаше, като ме използваше така, както аз преди това играчката от бяла пластмаса. Използваше ме, изпитвайки насилствено и обидно удоволствие, до което не ме допускаше въобще.

Макар да смятах за невъзможно, болката се засили изведнъж. Движенията му ставаха все по-жестоки, отпускаше се върху мен, като ме пронизваше с цялата си сила, след което се отдалечаваше, оставайки чувст-

вото, че изкарва половината ми вътрешности. Получих световиене, не можех да издържам повече, когато изведнъж той започна да стене. Разбрах, че свършва, но аз не чувствах нищо. Болката ме бе направила безчувствена до такава степен, че усещах единствено нея.

След това остана неподвижен върху мен, все още вътре. Захапа крайчеца на ухото ми и произнесе името ми. Продължавах да плача безшумно.

Разбрах, че се надига бавно, но в същото време продължаваше да е вътре в мен. Отворът, който беше направил, не се затваряше.

Обърна ме, като ме придържаше нежно. Не му помогнах ни най-малко, тялото ми бе отпуснато като на мъртвец. Не се движех, а продължавах да стоя със затворени очи. Все още плачех.

Изтри сълзите ми, като ме погали по лицето с ръка. Наведе се над мен и ме целуна в устата. Не отвърнах на милувката му. Отново ме целуна.

— Обичам те.

Устните му обходиха брадичката ми, спуснаха се към гърлото и се затвориха около зърната на гърдите. Езикът му продължи надолу, като се плъзгаше по дължината на цялото ми тяло, премина през пъпа и се разходи по корема ми. Ръцете му сгънаха краката ми и след това ги разтвориха.

Чувствах се засрамена, напълно нещастна. Вулвата ми бе влажна.

Пръстите му докоснаха срамните ми устни и ги притиснаха една срещу друга. Отпуснаха се за миг, за да се срещнат отново, сякаш бяха пинцети, изпълнявайки движение, което се преместваше все по-нагоре и възпроизвеждаше приглушен звук, подобен на бълбу-кане. Когато стигна докрая, ръката му опъна устните, за да открие напълно клитора ми, разголвайки розовата гладка плът, която ме изгаряше като наполовина зарасла рана.

Поглади я с език, който движеше бавно от горе до долу, като се спря на незначителното възвишение от плът, в което се събираше цялото ми същество, като го търкаше, лижеше, натискаше, галеше с твърдия връх на езика си. После той го хвана между устните си и го засмука. След това отново то смука навътре и го задържа в устата си, след което продължи да го ближе, което ме накара да се затърча, да се вия, да "притискам импулсивно тялото си към него, отдавайки му се напълно.

Той вкара два пръста във вулвата ми и започна да ги движи, следвайки същия ритъм, който налагаше тялото ми под натиска на езика му. Малко след това плъзна още два пръста малко по-надолу към отвора, който самият той вече бе отворил.

Споменът за насилието прибави неудържима нотка на удоволствие, което ме обземаше, развихряйки един изтънчено жесток финал.

Езикът му продължи да стои там, докато заглъхна и последният ми спазъм. Пръстите му все още ме пронизваха, когато опря глава върху пъпа ми.

Беше поравно, помислих си, разменихме си индивидуални удоволствия. Върна ми онова, което ми бе взел преди.

Мисълта ме успокои.

Естествено това бе спорно мнение, но все пак бе мнение.

— Обичам те.

Тогава си припомних, че вече ми го бе казал преди и се запитах какво ли точно означава това.

Отпусна се до мен, целуна ме и се обърна, като застана по корем. Качих се с труд върху него, защото ме болеше цялото тяло. Поставих нозете си върху неговите, покрих с ръцете си неговите ръце, а главата си в едно ъгълче на гърба му.

Посрещна ме, ръмжащ от удоволствие.

— Знаеш ли, Пабло, започваш да ставаш опасен? — усмихнах се аз.

Цялото му тяло се размърда под моето. Беше приятно. Не бе свършил да се смее, когато каза:

— Лулу...

Отвърнах с нещо подобно на звук. Бях прекалено заета с усещанията си. Никога преди това не бях се излягала върху мъж по този начин, което несъмнено ми харесваше. Кожата му бе хладна, а очертанията на тялото му под моето — омайващи.

— Лулу... — Разбрах, че говореше сериозно. Не се изненадах, дори очаквах, бях подготвена да преглътна новата раздяла. Бе неизбежно.

Въпреки това доближих устните си до ухото му.

— Кажи?

— Искаш ли да се омъжиш за мен?

Преди години много пъти бяхме играли на брачна двойка. Той беше най-съвършеният лъжец, когото познавах. Бях сигурна, почти сигурна в новата игра, но въпреки това приех предложението.

Открих място, за да паркирам веднага, което бе изненадващо за ден като петък. Когато затварях колата, един от тях се блъсна в мен.

— Извинете. — Тонът на гласа, сладникав и любезен, ми се стори безкрайно познат.

Загледах ги внимателно, докато се, спускаха надолу по улицата.

Бяха двама. Този, който се извини, бе кестеняв, с много къса коса, подстриган над ушите. Дълъг и прав изрусен кичур закриваше напълно едното му око. Другият, чието лице не успях да видя, бе мургав, с къдрава коса на малка опашка малко над темето.

Вървяха с уморена крачка в средата на павираната улица. По-ниският постоянно отмяташе кичура от лицето си. Носеше красива риза с атлазени отблясъци и тъмни, прилепнали към тялото панталони. Приятелят му, който ми се стори по-интересен, поне в гръб, бе мургав. Оранжев пояс, препасан като колан, контрастираше привлекателно с черната фланелка с дълбоко деколте и черни, много широки панталони.

Проследих ги от разстояние. Имах достатъчно време.

Две преки по-долу някакъв тип, подпрян на кола под една улична лампа, го поздрави, вдигайки ръка. Беше облечен изцяло в бяло. Доста красив и млад.

Излъчваше свежия вид на младостта.

Спрях пред една витрина и ги загледах в стъклото. По-ниският стигна пръв и целуна леко момчето по устните. Този се дръпна и се отправи към облечения в черно, застанал със скръстени ръце по средата на тротоара. Хвърли се на врата му и го целуна в устата.

Видях как езиците им се преплетоха, докато се прегръщаха страстно.

Тримата продължиха да се движат надолу. Този с кичура вървеше встрани и сам, а другите двама — хванати през кръста. От време на време мургавият галеше с ръка задника на облечения в бяло и лекичко го потупваше.

Следвах ги без определена цел. Бях щастлива, че съм ги срещнала. Имах късмет.

Свиха по една уличка. Погледнах от ъгъла и видях как влизат в един бар, който често бях посещавала, докато следвах. Стана ми смешно, не си и представях това гнездо на червени, превърнато в салон за хомосексуалисти.

Минах край вратата, но не ги зърнах. Две четиридесетгодишни с вид на прогресивни функционерки, които в други времена биха се наричали модерни стари моми, седяха на две столчета на бара. До тях имаше двойка младежи, които се ухажваха страстно.

Влязох, за да се обадя по телефона.

Те стояха прави в един ъгъл. Огледах мястото.

Имаше всякакви хора, така че реших да остана. Облегнах лакът на бара и поисках едно питие.

— Да? — чух гласа на брат си от другата страна на жицата.

— Марсело? Слушай, аз съм, много съжалявам, но няма да мога да дойда за вечеря. — Опитах се да говоря, предъвквайки думите. — Цял следобед пием с една приятелка, която скоро се разведе, и съм доста зле... Предпочитам да се прибера. Кажи на Мерседес, че много съжалявам, че следващата седмица...

— Патенце — разтревожи се той. Знаех какво ще ме попита. — Патенце, добре ли си?

— Разбира се, пияна, но съм гот. — Откакто бях се разделила с Пабло, Марсело се беше побъркал за положението ми.

— Наистина ли? — не ми вярваше.

— Разбира се, Марсело, много съм добре, малко попрекалих с пиенето, нищо повече.

— Да дойда ли да те взема?

— Хайде де, вече съм на трийсет, мога сама да се прибера.

— Вярно, винаги забравям, извини ме. — Никога не бе престанал да се отнася с мен като с дете също като Пабло, но ми харесваше, защото обожавах брат си. — Обади ми се утре. Дадено?

— Съгласен.

Докато вдигах чашата, се питах защо бях влязла тук и защо бях отказала вечерята у Марсело. Какво можех да очаквам от всичко това? Бях влязла, за да ги наблюдавам.

Стояха прави в другия край на бара. Можех да ги гледам спокойно, защото сигурно не ме забелязваха, бях прикрита в края на бара.

Младият и облеченият в черно несъмнено бяха любовници. Великолепна двойка. И двамата — еднакво високи, малко над метър и осемдесет, и излъчваха здраве и спокойствие. Мургавият имаше чудесно тяло на древногръцки атлет, с огромни рамене, здрав торс, дълги и силни ръце и крака без капчица мазнина, а мускулите му бяха точно колкото е необходимо. Имаше дълго лице с изсечени черти, очите му бяха огромни и тъмни. Не беше грозен, разбира се, но в общи линии лицето му бе сурово. Опашката не му отиваше, въпреки че беше педал. За добро или зло имаше лице на средиземноморец, от ония, дето бият жените с камшик, което не подлежи на възпитание.

Годеникът му бе божествен, съвсем женствен. Макар и слаб, тялото му имаше някаква мекота, напомняща за очарованието на класическите скулптури. Именно това в него най-много ми харесваше, защото не понасям инфантилните същества. Имаше идеален задник, твърд и заоблен, чиито линии се очертаваха ясно под финия плат на шалварестия му панталон, какъвто носеше и неговият приятел. Овалът на лицето му бе също съвършен. Розови бузи, дълги и извити клепки над две кестеняви бадемови очи с миловиден израз, докато устните му бяха фини и жестоки, носът — малък, с тънък и дълъг врат. Сигурно ги подлудява, помислих.

Говореха си нещо, като се гледаха в очите. Първоначално се усмихваха миловндно, но след това, изглежда, смениха темата. Този с изрусения кичур, когото никак не харесвах, прекалено приличащ на обикновен педал въпреки отсъствието на дълги нокти и червило, застана в средата. Младичкият възприе това съвсем смирено. Галеше ръцете на приятеля си, криеше главата си в раменете му, целуваше го по врата, като че ли му казваше „обичам те” и несъмнено го обичаше, но мургавият се правеше на кепроницаем. Жестовете му бяха безразлични. После дори станаха резки, особено когато между тях се зароди някакъв спор. Най-младият изглеждаше съгласен на всичко, за да му угоди, като че ли молеше извинение с лице, ръце, с всичките си жестове, но в един момент бе отблъснат. Ръцете на атлетичния младеж го отблъснаха от себе си, този с кичура направи жест на задоволство, но също го отнесе, защото мургавият го разтърси, без да се церемони. Изглежда, му бе дошло до гуша от двамата. По-младият му обърна гръб, облегна се на бара и скри лицето си в ръце в знак на отчаяние. Разнежен, приятелят му го прегърна отзад, галейки русата му коса. Двамата се целунаха страстно, както когато се видяха.

Развличах се страхотно. Поръчах си още едло питие, без да откъсвам очи от тях.

— Хомосексуалистите са човешки същества като всички останали.

Обърнах се изненадана не толкова от изречението, което дочух, колкото от мистериозността на събеседника ми.

Зад бара младеж с лице, подобно на онзи с кичура, ме гледаше злобно.

— Несъмнено е така — отвърнах, докато заставах пред него.

— Какво толкова се взираш в Джими?

— Не знам кой е Джими.

— Наистина ли? — отговорът ми очевидно го бе изненадал.

— Наистина.

— Онзи, облеченият в черно. След като не го познаваш, какво толкова го зяпаш.

— Защото ми харесва.

— Харесва ли ти? — разсмя се. — Ами знай тогава, маце, че е гей. Цял живот е бил, а русичкият е любовницата му.

— Това го знам — казах, гледайки го сериозно и след кратка пауза продължих: — Може да съм маце, но не съм глупачка. Ясно ли е? — Не му дадох време да ми отговори. — Освен това ми харесват мъжете гай, разбираш ли?

— Не — учудването му бе толкова голямо, че ме разсм

— Просто ми харесват хомосексуалистите. Харесват ми, възбуждат ме много.

— Сексуално... искаш да кажеш, нали?

— Да. — Остана неподвижен, с чаша в ръка като парализиран, пронизан от отговора ми. — Не мисля, че е нещо толкова странно, защото на мъжете, искам да кажа на хетеросексуалните мъже, им харесват лесбийките, поне красивите лесбийки, и на всеки това му изглежда напълно нормално.

— Ама аз за първи път в живота си чувам подобно нещо

— Малко си живял.

Макар че нямах познания по въпроса, не ми се щеше да вярвам, че желанието ми е непознато.

Не съществуват непознати желания.

— За първи път... — повтори слисан, клатейки глава, докато ми пълнеше чашата.

След няколко минути се върна на темата.

— Искаш да кажеш, че ще ти хареса да легнеш с тях ли... дори и нищо да не ти направят, да стоиш там и да ги гледаш например? — изуми се той.

— Да — отвърнах. — Това би ми доставило огромно удоволствие.

— Искаш ли да поговоря с тях?

Погледнах го скришом. Изглеждаше услужлив, лишен от меркантилни подбуди поне за момента.

— Моля те — отговорих и едва тогава си дадох сметка в каква бъркотия се забърквам сама.

Той изчезна през една отворена врата зад тезгяха. Зърнах го след няколко секунди да разговаря с Джими и годеника му или какъв му беше не знам.

Барманът им разказваше епизода, сякаш ставаше въпрос за някакъв виц, като се смееше оглушително през цялото време. На русичкия също му изглеждаше забавно. На Джими не. Той само ме гледаше. Издържах на погледа му, докато се питах какво бих направила, ако ми поискаха пари. Беше срамно да платиш, за да легнеш с мъж. Много по-срамно, отколкото да вземеш пари, но от друга страна те не бяха мъже, тоест нещата се променяха.

Двамата поспориха известно време, докато барманът стоеше настрани. Тогава Джими извика онзи с кичура и той се присъедини към разговора, като ме гледаше през цялото време с широко отворени очи. Доста време се забавиха при вземането на решение. След това русият размени няколко думи с бармана и двамата приближиха към мен.

„Любовницата” на Джими ме целуна по двете бузи.

— Здравей, казвам се Пабло.

— А! Голям го вадиш...

— Защо казваш това? — нелюбезната ми реплика го бе обидила.

— Просто мания, не обръщай внимание. — По лицето му не трепна дори мускул, така че продължих.

— Ами мъжът ми също се казва Пабло и тъй като съвсем наскоро го оставих... — Аха — усмихна се. — Какво съвпадение!

— М-да... — не знаех какво да добавя.

— Можеш ли да станеш? — попита. — Приятелят ми иска да те види.

Това наистина го очаквах.

Станах и се завъртях бавно в кръг върху токчетата си. След това седнах отново и погледнах към Джими. „Любовницата” му също го гледаше. Той вдигна ръка с изправен палец. Онзи с кичура все още стоеше до него.

— Добре — русият ме погледна. — Ще има ли мангизи?

— Може и да има... — Мисля, че никога в живота си не съм произнасяла фраза с по-голяма убедителност.

— По трийсет за всеки един.

— Добре, човече! Какво още? — Осъзнавах некомпетентността си и дори можех да си дам сметка, че ще се възползват от случая, за да ме изцицат, но не чак толкова. — Двайсет ви стигат.

— Двайсет и пет...

— Двайсет. — Погледнах го в лицето, но там не прочетох нищо. — Двайсет хилядарки. Това е последното ми предложение. В крайна сметка аз само ще гледам...

— Съгласен — отвърна бързо. Не изглеждаше недоволен.

Браво, Лулу, помислих, отново се споразумяхме.

— По двайсет за всеки един — повтори.

Сигурно би приел и петнайсет, дори дванайсет.

— Четиридесет... — повторих няколко пъти замислено, като че ли пресмятах цифрата. Стори ми се прекалено скъпо, истинско разхищение, но все пак можех да си позволя този каприз, макар и не така често, разбира се. Но веднъж в живота... Наистина не знаех колко струва една проститутка, а тия сигурно бяха по-скъпи. А може би не, но след като клиентът е жена, сигурно са по-скъпи. А може и да не са. Как можех да отгатна? Сигурно Пабло щеше да знае какво да направи, но дори не беше пожелал да ми каже колко плати на Ели оная нощ. Ели беше травестит, а тия дори не приличаха на професионалисти. Бях объркана.

— Не. Шейсет. — Неочакваното заключение на русия сложи край на двоумението ми.

— Как така шейсет? — погледнах го ядосано. — Бяхме казали по двайсет за всеки един. Двайсет и двайсет са четиресет.

— Но ние сме трима.

— Кой е третият?

— Марио, онзи дето е с Джими...

— Онзи с кичура ли? — Той отвърна утвърдително. — И дума да не става, тоя не влиза в сметките, въобще не ми харесва.

— Ама... — той ме гледаше с молещо изражение, сякаш имаше някакъв ангажимент. — Ако той не дойде, Джими няма да иска. /

— Защо?

— Ами, защото... — започна да се изчервява. — Марио му е любовницата.

— Но Джими не е ли с теб?

— Да... — потвърди, — но също е и с Марио.

— Трио ли сте? — предположих, но той отрече бързо с глава. — А, да... — разбрах изведнъж. — Предишния спор ми го припомни. Вие сте две двойки с един заменяем член и никога... Загледах го настоятелно. Отблизо бе още по-хубав. — Това, което не разбирам... Което не разбирам е как може да си толкова глупав. Ти нямаш нужда да делиш мъж с никого и никога, трябва да имаш стотици, които да стоят на опашка за теб...

— Това не е твоя работа.

— Вярно е — съгласих се. — Добре, оня с кичура не го искам. Ако трябва да дойде, да идва... но ще ви дам четиресет хилядарки и нито една повече. След това, ако искате си ги делете помежду си, аз не искам да знам.

Загледа ме за миг мълчаливо. След това се обърна и се запъти с наведена глава да информира останалите. Другите двама поспориха с него, изглежда, сделката не им харесваше особено, защото русият свиваше рамене. Накрая се споразумяха и той се върна да разговаря с мен.

— Добре, съгласни са, но им казах четиридесет и пет. По петнайсет за всеки — погледна ме той, като че ли молейки за извинение. — Не можах да направя нищо повече наистина... След това ще платиш на мен и аз ще взема само десет и готово

— Ти си глупак, момчето ми — наистина бях възмутена, защото ми се струваше, че това момче е загубено. Не каза нищо, но аз все пак трябваше да уточня някои други неща.

— Къде ще го правим?

— Б твоя. а... — погледна ме учудено. — Или не?

Трябваше да помисля малко. Инес беше при Пабло, който я взе за края на седмицата, така че тя не беше проблем, но не бях много сигурна дали искам да ги заведа у дома си. Разбира се, че отиването в приличен хотел щеше да ми излезе много по-скъпо.защото трябваше да го плащам аз, освен четиресепе хиляди, конто щеше да ми струва игричката, ставаше множко. Също не можех да ги оставям те да избират, защото не знаех класата на бардака, в който щяха да ме заврат. Накрая реших, че ще е най-добре да ги отведа у дома.

— Добре — казах. — Нямате кола, нали?

— Не, но Джими има мотоциклет. Може да отиде да го вземе. Аз ще дойда с теб, ако нямаш нищо против, и моля те, не ме обиждай повече.

Записах адреса си на късче салфетка, което той отнесе на приятеля си. Целуна го продължително за довиждане. Стана ми гнусно. Изведнъж се погнусих от Джими. Замалко щях да се откажа от всичко и да се махна бързо, когато русичкият се върна и ме хвана подръка.

Излязохме на улицата. Запътихме се към колата, в началото мълчаливо, след което захванах темата за очарованието на стария Мадрид, при което той се оживи.

По пътя продължихме да разговаряме и той ми разказа живота си.

— Много съм странен, не мислиш ли? — довери ми се. — Не обичам старата например.

— Аз също не обичам майка си — му отвърнах. — Както виждаш, имаме нещо общо. Каза ми, че е на 24 години, но не му повярвах, защото едва ли бе навършил и двайсет. Беше много влюбен в Джими, който бил първият му мъж, и ми разказа историята. Разказът му потвърди още веднъж впечатлението, че неговият любовник бе наистина един отвратителен тип.

— Понякога бих дал всичко, само и само да ми хареса някоя жена, истина ти казвам, всичко бих дал.

Беше дете, едно глупаво и очарователно дете, което много ми напомняше Ели.

Но в действителност хвърляше страхотно предизвикателство на живота.

Спрях пред една банка с осветен портал и извадих трийсет хиляди песети от касиера автомат. Исках да оставя десет за покупките на следващия ден, а вкъщи имах само пет хиляди песети.

Спомням си фрагменти, неподозирано наситени подробности.

Бях сигурна, че той въпреки постоянните обиди е фаворитът.

В началото не го оставях да участва. Седнал до мен, трябваше на гледа всичко. Доста продължително време Джими възбуждаше Марио. Устните му шепнеха нежни слова, наситени с любов и желание, ръцете му го обгръщаха, след което натискът стана по-силен, и накрая той го обърна рязко, накара го да направи няколко стъпки и двамата застанаха пред нас. Тогава едната му ръка натисна члена на приятеля му и той разтвори крака, докато другата се насочи отзад и започна да търка плътта през плата, като връхчетата на пръстите му се срещнаха между бедрата. Дланите се движеха бързо върху тъмния панталон, сякаш имаха намерение да го излъскат до блясък. Движеха се все бързо, членът му нарастваше, ставаше по-твърд, вече се очертаваше ясно, опъвайки плата, като че ли ще го скъса. Под натиска на изострената плът бедрата му трепереха, езикът се подаваше от устата. Лицето се промени, като прие някакво животинско изражение. Беше лице на умствено изостанал, който грухти и пъшка, неспособен да говори, да държи очите си отворени, нито главата изправена.

Две секунди му бяха достатъчни, за да изчезнат всякакви прегради. Тогава сграбчи здраво члена на приятеля си с едната ръка и вкара показалеца на другата в аналния му отвор и като започна да прониква бавно навътре, в същото време мастурбираше с члена му, като ме гледаше право в очите.

Марио се наведе напред, без да се контролира, а аз погледнах за миг Паблито, който ги наблюдаваше със зачервени очи, прехапал горната си вече посиняла устна. Той беше фаворитът, нямаше съмнение, но не го разбираше. Беше прекалено млад, за да го разбере. Как ми се искаше да му поговоря, да му разкажа, че по-възрастните мъже имат странни начини да обичат, да му съчувствам, защото също бях преминала през подобен период. Но състраданието не беше способно да отмести нито за секунда желанието, така че само му подадох ръка, която той стисна, без да ме гледа. Джими разбра всичко, извика го, като ме изгледа с недоверие, на чийто поглед отвърнах. Бях съгласна, нямаше да се намесвам повече в техния комплициран интимен живот. Той щеше да дава заповеди, а аз само ще гледам. Тогава даде начало на унижението на Паблито, кукла на конци, от което помня само части, фрагменти. Другите двама се гледаха в очите, галеха се бавно, докато той ги задоволяваше заедно. Фините му и жестоки устни се изкривяваха в гротескна гримаса, докато някой крак го отхвърляше надалече. Падаше в нозете им, хленчеше да бъде отново пожелан, подчиняваше се, връщаше се да им даде удоволствие в замяна на удари и грубости. Джими го заплашваше, докато разтваряше с една ръка ануса на Марио, застанал на четири крака върху канапето. Той се приближаваше, изваждаше език и го вкарваше послушно в презираната плът,, ближейки съперника си, който сте неше като недоволно бебе, за да стигне с уста до твърдия, мургав и здрав член, след което го смучеше дълго и шумно. Накрая идваше върховното унижение, но аз веле не можех да се сдържам. Бях решила да не го правя, докато не си отидат, защото ми се струваше недостойно да се вия пред тях, пред очите им, сама така различна от тях. Би било комично и тъжно, но не издържах повече. Галех пъпките на гърдите си с пръсти, все още облечена, галех бедрата си и чувствах, че цялото ми тяло е твърдо и изопнато, когато Джими ме попита дали не смятам да се съблека. Гласът му приличаше на покана. Съблякох се съвсем гола и го чух да казва: „Виж, това е жена и много готина при това.” Паблито ме гледаше неспокоен, а Марио се смееше гръмогласно, питайки „Не ти ли харесва?” Паблито не отговори, а аз се почувствах ужасно омърсена, защото той беше истински отвратителен мръсник, сводник от най-долна класа. Легнах на масата по гръб, като следвах инструкциите му, докато той продължаваше да приказва. „Ти никога не си чукал жена, нали”, на което Паблито протестира и каза, че го е правил, но явно лъжеше, което дори аз разбрах. „Вече е време да опиташ, защото си голям”, при което Марио се заливаше от смях. „Не се тревожи, аз ще ти помогна.” Надигнах се на лакти, за да ги гледам. Паблито плачеше, молеше се, защото не желаеше да го прави, а Джими се държеше по жесток начин. Питах се как може да го задължи да ме чука с тоя мек пенис, напълно отпуснат и висящ между краката му. „Застани на колене на масата” му каза и Паблито се приближи към мен, като го направи с наведена глава. Гледаше ме и плачеше, но вече не чувствах никакво съжаление към него. Вече бе само едно животно, едно бито куче, примряло от страст. „Сега ще ти цепна задника, момчето ми — приближи се към него Джими, като го галеше по гърдите и дращеше с нокти зърната му — ще ти го вкарам в задника, така че да примреш от удоволствие.” В същ&то време двете му ръце хванаха члена на Паблито и започнаха да го галят и масажират умело, но въпреки това той не ставаше твърд. Джими имаше глас, отговарящ напълно на телосложението му — чудесен мъжкитлас, който казваше, ще ти се надър-ви, не се безпокой, не можеш да го избегнеш, когато ти го вкарам, сигурно ще ти стане като дръвце и тогава единственото, което трябва да направиш, е да го вкараш на това маце в катеричката, В  оная дупчица там. Хайде, може и да ти хареса. ’ Марио отново се разхили, а Пабло притвори очи, вече не плачеше но страдаше. Това не попречи членът му да започне да набъбва. Джими се наведе над ухото му и му заговори. Не успях да чуя думите му, но видях ефекта: мигновена ерекция. След това го бутна напред, застави го да застане на четири крака върху мен и му го вкара, изтръгвайки от устата му нечовешки стон. Ръката му не изпусна члена на приятеля му и го масажираше, докато реши, че е достатъчно, и ми каза да си повдигна задника. Подложих стиснатите си юмруци под тялото и се повдигнах колкото можах, ръцете ми трепереха, плътта ми тръпнеше. Той насочи своя любовник, а ръката му придържаше члена на Паблито, който ме пронизваше, и тогава, в същия момент, усетих, че нещо натиска главата ми. Разбрах, че бяха бедрата на Марио, застанал от другата страна на масата, който държеше пениса си с ръце и го галеше под носа на Паблито. Той го погледна за миг и с въздишка на отвращение го лапна. Така поседяхме доста. Паблито бе изстискан докрай, задоволявайки ни и тримата. Съзнанието, че той не се задоволява с мен, въобще не намаляваше силата на удоволствието, което получавах от него, напротив, чувствах се задоволена, изпълваха се очакванията ми. Бяха като животни — гальовни, брутални, всеотдайни, жестоки, роби на желаната плът, капризни като малки деца, неспособни да сдържат желанията си за нищо на света. Аз също не можех да се удържа, цвилех от удоволствие под Паблито. Бях повела хорото, отдавайки се на един бесен оргазъм, при което хор от стенания се присъединиха към моите и всичко около мен се затресе и раздвижи. Капка сперма падна върху лицето ми точно в момента, когато Паблито успя да стигне до своята закъсняла и насилствена еякулация, изпразвайки се вътре в мен.

Утре ще мисля за всичко това.

Дъвчех някаква баничка, защото не ми бяха останали сладкиши, когато чух да се звъни на вратата.

Утре ще мисля за всичко това, за отвратителния махмурлук, който ме мъчеше, за чувството на срам и студ, които ме обзеха накрая, когато ме оставиха сама, гола върху масата, и само с мисълта, че трябва да им платя. Чувствах се ужасно, отвратително, напълно изоставена. Те говореха помежду си. За мен те не означаваха нищо, защото не ги познавах, нито те мен. Но трябваше да им платя и го направих, след което се сбогувах неловко. Оставих Паблито да брои банкнотите и се мушнах в банята, като си мислех, че въпреки всичко съм имала късмет, защото можеха да ме оберат или кой знае какво. Само на мен можеше да ми хрумне да ги вкарам в дома си. Отворих душа и зачаках. Когато чух трясъка на вратата, излязох да се убедя, че съм сама, и отново се мушнах под топлата струя, за да измия всичко от тялото си. Утре ще мисля, повтарях си наум, утре ще мисля, докато се отправях да отворя вратата.

Паблито плачеше, подпрян на рамката на вратата, покрил лице с едната си ръка.

След няколко минути мълчание, прекъсвани само от хълцането му, което щеше да пръсне гърдите му, се опитах да кажа нещо. Не намерих нищо по-добро от една глупост, която изтърсих:

— Забрави ли нещо?

Махна ръка от лицето си, погледна ме и поклати отрицателно глава. Когато изглеждаше вече успокоен, отново избухна в плач. Накарах го да влезе. Ако продължаваше да плаче така, щеше да разбуди всички съседи...

Прегърнах го през рамо съчувствено, защото не бях виждала някой да плаче така, никога не бях виждала подобно отчаяние. Трябва да е много, много нещастен, помислих. Той обви с двете си ръце врата ми и продължи да плаче. Тъй като тежеше повече от мен, разбрах, че ще паднем, но отместих бързо краката си и се изтресохме върху канапето.

Галех косата му, все още стегната в малка опашчи-ца, почти двадесет минути, докато дойде на себе си и започна да говори.

— Може ли да остана да спя тук? — Молбата му ме изненада повече от пристъпа на плач. — Нямам никой, при когото да отида...

— Разбира се, че можеш да останеш да спиш, макар че не те разбирам... — Гледах го дълго, търсейки рани, белези, удари, но не открих нищо. Нищо, което би могло да обясни положението му. Най-.малко приличаше на бездомник. — Нямаш ли дом?

— Имам, живея с Джими, но се скарахме ... Каза, че не смятал да понася повече ревността ми, че съм истерична... ще спи с Марио... днес... след което ме накара... дори не ми разрешава да спя при него...— Думите му бяха накъсани, несвързани, удавени в плач и поради това едва разбираеми. — Не мога да отида там, ще умра... ако отида там, бих'умрял, няма да издържа, освен това ми взе всичките пари, твоите, разбира се, слушай... — Повдигна очите си към мен, като се опита да говори по-ясно. — Благодаря ти за петте хиляди в повече, също и тях ми взе, както и още три хиляди, които имах, и съм без пукнат грош. Моля те, позволи ми да остана тук...

— Хубав подарък ти е направил твоят любовник, мойто момче... — Знаех, че думите ми ще го наранят още повече, но се чувствах задължена да ги кажа. — Разбира се, че можеш да останеш.

Поклати глава в знак на благодарност и продължи да плаче, докато се успокои.

Когато реших, че е достатъчно добре, за да говори членоразделно, го питах къде предпочита да спи.

— Можеш да легнеш при мен на едно голямо легло или в стаята на дъщеря ми, която не е у дома, както желаеш...

— Имаш дъщеря ли? — Изглеждаше много изненадан от съобщението.

— Да, имам дъщеря на четири години и половина, казва се Инес. — Лицето му се оживи. — Учудва ли те?

— Никога не бих помислил, че си майка, защото въобще не ти личи.

— Благодаря ти, страшно харесвам да ми го казват.

— Защо? — вече се усмихваше. — Не разбирам, със или без деца човек е на същите години.

— Мисля, че не би могъл да разбереш, ти си на друга вълна. — Така дадох да се разбере, че въпросът е приключен. — Къде предпочиташ да спиш?

— Ами не знам... Предполагам, че е по-добре да спя при теб. Да се мушна в леглото на четиригодишно дете, не знам. Нещо ми става... — приключи фразата си със смях.

— Хайде в леглото, защото съм много уморена, а и ти, предполагам, също. Днес бе специален ден — опитах се да придам на усмивката си нотка на съучас-тничество. — Първите стъпки винаги са изтощаващи...

Отново се разсмя. Смехът му ми допадаше, беше успокояващ, чувствах се близо до него. В крайна сметка, помислих си, и двамата сме овчици от едно стадо, бели и лъскави, с панделка на врата, моята розова и ужасно удобна, а неговата също розова, но много по-болезнена.

Когато се върнах, след като измих зъбите си, го видях сгушен от моята страна на леглото.

— Имаш ли нещо против да минеш отдясно? — Свалих хавлията и чехлите си. — Това е моето място...

— Няма ли да облечеш нещо за спане?

— Не, винаги спя гола. — Не беше вярно, защото до двайсет години спях облечена в дълги до коленете нощници, но Пабло не искаше да ме вижда повече с тях. И това бе едно от първите неща, които научих. — Защо? Смущаваш ли се?

— Не, не е това... — Стори ми се дори леко подплашен. — Никога не съм спал до жена...

— Не се тревожи — опитах се да го успокоя, но не можех да не се засмея. — Няма да те нападна в гръб, обещавам ти.

Мушнах се в леглото, а той ме наблюдаваше усмихнат. Целуна ме нежно по устните и се сгуши колкото се може по-далече от мен.

Когато се събудих, той ме бе нападнал в гръб. Усетих ръцете му около кръста си и членът му до бедрата, докато цялото му тяло се движеше ритмично срещу мен. Спеше дълбоко.

Хванах едната му ръка и я поставих върху гърдите си. Едва я пуснах и той я остави да падне, макар че контактът с една от най-женствените части на тялото ми, изглежда, не го разочарова. Гледай ти колко добре, помислих. Опитах отново, същият резултат, разсмях се доволна. Беше непроменимо като физически закон: първото, което прави всеки мъж, когато се събуди, прилепен до гърба на жена, е да протегне ръка и я хване за гърдите, а този отказваше да го направи. Беше забавно.

Когато бях готова да мушна ръката му между бедрата си, за да проверя дали е все така корав, на вратата се звънна.

Изведнъж си дадох сметка, че бях будна и вече звъняха за втори път. Погледнах часовника, беше дванайсет без четвърт. Наметнах бързо хавлията си, като мислех, че е Марсело, недоволен от телефонното ми извинение. Настойчивото звънене на къси интервали ми даде да разбера, че това може да е само Инес.

Беше тя.

Пабло я държеше на ръце, увита в мокър шлифер, а той бе целият вир-вода. Малки струйки се стичаха по лицето му.

— Здравей — тонът на гласа му можеше да накара всеки да помисли, че сме се разделили само преди два часа. — Събудихме ли те? — Кимнах утвърдително с глава. — Съжалявам, но изведнъж стана студено, започна да вали, а в чантичката на Инес имаше само летни дрехи, поради което дойдохме да вземем един шлифер и два пуловера...

Очаквах да ме целуне, но не го направи.

— Здрасти, моя любов! — Инес се хвърли отгоре ми, за да ме целуне, и Пабло свали от нея шлифера, преди да ми я подаде. След това влезе вътре като у дома си.

— Това е Кристина — погледна ме за миг с настойчив поглед. — Кристина, запознай се с жена ми...

Тогава разбрах, че са трима. Тя, червенокосата, не толкова колкото каза Чело, бе останала полуприкрита зад рамката на вратата. Направи две крачки напред и щеше да продължи, но й подадох ръка, преди да доближи устните си за целувка. Объркана, тя я стресна. Пабло се намеси, за да й помогне.

— Мариса не понася безчувствените целувки...

— Не ме наричай Мариса, моля те. — Напоследък прилагаше със завидна жестокост техниката на лично отмъщение, която се оказваше наистина много ефектна, и винаги нещо в мен се скъсваше, когато го чувах.

— Защо не? Това е едно любвеобилно умалително — след което се обърна към любовницата си. — Така че тя не позволява на всеки да я целува. Много е особена, винаги подбира, разбираш ли? Не е много възпитана, но това е повече по моя, а не по нейна вина...

Инес започна да се смее като луда. Имаше тази слабост, изведнъж избухваше в смях като смахната. Този път смехът й наистина бе навременен.

В гостната личаха следите от снощната битка. Върху стъклото на масичката личеше следа от засъхнала сперма във формата на странно „S”. Нямаше никакви коментари.

— Отивам да направя кафе — поставих Инес на пода. Пабло седна на канапето, а червенокосата се отпусна до него, като се опита да хване ръката му, но той не й позволи. — Искате ли да пиете нещо?

И двамата искаха кафе.

Беше хубава, много хубава и млада, разбира се, на около двайсет-двайсет и една години, можеше да му бъде дъщеря. Аз никога не бях могла да мина за негова дъщеря, дори и да бях опитала, въпреки че никога не го направих. Но тя бе слаба и стройна, подвижна. Имаше грозни крака, прекалено слаби, което ме оживи, но зелените й очи бяха огромни, а червеникавата й коса, гъста и лъскава. Беше много хубава и имаше щръкнали като на коза гърди. Пъпките се забелязваха през пуловера, бяха гърди на момиче.

Инес замъкна Пабло до стаята си, за да му покаже чекмеджето, в което стояха рисунките й от детската градина. Тя ме последва до кухнята и остана на прага, като ме наблюдаваше.

— Аз ти се възхищавам много, знаеш ли? — Изглеждаше спокойна и сигурна в себе си...

— Не, виж какво... Ако нещо ме дразни наистина, това са женските изповеди, така че ще ти бъда благодарна да ми ги спестиш.

— Не става въпрос за това — гласът й все още бе уверен. — Прочетох книгата ти.

— Съмнявам се — отвърнах й. — Не съм писала никаква книга.

— Как не — настоя изненадана. — Пабло ми я даде, книгата с епиграфи. Много ми хареса.

— Епиграми.

— Какво? — даваше вид, че не я интересува много.

— Епиграми, не епиграфи.

— А, добре де — изсмя се. — Все едно е.

— Не е — изкрещях. — Не е същото, разбира се, че не е.

Млъкна и сведе поглед.

— Книгата не е моя. — Цялото кафе щеше да изкипи. Цяло състояние щеше да ми струва тая кафеварка. — Аз само я преведох, написах обясненията, един увод и толкова. Текстът е на Марсиал — погледна ме учудена. — На Марко Валерио Марсиал, един чичо на Калатаюд, и не ти е харесала, защото не си прочела нищо. Освен това нямам желание да разговарям повече за това. Ти не ми се възхищаваш, а само изпитваш любопитство към мен, но чувството не е реципрочно. Истината е, че мисля за теб като за доста вулгарно маце, така че няма за какво повече да говорим. Махай се и ме остави на мира, по дяволите.

Имах предимство. Тя имаше само островърхи гърди.

Аз бях на трийсет години и бях женена за него.

Погледна ме за миг, червена като домат, след това се обърна и изчезна.

Марсиал. Златната епоха на моя живот, този изключителен труд бе икономическа разруха за мен. Повече от година си позволявах само дребни лични удоволствия, но бях ужасно горда от себе си, когато накрая книгата видя бял свят. Пабло беше също много горд...

Затворих кафеварката и я поставих на котлона. Красива е, много красива, помислих си, а също и много млада, излъчва свежестта на млад човек.

Замислих се за миг, мъчейки се да си припомня кой ми бе направил същото впечатление наскоро.

Кафеварката засвири. Загасих котлона и излязох, тичайки. Когато стигнах до стаята си, вече бе прекале-но късно.

Паблито продължаваше да спи гол, очарователен и с вирнат нагоре член, приличащ на централната греда на циркова шатра.

Инес, седнала на ръба на леглото, го сочеше с пръстче.

— Какво е това, татко?

Пабло, коленичил пред нея, й се усмихваше.

— А, това ли... това значи, че му е мъчно за мама.

— Сираче ли е горкото? — попита с тон на истинско съчувствие.

— Не, Инес — Пабло се засмя. — Не е сираче, а му е мъчно за мама, за твоята мама, за Лулу, разбираш ли? v — Ти нямаш това, когато спя при теб, а също казваш, че ти е мъчно за мама... — обърна се тя към него учудена.

— Аз съм много по-стар от него.

— Ами това е момиче, глупчо! — обърна се тя развеселена, защото страхотно обичаше да ни хване натясно, който и да било от нас двамата. — Има опашка като мен... — опипа косата си. Обичах да я гледам, много приличаше на мен. Пабло често ми казваше, че иска да има дъщеря като мен, а аз се пипах по корема и се смеех. Накрая стана, както той искаше, и се роди дъщеря, досущ като мен.

— Не, Инес. — Говореше съвсем тихо, с много спокоен глас, който използваше, за да обясни важни неща. Този тон я очароваше, както и мен. — Това няма нищо общо, аз също мога да нося опашка, ако не си режа косата. Това е момче, виж добре, има едно топче на гърлото...

— Елиса също има топче и е момиче. — Инес винаги наричаше Ели Елиса и го обичаше много, защото се забавляваше страшно с жестовете, гласа, походката му и най-вече с адамовата му ябълка.

— Но Елиса има цици, а този няма, погледни. — Пабло посочи гладките гърди на Паблито и Инес се загледа, като кимаше с глава. Този аргумент бе решаващ за нея.

Често пъти се бях питала дали този е най-подходящият начин за възпитание на едно дете, попитах също и Пабло една вечер, когато Ели бе у дома. Беше дошъл да гледа „Как да се ожениш за милионер”, който щяха да дават по телевизията. „Бих искал да съм Мерилин!” — заяви още щом се появи на вратата, и тогава Пабло се обади на един приятел от времето, прекарано във Филаделфия, който минаваше през Мадрид и искаше да ни види. Не можехме да намерим бавачка и приехме предложението на Ели да остане с Инес, която току-що бе навършила две години. Тогава попитах Пабло дали този е най-правилният начин да се възпитава едно дете, на което ми отговори, че намира добре да я възпита така, както ме бе възпитал мен, за да попадне на мъж като него. Лишавахме я от удоволствието да бъде перверзна, на което той отвърна, че било по-добре така при всички случаи.

— Как се казва? — Инес сляпо вярваше, че баща й знае всичко, докато на моите познания вярваше много по-малко.

— Пабло — двамата се обърнаха, за да ме погледнат. — Казва се Пабло, също като баща ти и е много изморен, така че да го оставим да поспи. Освен това

— обърнах се към Инес — Кристина те търсеше, защото каза, че искала да играете на криеница...

— Тя никога не иска... — промърмори. Не ме учудва, помисли* си, беше истинско мъчение да играеш на криеница с Инес, която никога не се уморяваше и вечно правеше дяволии.

— Но днес иска — разсмя се Пабло... — И аз на твое място бих използвал случая...

Тя стана и излезе тичешком. Той също стана и излязохме от стаята.

— Гледай, гледай! — Гласът му отново бе станал жесток. — Откъде измъкна това парче месо?

Всичките ми надежди изведнъж се изпариха.

— Бих могла да попитам същото... — изтананиках.

— Кристина ли? — погледна ме изненадан. — Не за Бога, случаят е по-специалей и ти го знаеш.

— Но е много млада, а това на теб ти харесва, нали? — Погледна ме хладно. След това, изглежда, се успокои. Готвеше се да ме нарани.

— На шестнайсет години е, но расте много бързо.

— Всички растем — отправих му аз триумфиращ поглед, но се уплаших да го задържа дълго. От очите му изскачаха искри, ноздрите на прекалено големия му нос трепереха, устните му бяха напрегнати, а аз познавах добре тези симптоми. Щеше да избухне в гняв всеки момент.

— Ти не! — думите му пронизаха ушите ми, пръстите се впиха в ръцете ми, очите му пронизаха моите. Примижах, свих се и останах неподвижна, омекнала като парцалена кукла, защото знаех, че ще ме разтърси, и позволих да го направи. — Ти не, Лулу, ти никога не си порасвала, нито ще пораснеш някога, проклета да си.. Никога не си преставала да играеш и сега продължаваш, играеш на зряла жена. Изпълняваш някакви странни задължения, които си си наложила ти самата. Не разбирам защо престана да бъдеш изключителното момиче, за да се превърнеш във вулгарна жена. Не разбирам защо, все още не съм го разбрал. Изплаши се и отиде при обикновените хора, но сбърка, защото нищо не си разбрала. Ти не си пораснала, Лулу, ти не, не бяхме обикновени хора, не сме, макар че ти вече всичко провали... — Пусна ме, а аз не смеех да се помръдна. Хвана брадичката ми и повдигна лицето ми, но аз не исках да го гледам. — Никога няма да ти простя, никога.

Той се обърна и се отдалечи от мен, но изведнъж се върна. Бях се подпряла на стената. Изглеждаше съсипан.

— Не си мислила много за мен, нали?

Тогава разбрах, че е пиян, в дванайсет и половина на обед. Пиян, но се контролираше добре, макар че мен не можеше да ме излъже. Тогава се почувствах зле, защото помислих, че сега с червенокосата и с течение на времето бих го оставила. Предпочитах да не си спомням за всичко това, когато се махнах от къщи. Марсело престана да ми говори една година, собственият ми брат, всички ме сочеха с пръст. Пабло не, той никога не го стори, но пиеше много. Тогава по цял ден беше пиян.

— Не ми остава много време, разбираш ли? Бавно остарявам, чувствам се все по-смешен с всички тия детинщини, няма какво да говоря и не обичам да показвам нищо на никоя... Понякога си мисля, че оглупявам. Не ми коства нищо, наистина лесно ги намирам. Единственото предимство да си поет, който не продава книгите си в тия времена, е да хващаш мацки и да пиеш гратис... ти знаеш, но вече съм уморен, много уморен... ,

Очаквах какъвто и да е знак, ла да се хвърля в краката му, но не каза нищо пбвЛче, обърна гръб и се отправи към гостната. „Губя самообладание” — помислих. В този момент Паблито излезе от стаята и ме погледна с очи, молещи извинение. Бе чул всичко.

— Искаш ли едно кафе?

' Кимнах с глава. ,

Закуската бе съвсем краткЛ. ТЬй не проговори повече. Кристина се опитваше, незабелязано и неуспешно, да свали моя гостенин, който я отхвърляше с лекота. Инес бе досадна. Искаше всички да играем на криеница. /

Пабло дори не се сбогува с мен, когато си тръгнаха.

— Този ли е мъжът ти? — Паблито се бе настанил в едно кресло, без да има намерение да си ходи. Казах му, че е той. — Ами той е много готин, с тия посребрени коси, много ми харесва. По-възрастните мъже са особено привлекателни...

Не знаех дали да се смея, или да го изхвърля от дома си, но не исках да оставам сама.

— Когато си бил малък, си искал играчки от Дядо Коледа, нали? — Той потвърди и му се усмихнах. — След това продължи отново да искаш играчки от родителите си, когато разбра, че Дядо Коледа е измама, нали? — Отново потвърди. — А кога ти харесваха повече играчките — преди или след като разбра всичко?

— Преди, но има ли това нещо общо с големината на члена на мъжа ти...

Изсмях се, защото ми беше забавно.

— С неговия точно не, но има връзка с мъжките членове въобще, защото и двете неща — и членовете, и Дядо Коледа са едно и също нещо, два мита, не разбираш ли? — Не, не разбираше, видях го в очите му. — Виж какво, цялата фантасмагория за елените, за препускането от Северния полюс не променя нито качеството, нито количеството на играчките, но им придава особен чар. За теб илюзията е била по-голяма.

Не е ли така? Същото е и с големината на пениса на Пабло, което не променя нито количеството, нито качеството на чукането му. Разбираш ли сега? Но на Джими е по-голям. Живеем в свят, изграден от илюзии, целият свят почива на тях. Защо да започваме с илюзиите за големите членове, защо да разбиваме тази илюзия преди останалите? Илюзиите са необходими, защото помагат на хората да живеят...

— Знаеш ли какво ще ти кажа? — Разбрах, че не съм го убедила. — Луд съм да легна с мъжа ти, макар и да не му е така голям...

— На мен също би ми се искало да легна с него — това го казвах вече сериозно, защото нямах желание да се шегувам, — но става все по-трудно от известно време..

Втория път се обърнах към Серхио, отскоро приятел на Чело, келнер в един модерен бар.

Исках да не се смесвам с лумпените, да остана в Маласаня, защото се чувствах удобно и сигурно. Там бях опознала живота, седяла в продължение на часове на онези непоносими фабрични столове, покрити с тънки седалки от дунапрен, пиех водка с лимон, отвратително, но много женствено. Там за първи път се смях, за първи път се напих, за първи път повръщах. Тогава живеех с Пабло през цялото време на един огромен таван с незамазани греди, там продължаваше да живее той — един от последните оцелели — а фигурата ми бе станала вече почти част от пейзажа. Там моите намерения бяха съвсем незабелязани, познавах все още много хора отпреди, все още бяхме много, бяха останали по пътя и всички коментирахме едно и също — колко се е променил кварталът, вече не е същият. Макар че единствените, които се бяхме променили, бяхме ние, десет, дванадесет, петнадесет години по-късно, белязани с отпечатъка на възрастта, плешивостта, коремчетата, белите коси, сутиените под блузите, бръчките по лицата, всяка нощ все по-дълбоки, вече безвъзвратно отпуснатите тела. Почти същите. Смеехме се много все още, а площадът, улиците, баровете бяха същите

Исках да се държа настрана от лумпените, защото изпитвах панически страх да не разбере Пабло, че вечер ходя там сама, плащайки, за да легна с двама, трима или четирима педерасти. Ужасяваше ме мисълта, че можеше да разбере, а той имаше много контакти с тях, странни приятели, обикновени престъпници, хора, с които се бе срещнал в затвора и извън него, хора, които го обожаваха и ме познаваха, хора, които биха му разказали всичко веднага.

Исках да остана в Меласаня, където се бях запознала с Джими и Паблито, запознах се и с още няколко жадни бисексулни мъже, добре охранени, не всички красиви, но готови да отстъпят за мен любовника си, за да се забавляват, но аз вече нямах достатъчно мангизи. Не изпълних златното правило: по едни път от всичко. Тогава се случи най-лошото, което можеше да се случи. Отказах се да ги търся чрез посредници, започнах да ги търся аз самата, но резултатите се оказаха трагични. Някои се смееха в лицето ми, защо-то ходеха там да пийнат по едно и тялото ми не ги интересуваше. Моето любопитство не възбуждаше тяхното, други ме презираха и хвърляха в лицето ми презрението си. Станах известна, което бе най-лошото, и някои от моите приятели спряха да ме поздравяват, започнаха да се носят слухове, че Мариса от ден на ден става все по-странна, а накрая една добра приятелка от университета, която мноЛо години по-късно се бе включила в бизнеса на хотелиерството, ми го каза съвсем ясно: „Виж какво, ако искаш ,нещо от тия типове, плащай си, има ги на тумби. Но не тук, по дяволите, защото тук само плашиш клиентелата ми...”

Казах на Серхио какво търся:

— Високи метър и седемдесет и осем най-малко, едри, да са с красиви лица, от ония, дето се харесват на ученичките, слаби, но мускулести. Без да са прека-лени културисти, от двайсет и пет до трийсет и пет години, единият може да е по-млад. Само единият, но никой да не е по-стар. За предпочитане мургави, с черни коси, дълги крака и моля те малко окосмени, колкото се може по-малко. Най-добре е да не са влюбени един в друг, най-добре е да се познават и да се харесват. За расата няма значение, щом не предполага по-високи цени, но без да са ориенталци, защото не ми харесват. Ах, и ако може поне единият от тях да е бисексуален или ако не е бисексуален, поне да може да чука жена, тоест мен, искам Да кажа, макар и да не му харесвам. Това не ме интересува, не мога да искам на всичко отгоре и да му харесвам. Освен това колкото по-надарени са, толкова по-добре.Така че вече знаеш. Виж какво можеш да направиш. Парите, мисля, че не са проблем...

Издекламирах го като скоропоговорка, без да спи-рам,за да чуя какво казва, като добре научен урок за устен изпит.

Исках да свърша по-бързо.

Изпитвах ужасен срам, че съм стигнала дотам.

Той поклати одобрително глава-на едно от моите изисквания, давайки ми да разбера, че е схванал точно, но въпреки това настоях отново.

— Искам содомити, не педерасти. Ясно ли е?

— Ясно — отвърна.

Беше страшно тих, за което Паблито ме бе предупредил, но в същото време бе и един от босовете на улицата, контролираше много хора, много агънца в нужда, отлъчени, красиви, покъртителни.

Аз исках да се държа настрана от помията, исках да остана встрани и се опитах, но не успях.

Когато разбрах, че няма друг изход, взех известни мерки. Отказах се от услугите на собствените си приятели, отказах и на Ели още в началото, защото той никога не би се съгласил, бях уверена. В крайна сметка бях всичко, което той се опитваше да бъде, имах всичко, което и той искаше да има, а на него му струваше толкова сълзи, такъв срам.., За него човечеството се делеше на две отлично разделени части и аз имах честта да се намирам в половината на щастливците, той никога не би си позволил такова разхищение.

Опитах се да се движа дискретно, да се срещам в отдалечени места от познатите центрове, да избегна всички предвидими рискове, но доста време загубих, за да се запозная с подходящи хора в подходящи места, минаха месеци, преди да бъде достатъчен само един телефонен звън,

Изпитвах панически страх от Пабло. Затова вземах всички предпазни мерки, но лошият шанс ме е преследвал винаги като някакво проклятие.

Веднъж в началото се видях с Ели.

Гус, един приятел на Пабло, срещах почти навсякъде, докато бродех по улиците, търсейки нещо, което да отведа в леглото си. Дори започнах да се съмнявам, че такива съвпадения можеха да са случайни, но накрая отхвърлих това предположение.

По-късно, един хубав ден, Паблито ми спомена за онзи сводник Реми. В сравнение с него Джими бе сукалче, но това не попречи да установим една дълга и сполучлива търговска връзка. Първия път ми намери две много добри и красиви момчета, но също и много скъпи. С тях се позабавлявах чудесно. После по-възрастният немного по-голям от мен ме разпита любезно за онова, което той също приемаше за нестандартна страст, казвайки следното: „Какво точно получаваш ти от всичко това.” Бях си задавала вече много пъти въпроса и щях да си го задавам още много пъти в тъмните, трескави нощи, които последваха тази първа нощ. Какво точно получавах от тях освен задоволяване на плътта.

Вероятно сигурност.

Правото да реша как, кога, къде, колко и с кого.

Да бъда от другата страна на улицата, на тротоара на силните.

Миражът на моята зрелост.

Често пъти интуицията ми подсказваше, че има други пътища, не така оплетени, интензивни и изнури-телни, за да се стигне до същото място, но никой не бе така удобен за мен, защото не знаех с точност докъде искам да стигна. Бях се сблъскала с тях, бях си тръгнала и толкова. Всеки момент можех да се върна по стъпките си без травми и без съжаление, защото това бе едно невинно забавление, само едно невинно забавление, с което се чувствах добре, по-зряла, по-силна, по-истинска, докато играех с тях...

Несъмнено изпитвах страх. Всеки път все повече се страхувах и не само заради парите, макар че и те щяха да се превърнат в сериозен проблем след време, когато свършат от сметката на Инес, които Пабло й внасяше всеки месец. Аз никога не му бях искала пари, не исках повече от точно необходимото, за да платя половината от разходите по нея, но той въпреки това внасяше много повече. Не исках да ги харча, в началото опитах, но по онова време добрите ми намерения се изпаряваха... Накрая похарчих всичко, пропилях ги набързо до последната песета и тогава парите наистина станаха проблем, макар и не най-тежкият.

Беше ме страх да не би да не мога да реагирам, да не мога да спра навреме. Понякога се смятах за неспособна да определя границата между фантазията и реалността, заплашена от сенките на един мръсен и чужд свят, към който никога не съм вярвала, че принадлежа, но който сега затваряше около мен жестокия си обръч.

Трябваше да го направя, съзнавах, че трябваше да го направя, но не можех да се откажа, не успявах, защото нищо не приличаше на тях, никое друго чувство не можеше да се сравни с онова, което събуждаха в мен. Никоя друга плът не бе сравнима с тази, която ми предлагаха, бяха единственото, което имах сега, когато бях заживяла отново този труден и монотонен живот, съставен от сиви дни, всички еднакви. Моето невинно хоби, единствената ми страст и развлечение в същото време.

Чертата бе много близо и ме плашеше.

Тогава мислех често за Пабло, защото всичко с него бе много лесно.

Очите ми блестяха и те се смееха на всичко. Бяха толкова красиви и двамата, изглеждаха така млади, че ми се сториха като онези преди двайсет години, в пролетната утрин в парка „Ретиро”, когато бяхме отишли с монахините да видим „Къщата на зверовете”. Беше екскурзия, някакви си четири спирки с автобуса, но учебния ден прекарахме като истински празник. Клетките смърдяха, зверовете не бяха зверове, а някакви нещастни и хилави подобия с проскубана козина, целите в рани, по които летяха мухи на рояци. Цял живот бяха хранили слона с парчета хляб и фъстъци и когато нещастният умря, страдах много. По същия начин бавно умираше и тази зоологическа градина. Беше интересна, но малка, бързо привършихме. Видяхме всичко за около 45 минути и тогава ни пуснаха. Двамата бяха седнали на една пейка на слънце, до езерото. Как им завидях! Сигурно са били на лекции сутринта. Как бих искала да съм като тях. Тогава се откъснах от групата и казах на Чело, че отивам с брат си. Седнах на земята да ги наблюдавам. Пабло цъкна с език и обяви със силен и ясен глас: „Цветя на злото” и започна да декламира, да дърдори на френски, като описваше големи кръгове с ръка, навеждаше се и се изправяше патетично. Бях единственият му слушател. След това се образува групичка от осем-десет души, някои разсеяни, други се смееха, а аз пригласях на последните, за да правя нещо, макар че не разбирах абсолютно нищо. Марсело, извърнат към Пабло, го наблюдаваше с възхищение, като че поемаше всяка дума, след което лицето му излъчваше мъка, радост, страх, тъга, несигурност, отчаяние... в началото помислих, че са полудели, но след това, когато започнаха да се въртят, без да могат да сдържат смеха си, вече не знаех какво да мисля. Изблиците им ставаха все по-силни и накрая Пабло спря изведнъж да говори и поздрави заобиколилите го с поклон. Тогава Марсело се качи до него на пейката, посочи го с пръст и извика: „Другари, това е социализмът!” Избухнаха ръкопляскания, не знам доколко спонтанни, а в далечината долавях все по-нервозния глас на настоятелката: „Мария Луиса-Поведа и Гарсия де ла Каса, елате веднага тук,” на което не обърнах нужното внимание, а само изкрещях в същата посока : „Отивам си у дома с големия ми брат!” Тогава ме хванаха за ръка и си тръгнахме. Излязохме от парка без проблеми и ме заведоха на терасата на един ресторант, за да хапнем скариди на скара и пием кока-кола, истински лукс. Аз също реших да променя презимето си за сметка на по-благородническите имена и оттогава съм само Руис Гарсия. Марсело от години се подписваше така само от инат и разбира се, успяваше да ядоса баща ми всеки път, когато хванеше телефона или вземаше писмо от пощата. Горкият, гордееше се с аристократическото звучене на презимето си, идващо от случайно съвпадение на двата напълно плебейски произхода, като наблягаше особено на „и”-то, което ги свързваше. Така че аз имах четири от най-изиска-ните имена — Мария Луиса Аурора Еухения Руис Поведа и Гарсия де ла Каса, но от този ден, в който ги срещнах в парка, бях само Лулу Луис Гарсия. В Париж хвърляха павета срещу полицаите, а те се задоволяваха да декламират Бодлер в един обществен парк, но бяха млади и красиви, очите им блестяха и се смееха.

— Какво става с теб — гласът на Марсело прозвуча далечен, но той бе съвсем близо до мен. — Още ли не се чувстваш добре?

— Разбира се, че съм добре, вече нямам температура... — успокоих го. Съвземах се след тежък и неизле-куван грип, поради което не бях отишла да вечерям с тях. — Просто се бях замислила за една много стара случка през една сутрин в парка „Ретиро”. „Цветя на злото” помните ли? Не знам защо, но днес ми напомняте за вас двамата през ония времена. Има нещо, сигурна съм, което ви подмладява, не знам защо... — смяха се много на догадките ми, спогледаха се многозначително, но продължиха да мълчат. — Няма ли да ми разкажете? ...

— Не — отговорът на Пабло бе заглушен от звънеца на вратата, заглушаващ механизъм с въженце, който трябваше да е вече на осемдесет години и който бяхме запазили по чудо.

Не очаквах гости, но се изтърсиха куп хора.

Луис, техен съученик, грозен и стар техен приятел, в процес на дезинтоксация след тежко прекарана сантиментална раздяла, пристигна с две мадами. Едната бе дребна, руса, заоблена и женствена до мозъка на костите си, съвсем негов тип. Жените никога не му омръзваха. Другата — висока и кокалеста, с латиноамерикански акцент, ми се стори много странна. Подозрително приличаше на мъж, макар че тънкият й глас разсейваше впечатлението. Опитах се да разбера истинската й същност, но Пабло не изглеждаше разположен да отговаря на въпроси, а и Марсело последва примера му.

От време на време Луис отправяше към Пабло настойчиви въпросителни погледи. !

Помислих, че правилно съм изтълкувала положението му. Очевидно е дошъл да свали някоя, но дори не знае кога да започне.

— Добре — каза накрая, отговаряйки може би на някакъв знак, който не успях да доловя. — С кого започваме?

— Стига бе, нима още мислиш за това. - Марсело ме погледна изпод око, не се лъжех, искаше да ме хване. — Аз се отказвам.

— От какво се отказваш? — клъвнах, разбира се.

Нямаше да ги лиша от това удоволствие, след като си бяха дали толкова труд да доведат Луис, и така нататък...

— Нищо, това е тъпотия — отвърна ми самият Марсело. — Последна тъпотия, но половината Мадрид е луд по това...

— Но какво е? — започнах да ставам любопитна. —

От две седмици не съм излизала вечер заради тоя грип.

— Една игра — усмихна ми се Пабло. — Глупава игра като оная за пирата с дървения крак... за лимана, за пилешкия врат и други, но ти беше много малка и едва ли си играла някога на тия игри. >

— Да, да, много пъти съм играла — още помнех страха, — беше много забавно.

— Как се играеше? — попита някой.

— А! Това е една доста сложна игра — обясних. — Трябваше да участват поне трима души, за да се изиграел Сядаш на стол в тъмна стая, като в ръката си държиш пластелин, половин изстискан лимон и врата на едно заклано пиле, колкото се може по-голям, между краката си и още други неща, които не помня. А, да! Също имаше и бастун, който изпълняваше ролята на ортопедичен крак. Втори човек избира поредния глупак и му обяснява, че ще го заведе да види пирата с дървения крак. Вкарваше го в тъмната стая, хващаше го за ръка, която прекарваше през пластелина, обяснявайки, че това е прокажената ръка на капитана. След това го хващаше внезапно за единия пръст, който вкарваше в лимона, като обясняваше, че това е празната очна ябълка, която пиратът е изгубил в битката. Тук женствената приятелка на Луис възкликна: „Какъв ужас!”, след което ръката трябваше да се придвижи бавно по тялото на предполагаемия пират, за да знае жертвата през лялото време какво пипа — стомаха, корема... Изведнъж малко по-надолу ръката му хващаше пилешкия врат, който другият поставяше както трябва, и ви се кълна, че беше точно като мъжки член, влажна плът във формата на цилиндър, тъй като отвътре е цялото с жили. — Тук се засмях, като си спомних смеха и писъците, с които привършваше всяка игра. — В този момент трети човек запалваше светлината и се разкриваха всички тайнствености. Беше много забавно...

— Но това е гениално — извика (тя или той) латиноамериканката, която изглеждаше ентусиазирана. — Хайде да играем сега, моля ви! Не казвайте, че не искате...

— Добре, хайде да играем — извика една мургава, страхотно впечатляваща, блела и много слаба мадама в костюм от лилава кожа, която беше дошла с група хора. Думите й бяха последвани и от други гласове.

— Но това е глупост! — Марсело отказваше да се съгласи с това, което се очертаваше вече като всеобщо желание.

— Дббре — настоя Луис — с кого да започнем?

— Кларита? — Пабло се обърна към приятелката на Луис. Отправих му ядосан поглед, който той улови, като ч отвърна със злорада усмивка. Няма да се осмели, помислих си. — Много добре, ще започнем от Лулу — не посмя. — Трябват ми пет големи кърпи.

— Шест — поправи го Марсело.

— Не. — Пабло извади от джоба на панталона си червена пластмасова топка, малко по-голяма от билярдна, през която минаваше нещо черно — връзка, ластик или нещо подобно, и я заподхвърля в ръце.

— Само пет — потвърди брат ми с глава.

— Ей сега ще ги донеса...

— Не — спря ме той. — Не можеш да останеш тук, трябва да отидеш в друга стая. Вече ти казах, че играта много прилича на онази с дървения крак.

Хвана ме за ръка и ме поведе през коридора. Извадих пет кърпи за глава от едно чекмедже на тоалетката в моята стая и се върнахме, за да вляза в онова, което наричах салон за гости — спалня с голямо легло, което обикновено използваше кенгуруто на Инес.

— Ще вържа очите ти. — Пабло погледна на светлината всички кърпи и избра най-тъмната, която изпробва и на себе си, преди да ми върже здраво очите.

— Виждаш ли нещо?

— Не.

— Наистина ли? — настоя. — Важното е да не можеш да виждаш нищо, иначе играта не е интересна.

— Наистина — отговорихЛму. — Не виждам нищо.

Минаха няколко секунди п пълно мълчание. Почувствах, че движи ръката си, за да провери и по друг начин ефикасността на импровизираната превръзка на очите..

— Добре, вярвам ти, че не виждаш нищо. Легни на леглото по гръб...

— Защо?

— Ще*те вържа за рамките.

— Слушай — всичко това започва да ме безпокои.

— Каква игричка е това?

— Ако не искаш, ще те оставя и ще го направим с Кларита...

— За нищо на света — легнах в средата на леглото..

— Само това остава, вържи ме.

Без да спира да се смее, хвана дясната ми китка и я стегна с една кърпа за железата на леглото. Бях вързана здраво, но не така, че да ми причинява болка, а имах и известна свобода на движение, без да мога да се освободя от връзките.

— След това да не ми се сърдиш — беше завързал и левия ми глезен, — защото това е истинска тъпотия. Тая игра наистина ще те разочарова...

Когато приключи с десния ми крак, се отпусна до мен и ме целуна. Допирът му предизвика странно усещане, защото не можех нито да го видя, нито да го пипна, но знаех къде е. Той отдръпна изведнъж устни и останах с изваден език, като се мъчех да го хвана, движейки глава във въздуха. Той се засмя и отново ме целуна.

— Обичам те, Лулу.

Тогава започнах да разбирам, че щяха да ме жертват. Все още не знаех по какъв начин, нито за кого, но щяха да ме жертват.

Разбира се, не казах нищо. Не ми беше за първи път.

Откъсна се от мен и дочух стъпките му да се отдалечават към вратата. Преди да излезе, спря и за последен път ме предупреди:

— Не се нервирай, ако се забавим.... Сега трябва да приготвим много други неща.

Излезе, затвори вратата след себе си, както прецених по звука.

Само това оставаше, помислих, останалото е без значение. Парите, започнах да мисля за тях. Естествено парите имат развращаващо действие. В началото не бяхме много добре финансово, докато не почина свекър ми, и тогава започнахме да се възползваме от приходите на печатницата, солиден фамилен бизнес. Бях достатъчно обичана, глезена и ми бе угаждано през всичките тия години.

Никога не бяхме имали слуги, само една помощница, самотна майка с две деца от едно село от Гуада-лахара, много глупава и доста грозна, бедната. Достатъчно й беше цялото нещастие, което имаше.

В началото не можех да свикна, поставях капанчета из цялата къща, кутия цигари тук, книга там и когато ставах сутрин, си стояха на същото място. Беше като някаква магия, отваряш хладилника и виждаш, че има лед и студени бири, че никой не ги е изпил. Купувах си рокля, която оставях две седмици в гардероба и когато се сещах да си я сложа, виждах, че етикетът й все още стои. Беше невероятно.

Можех да кажа „отивам да уча” и да се затворя в стаята си, в една стая само за мен. О, Боже, това беше най-голямото ми щастие, не можех да повярвам и доста време мина, докато свикна.

Действителността и новите усещания ме объркваха в началото.

Пабло много се забавляваше с моите вечни изненади, които подхранваше със съвсем лични подаръци, удивителни неща за мен самата като писалки, гребени, музикални касичка с ключалка, речник на гръцки и есперанто, гумен тампон, на който бе изписано цялото ми име, очила с менящи се цветове на стъклата, което най-много ми хареса, защото никога не са ми били необходими, но имах огромно желание да имам очила... Той не разбираше много добре причината за моето щастие. Имаше само една сестра и родителите му винаги са били богати, по-богати от моите. Никога не бе наследявал нищо от някой брат и винаги бе спал сам. Той също беше убеден, че децата в многодетните семейства се смеят много и че имат особено щастливо детствз.

Аз бях само на пет години, само на пет години, когато престанах да съществувам.

На пет години престанах да съм Лулу и се превърнах в Мариса, име на голямо момиче.

Мама се върна у дома с близнаците и всичко приключи.

Свикнах да се разхождам сама из къщи с кошничка, пълна с играчки, и никой да не иска да играе с мен, да ме хване за ръка, нито да има време да ме заведе в градината, на кино. Вечно повтаряха, че близнаците създавали много грижи.

Тогава Марсело ми обърна внимание.

Винаги е имал слабост към изгубените каузи, а аз никога няма да мога да му се отблагодаря достатъчно.

Неговата безусловна любов бе единствената ми опора през моята нетипична зрелост.' Между петнайсетте и двайсетте ми години, през оня ужасно сив живот, имах само него, докато се върне Пабло, който великодушно ми върна изгубените удоволствия, онова детство, което ми бе отнето така грубо и несправедливо.

Той никога не ме разочарова.

Никога не ме е разочаровал, си помислих, това е единственото, което оставаше, всичко останало се бе изпълнило...

Тогава влязоха.

Не знаех колко са, защото, изглежда, вървяха боси, а освен това звукът на една отваряща се ножица, която издаваше „хръс, хръс, хръс”, заглушаваше всички останали шумове, притъпявайки и последното ми сетиво за разпознаване.

Усетих, че някой легна на леглото до мен и постави цигара в устата ми.

— Искаш ли да пушиш? — беше Пабло. — След това няма да можеш...

Хванах филтъра между устните си и се отдадох жадно на удоволствието, което ми отстъпваха. Когато бях свършила почти цялата цигара, извадиха фаса от устата ми и веднага усетих странен натиск под лявото си ухо.

Това, което усещах като гладка топка с равни очертания, вероятно бе от пластмаса. Запуши напълно устата ми. Нечии пръсти докоснаха дясното ми ухо, за да поставят нещо под него. Топката застана между устните и върху бузите ми се опънаха две нишки или въженца, които излизаха от центъра.

Дори със затворени очи не ми бе трудно да отгатна формата на намордника си.

Червената пластмасова топка, която бях видяла за миг в ръката на Пабло, сигурно бе продупчена в средата. През нея минаваше двоен ластик, вероятно облечен, от тия, дето се употребяват за връзване на косата, защото не щипеха кожата ми. Беше съвсем обикновен, но ефектен предмет. Не ми позволяваше да издам звук.

Веднага след това дочух отново звука на отварящата се ножица. От другата страна на леглото някой ме събу и погали пръстите на краката ми, като ме гъделичкаше непоносимо. Тогава усетих допира на нещо неприятно студено под ръкава на блузата ми, точно до мишницата. „Хръс, хръс, хръс” — ножицата разряза плата и презрамката на сутиена. След това Пабло, предположих, че бе той, се наведе над кен и повтори движението и от другата страна. После ножицата се плъзна между гърдите и разряза точно през средата сутиена.

Това напълно ме убеди, че е Пабло, защото му доставяше огромно удоволствие да къса дрехите ми, някои от които не бях носила и два часа. Избирах ги най-внимателно, с часове в магазините, а след това дори не можех да изляза на улицата с тях. Бикините, които купувах, стигаха фантастични бройки. „Това е истинско разхищение”, оплаквах се аз. „Не можеш да си представиш колко пари ни струва тази твоя мания”, а той се хилеше и ми казваше да ходя без гащи поне вкъщи, защото съм нямала нужда от тях. Накрая склоних както винаги и ходех без нищо под полата. Не свикнах напълно и когато се появяваха гости както тази вечер, тичах към банята. Имах стратегически пръснато бельо из цялата къща, макар че почти винаги ходех полугола.

Той се отмести леко напред.

Оставиха на мира краката ми.

Никой не говореше, никой не издаваше звук, за да не мога да различа колко са, нито кои са, но предчувствах, че и брат ми е между тях, и това не ми се нравеше. Никога не съм знаела до каква степен Мар-село познава подробностите от историята ми с Пабло и предпочитах всичко да продължи както преди, но тази вечер усещах, че и той е там и че ме гледа.

Огромната сребърна катарама на колана ми, който бе толкова голям, че покриваше стомаха ми, бе разкопчан по нормалния начин.

Ножицата се плъзна бавно под полата и продължи надолу. „Хръс, хръс, хръс” — докато разряза напълно плата по средата. Някой, седнал в краката ми, дръпна бързо полата надолу и я смъкна.

Останах отново сама в леглото. Няколко секунди не се случи нищо. Опитвах се да отгатна вида, който имах, завързана за рамката на леглото откъм главата и откъм краката с напълно разтворени крака, с вързани очи, с уста, запушена с предмет, ластиците на който се впиваха все по-дълбоко в бузите ми и караха ушите ми да пламтят. Чувствах се неудобно и още по-засрамена от глупавата си доверчивост.

Бях попаднала в груба, инфантилна клопка на тая възраст. Изглежда, никога нямаше да порасна напълно и макар че това не ме тревожеше особено, тази нощ се чувствах особено зле може би заради присъствието на брат ми.

Трябваше да очаквам нещо подобно още преди години, защото Пабло никога не задържаше нещата вътре в себе си.

— Харесва ли ти? — Гласът му изразяваше известно задоволство, което ми се стори познато. Обичаше да се показва страхотно горд. Не получи отговор.

Острият край на едното рамо на ножицата започна да описва извити линии по деколтето ми, след което спря на определено място и движението, наложено от някой, накара другото рамо да опише все по-големи кръгове около него, като че ли бе пергел.

Опитвах се да стоя съвсем спокойно.

Бях спокойна, защото знаех, че няма да ми сторят зло, но контактът с острия метал ме безпокоеше. Ножицата премина през цялото ми тяло, погали гърлото ми, потанцува по пъпките на гърдите ми, плъзна се по корема ми, дори притисна малки части от кожата, държейки ме в напрежение и очакване, жертва на тези опасни милувки, в очакване на нежелана развръзка, която никога нямаше да настъпи.

Изведнъж спрях да чувствам студеното й присъствие. Вече нямаше да се свивам под острите й заплахи, може би е била само една маневра за разсейване, помислих си.

След това някой постави ръката си върху мен и се запитах кой може да е. Кой управляваше тази ръка, която след леко начално пляскане започна да ме мачка, да стиска гърдите ми, да стяга кръста ми, да притиска пъпа ми, да бърка накрая с пръсти в отвора на вулвата ми, като я натисна с цялата си длан отгоре. След това усетих втора, трета ръка, макар че ми бе трудно да отгатна на кого бяха, защото леглото се изпълни с хора. Усещах близостта им от двете си страни, леглото скърцаше силно, особено когато се отместваха, нечии устни се залепиха на врата ми, целувайки го неколкок-ратно, и в същия момент един език застина на подмишницата ми, един пръст влезе в мен, една ръка се плъзна зад кръста ми, друга ръка поглади дясната ми ръка, един крак се прехвърли през моя крак, едно коляно се заби в бедрата ми.

Опитвах се да мисля.

Едната бе южноамериканката, в което бях сигурна, друг беше Пабло, защото никога не бе ме предлагал другиму, без сам да вземе участие в играта, а трябваше да има и трети, още един мъж, защото усещах предимно мъжки форми, чийто контакт бе ръбест и твърд, а може би латиноамериканката е мъж в крайна сметка. Бях объркана, а те, които и да бяха, правеха възможното, за да ме объркат още повече, ръцете и устните им се движеха много бързо по тялото ми, изведнъж сменяха обекта и бе невъзможно да ги следвам, да отгатна дали езикът, който сс появи сега върху измъченото ми ухо, бе същият, който преди секунди изчезна между краката ми, да определя милувките, хапанията. Не можех да разбера кои са. Нещо прека-лено дебело, за да бъде пръст, кацна над затворените ми клепачи, над превръзката. Пенис, не можех да го квалифицирам по друг начин. Така слепешката, с вързани ръце, как можех да зная дали е член, някой пищен член или само тъжна и сбръчкана пишчица. Накара ме да почувствам връхчето му върху едната си гърда, като я галеше първо в кръг, а след това’, удряйки ритмично зърното и покривайки с лепкава мъзга.

А Марсело сигурно наблюдаваше всичко това.

Известно време се опитвах да се държа, да не се оставям, да лежа спокойно, с плътно прилепнало тяло за матрака, не исках да мислят, че съм се предала, но забелязах, че кожата ми започна да настръхва, и познавах добре различните етапи на процеса. В началото порите настръхваха, след това идваше вълна топлина, която нахлуваше в корема ми, за да се разпръсне след това по всички посоки, започваше тръпката по сгъвки-те, по вътрешната част на бедрата, около пъпа. Френетичното гъделичкане бе прелюдията на неизбежния взрив, тогава някаква несъществуваща пружина с огромна сила се опъваше в мен, изтласквайки ме напред, и това беше началото на края, пълното ми предаване. Движенията ми се учестяваха, разтварях се, огъвах тялото си, докато ме заболяха костите, а напрежението продължаваше до окончателното удоволствие. Плътта ми се пренасищаше и не можех да се боря срещу нея.

— Когато пожелаеш... — Гласът на Пабло, прегракнал и насечен, даде тон на нова фаза. Всички ръце и всички устни ме оставиха веднага. Хладни и влажни пръсти върху горящата ми плът се плъзнаха зад ухото и ме освободиха от мъчението на ластика. Ноктите не бяха по-дълги от пръстите. Латиноамериканката имаше къси нокти, помнех, защото се бях вгледала преди това в ръцете й: чудесни, фини и деликатни ръце, несъответстващи на ослналата част на тялото. Пластмасовата топка падна от устните ми. Липсата й така ме облекчи, че направих две-три движения с челюстта, за да се отпусне долната част на лицето ми, почувствах се задължена да благодаря.

— Благодаря...

Някой, който не беше Пабло, защото той никога не би реагирал по този начин, едва сдържа смеха си. Звукът ми се стори далечно познат, но нямах време да анализирам,защото не бяха изминали и две секунди, когато отново разбрах, че устата ми е пълна.

Непознат мъжки член се плъзгаше в устата ми.

— Тук съм, до теб — пояснението бе напълно излишно, защото прекалено добре знаех, че не е той. Почувствах дъха му до лицето си и усетих как едната му ръка се вмъква между темето и възглавницата ми, хващайки косите и натискайки главата ми нагоре в ритъм с плътта, която влизаше и излизаше от устата ми, един член, доста по-голям от неговия в основата, но значително намаляващ към върха, което го правеше по-къс и тесен.

След малко, когато движенията на непознатия станаха неконтролируеми за моменти, усетих, че Пабло застава на колене до мен. Предположих, че ще се присъедини, но не го стори.

Ръцете му уловиха кърпата, с която бе завързана дясната ми китка и я развързаха от позлатената рамка. Почти в същия момент други ръце, които не можех да идентифицирам с тези на новия ми любовник, отвързаха лявата ми ръка. Тогава той извади члена си от устата ми.

Някой се зае да развързва краката ми.

Друг хвана двете ми китки и ги върза на гърба ми.

Предчувствах, че са само двама мъже, може би още от самото начало, а това с южноамериканката може би бе чисто въображение. Но сега след толкова движение вече не знаех кой е Пабло и кой другият, бях загубила всичките си сетива.

Някой ме бутна, за да ме обърне.

Друг ме хвана за колана, дръпна го нагоре и ме застави да забия коленете си в леглото.

Някой, застанал зад мен, ме прониза.

Друг, застанал пред мен, хвана с ръце главата ми, държейки я, докато вкарваше члена си в устата ми. Това бе членът на Пабло.

— Обичам те...

Обичаше да го повтаря във възлови моменти, давайки ми кураж. Знаеше, че гласът му разсейваше съмненията и угризенията ми.

Марсело гледаше всичко това. Може би също бе дочул последното, което ми каза, но вече бях много далеч от него, много далеч от всичко, бях в оргазъм.

— Позволи ми, Лулу — не преставаше да е любезен. Да иска да му позволя, когато едва можех да отделя устата си от тялото му без помощ, с напълно обезд-вижени ръце и тяло от сладострастните движения, които ме пронизваха. — Сега е мой ред...

Повдигна много внимателно главата ми и я постави на леглото, като лявата му буза опря матрака. Сякаш импулсиран от страхотна интуиция, непознатият изскочи от мен точно в момента, в който вулвата ми започна да тупти и всмуква сама въпреки волята ми.

— Не правете това сега — едва долових гласа си, който бе като шепот. — Не сега...

— Но как можеш да си такава мръсница, миличка - долавяше се смях в думите на Пабло. — Ти дори не знаеш кой е... А, вече може би се досещаш? — Отвърнах, че не зная, защото наистина не знаех, а и не ме интересуваше, освен да ме напълнят най-после. — Лулу, Лулу, какъв срам... Да гледа човек подобна сцена от собствената си съпруга е прекалено силно преживяване за мъж от добро... — Двамата все още бяха там някъде, без да ме докосват. Ставах все по-истерична, трябваше да взема някакво решение и реших да се откажа от тях колкото и да ми беше мъчно. Изпънах краката си и се опитах да се потъркам в матрака. Не успях след два опита, защото беше много трудно да координирам движенията си с вързани ръце, макар че накрая успях да установя някакъв контакт с плата. Не послужи за нищо,резултатите бяха отчайващи, движенията възбуждаха все повече желанията ми, вместо да ги угасят. Пабло продължаваше да говори и думите му ме възбуждаха повече от каквато и да е милувка. — Станала си страхотна мръсница, не спирай заради мен, продължавай да си търкаш клитора в матрака, но говори, разправяй какво чувстваш. Харесва ли ти? Какъв жалък спектакъл, Лулу, освен товапред всички наши гости. Всички са тук и те гледат. Какво ще си помислят сега за нас! Но ти продължавай, не се грижи за мен. Не мисля да издържам повече, отивам си, тръгвам си още сега. За какво да продължавам да гледам как се подиграват с честта на един мъж?... Сега вече ще си спомняш за това, кълна се, че ще го помниш — наведе се над ухото ми, за да ми го каже, но държеше настрани тялото си. — Ще те оставя тук заключена два дни, може и да те вържа отново за леглото с тиксо, за да видя дали ще ти се изпарят желанията...

— Моля те... — обърнах глава към мястото, откъ-дето идваше гласът му, и настоях за последен път, почти със сълзи на очи. — Моля те, Пабло, моля те....

Тогава нечии ръце ме сграбчиха жестоко за кръста и ме обърнаха във въздуха. Пръстите му се впиха отново в тялото ми и ме придърпаха бързо напред. Когато най-после успя да ме обладае, повтори, че ме обича... Каза го няколко пъти съвсем тихо, като някакво ехо, докато ме водеше умело към моето собствено падение.

Все още не им беше достатъчно.

Обладаваха ме, като се редуваха,на равни интервали, системно и поред. След това другият, който не беше Пабло, ме хвана под мишниците и ме застави да се изправя. Помолих го да ме държи, защото краката ми трепереха, и той ми помогна да направя няколко крачки, когато чух гласа на Пабло, нареждайки ми да спра.

Беше единственият, който говореше през цялото време, другият не бе произнесъл нито една дума, а и аз не можех да го видя, защото кърпата бе здраво въозана на очите ми. Знаех, че ако удоволствието не би било толкова интензивно, отдавна главата ми да се бе пръснала от болка.

Пабло застана зад мен и развърза ръцете ми.

— Качи се върху него!

Ръцете му ме насочиха и най-напред коленичих върху това, което предположих, че бе стар шезлонг от тъмна кожа, вещ от ателието на свекърва ми.Непозна-тият ме хвана за кръста и ме постави върху него. Едната му ръка държеше вулвата ми, докато с другата си помагаше да влезе в мен. После двете за съвсем кратко обходиха тялото ми, след което притиснаха задника ми, преди да го опънат напълно, за да влязат докрая в мен. Както изглеждаше, тази вечер щеше да е много специална, мислех си, докато, се възхищавах на спокойната еслественост, с която Пабло и другият си поделяха поравно тялото ми, като че ли бяха свикнали да си делят всичко.

Почти веднага ме обладаха отново.

Тялото на непознатия се изпъна под моето, ръцете му промениха положението ми, като ме накараха да се просна отгоре му, докато повдигаше ръцете ми, за да ги опра на облегалката. Едва тогава Пабло започна да се движи съвсем бавно,но много интензивно, което ме тласкаше към тялото на другия мъж, който след това ме отдалечаваше от себе си, хванал ме здраво с ръце за кръста, за да започне това отначало. Докато ритъмът на акта ставаше все по-умерен и синхронизиран, забелязах, че анонимният ми любовник като че ли имаше намерение да се откаже от първоначалното си пасивно поведение. Започна да повдига цялото си тяло към мен — незабележимо в началото, но винаги нежно, като постигаше почти перфектен синхрон с движенията, които Пабло му налагаше отзад. Членовете им се движеха в унисон вътре в мен и можех ясно да усетя всеки един. Главичките им се докосваха, допираха през това, което усещах като тънка мембрана, парче кожа, чиято цялост можеше да се наруши и която ставаше все по-тънка и по-тънка. Ще ме разкъсат, мислех си, тогава наистина ще се срещнат един с друг. Повтарях си го сама и ми харесваше да го чувам. Ще ме разкъсат, колко хубаво, тази ненужна мембрана ще бъде завинаги скъсана. Представях си уплахата им, когато разберат нещастието, приближените им членове. Ще ме разкъсат, продължавах да мисля, когато изведнъж им съобщих, че свършвам. Обикновено не казвах, но този път предупреждението излетя от устните ми, при което движенията им зачестиха, пронизаха ме и първоначално нищо не можах да разбера, след което усетих,че тялото на непознатия се тресеше и виеше под моето, устните му стенеха, спазмите му удължиха и моите. Тогава една ръка дръпна кърпата от очите ми, но аз не ги отворих, все още не можех да го направя до момента, в който Пабло не престана да се движи отгоре ми, докато не изчезна напълно натискът му.

След това тримата застинахме няколко секунди неподвижно.

Може би ще бъде по-добре да не отварям очи, да се обърна слепешком и да се мушна в леглото, като се свия в ъгъла и чакам.

Може би това щеше да е най-разумното, но не можах да издържа на любопитството и повдигнах с труд главата си, заровена все още в рамото му, изчаках още две секунди и отворих очи.

Брат ми с разкривени все още черти от удоволствието ми се усмихна.

След това се доближи до мен и ме целуна по устните полекичка — жест, който използваше при особени случаи.

Затворих отново очи.

Тогава Пабло се зае с мен. Винаги го правеше.

Положи ме в леглото, целуна ме, хвана Марсело и излязоха от стаята, като остана при него, докато той си отиде. Занесе чаша вода на Инес, която се беше събудила, върна се при мен, прегърна ме, гали ме, успокоява ме и не се махна,докато не заспя.

За Пабло границата между светлината и сянката беше съвсем ясна и никога не смесваше нещата, а само прибавяше определена доза от всяко нещо към спокойното удоволствие на всекидневния ни живот.

С него бе много лесно да пресечеш чертата и да се върнеш жива и здрава от тази страна, да вървиш по тънкото въженце.

След това единственото, което трябваше да направя, бе да затворя очи.

Той се заемаше с всичко останало.

Най-малко желаех да чуя неговия глас в този момент. Изпитах желание да затворя телефона, без да му отговарям, но след това се сетих, че подаръците ми тази година не бяха кой знае колко много.

— Мариса?

— Да, аз съм.

— Здравей, Реми е на телефона.

— Познах те.

— Много пъти те търсих миналата седмица, но никой не отговаряше...

— В понеделник имах рожден цен и излизах доста често.

— Честито. Колко навърши?

— Двайсет и осем... — Излъгах, но се засрамих, след което се поправих. — Плюс три стават трийсет и една.

— Та това е отлична възраст!

— Ами да. — Той трябваше да е най-малко на четиридесет и пет, както говореха.

— Ами аз ти се обаждах за нещо...

— Съжалявам наистина, братле, предпочитам да те предупредя, преди да продължиш, невъзможно е, за-щото съм без пукнат грош и в последно време не мога да си позволя никакви удоволствия.

— Не, не става въпрос за това...

— Така ли? — последното му изречение ме обърка. Познанството ни от първия миг се ограничаваше само до едно определено нещо.

— Не. Тоя път не ти се обаждам за същото, макар че в действителност е нещо подобно, но няма да ти струва и грош, спокойно....

— Не разбирам...

— Ще разбереш. Имам клиент... много специален, един чичко от Аликанте, който се занимава с продажба на апартаменти на пенсионери германци и белгийци, нали знаеш...

— Да.

— Така че тоя чичко идва през зимата понякога в Мадрид, за да се позабавлява, разбираш ли?

— Разбирам.

— Слушай, ако се сьрдиш, по-добре да не приказваме, а?

— Не, не се сърдя — дадох си сметка, че последният ми отговор бе доста хладен. — Продължавай.

— Добре. Става въпрос, че той прави всичко, разбираш ли, и ме помоли да му организирам едно сеансче, н>; иска да има и .. ацама също. Та си помислих, че може би на теб ще ти хареса, тъй като познаваш останалите — Маноло. Хесус и някои други. Така че реши, ще бъде вдругиден...

— В Енкарна ли?

— Ако ти искаш, може да бъде и там, след един и половина...

— Толкова късно ли?

— Да, той бил зает преди това, някаква вечеря със стари приятели от казармата или нещо подобно, не ми обясни точно, и след това решихме...

— Не, виж какво, Реми, без мен наистина.

— Но ти няма да го правиш с него, той само иска да гледа. Той е с жена и дете...

— Не вярвам.

— Кълна се, че е така. За какво да те лъжа? Нямам сметка да те лъжа, маце, знаеш.

— Все едно. Не желая. Няма да отида.

— Твоя воля, но ако наистина си зле с мангизите, можеше да препечелиш нещичко...

На вечеря бях почти склонна да отида, макар че вече му затворих телефона веднага щом спомена за пари.

В началото се почувствах зле, ужасена напълно от самата себе си. Питах се какъв ли вид имам, щом Реми се бе осмелил да ми предложи такова нещо. Чувствах се ужасно зле, прекалено зле, но той продължи да настоява и се обади два часа по-късно, кдто атакува болезненото ми място, питайки ме не е ли все едно от коя страна ще съм. Веднъж пред него бях споделила, че ми се струва но-срамно да платя, отколкото да взема пари от мъж, за да легна с него. Той ми го припомни и най-лошото бе, че възприе тон на загрижен и разтревожен, като че ли ми беше по-голям брат, който ми се кара за липсата на смелост. Ако умеех да го сторя, бих го дефинирала като инфантилни задръжки, чиста наивност. Но той го дефинираше по друг начин, казвайки, че щом съм з играта, трябва да спечеля, а не да бъда глупава, след като съм го правила хиляди пъти. А тоя път нямаше да е ло-различно...

По време на вечеря бях почти решена да отида.

Чертата ме мамеше, близостта й оказваше почти неудържимо привличане върху мен: зовът от пропаст-

та, желанието да се спусна в бездната и да падам, да се търкалям стотици, хиляди метри, да се разбия в дъното, за да не трябва да мисля отново за вечността.

По-късно у дома, на излизане от банята, се огледах добре и забелязах, че съм започнала да напълнявам.

Загърнах се в хавлията, за да не се виждам.

Съмнението дойде по-късно, следобед, когато се питах как да се облека, за да отида на странната си среща. Каква рокля да облека — черна, къса, тясна, деколтирана или нещо нормално като обикновена жена.

Щях да съм безкрайно благодарна на съдбата, ако Патрисия предложеше да вземе Инес от училище, преди да я отведе да спи в къщата на родителите ми.

Не бих искала я виждам.

Съмнявах се.

Равносметката бе жестока.

Пабло не бе пожелал да ме изслуша. Опитвах се да му го обясня. Говорих сама пред него в продължение на часове, но думите ми преминаваха през ушите му.

Не бе пожелал да ме изслуша, беше се заинатил на последната от моите лудости и не искаше да погледне по-нататък от нея. Не искаше да ме изслуша, не искаше да ме разбере. Съжалявам много, каза. Беше моя идея и само моя, която от години се въртеше в главата ми. В края на краищата Марсело е най-добрият ми приятел, но ми коства доста да го убедя. Двамата решихме, че е без значение, вече не сте на възраст, в кояго би могла да възникне някаква връзка между вас, но не очаквах, че това така ще те нарани. Ако знаех, кълна се — каза той, — бих се отказал навреме, кълна се, че съжалявам.

Опитвах се да му обясня, говорихме в продължение на часове, че никога не съм смятала за почтено кръвосмешението. Разбира се, че никога не бях мислела, че Марсело ще реагира по такъв естествен начин след случилото се, защото никой от двамата никога повече не спомена нещо по този въпрос. Нито заедно, нито

поотделно, сякаш нищо не бе станало. Четях го по лицата им, в жестовете им, в ненарушимото спокойствие на техните действия, сякаш нищо не се бе случило.

А бяха станали много неща. Не беше само това.

Тогава започнах да се питам за качеството на всички лекции по теория, започвайки от първата. Измъчваше ме подозрението, че любовта и сексът не можеха да съществуват съвместно като две съвсем различни неща, и убедих сама себе си, че любовта трябва да е нещо друго.

Точно половината от моя живот — нито повече, нито по-малко — бе свързан само с Пабло.

Никога не бях обичала друг мъж.

Това ме плашеше. Плашеше ме ограничеността ми.

Чувствах като че ли всичките ми движения — от ставането сутрин от леглото до лягането вечер — са предварително свързани с него.

Това ме потискаше. Неговата сигурност ме потискаше.

Тогава се убедих, че никога, докато съм до него, няма да порасна, дори да стана на трийсет и пет години, после на четиресет, на четиресет и пет, петдесет, петдесет и пет, така до шейсет и шест — възрастта на майка ми. Нямаше никога да порасна, а щях да си остана вечното момиче. Но не едно красиво момиче на дванайсет години, а едно нещастно чудовище на шейсет и шест години, потопено в проклятието на вечното детство.

Самосъжалението е лош знак.

Затова тръгнах.

Но никога не можех да забравя, че преди поне бях щастлива.

Накрая избрах една черна рокля — къса и тясна, с голямо деколте — от ластичен плат, който прилепваше по тялото ми като бански костюм.

След това аркансилът, който държах в ръката си, се изплъзна необяснимо как между пръстите ми, като нацапа бузата ми с три тънки черти черен грим.

Ядосах се на самата себе си и намокрих края на една книжна кърпичка, за да се изчистя.

Погледнах се в огледалото.

Видях лицето на жена на средна възраст, вече стара, с опънати устни, белязани от типична гримаса. Две тънки бръчици показваха възрастта и познанието — сложна смесица, — антитеза на лесната неконтролируема усмивка, обикновено свършваща в гримаса, на онова невинно екстравагантно момиче, което бях някога.

Задържах очите си върху тази жена няколко секунди.

Не ми харесваше.

Равносметката бе жестока, ужасяваща.

Отворих крана за студена вода и измих лицето си със сапун, като съзнателно го разтърквах с една гъба, правейки пяна, докато кожата ми започна да гори.

Почувствах се много по-добре.

Трябваше да държа нещо в ръцете си, някакъв предмет, който да ме придружава, да ме развлича и разсейва вниманието ми. Чувствах, че не мога да се върна с празни ръце.

Изведнъж си спомних за нея, за пластмасовата чанта в оранжев цвят — цялата скъсана и раздърпана, на която винаги липсваше едната дръжка. В нея имаше пет порцеланови къса: два крака, две ръце, една глава и едно тяло; мръсна рокля, една бяла пожълтяла шапка, холандска кукла, изпокъсана, вечна спътница пг моето детство, подарък като бебе от сестрата на баба ми — Мария-Луиса, която никога не видях.

От дванайсет години се заричах на всяка цена да отида на следващия ден да я занеса в работилницата на улица „Севиля” да я поправят, но никога не го сторих.

Той щеше да го разбере.

Беше още много рако.

Купих от будката на ъгъла един вестник и затърсих нещо интересно в обявата за нови филми.

В едно студийно кино на „Виляверде Алто” прожек тираха „Чудо в Милано”, но „Виляверде” беше далеч.

Не успях да открия никакъв друг стар и хубав филм.

Тогава избрах „Фуенкарал” — любимата ми улица, и отидех в едно кино да гледам някаква нова американска комедия, истинска тъпотия, в която участваше чудесна актриса във второстепенната роля на майка на главния герой.

Накрая реших да използвам ключа. Къщата бе потънала в мрак. В началото стъпвах страхливо, като стисках с две ръце оранжевата чанта, докато очите ми свикнат с тъмнината.

Тогава поставих холандската кукла инвалид в единия ъгъл на хола и започнах да прескачам препятствия със страхотна гъвкавост.

Бях щастлива.

Когато стигнах до спалнята, останах права, като залепих ухо на вратата, стараейки се да доловя нещо.

Свалих обувките си, бутнах лекичко дръжката и влязох на пръсти.

Трябваха ми няколко секунди, за да разбера, че този, който спеше, беше Пабло, легнал в средата на леглото.

Въздъхнах дълбоко и се усмихнах.

Това не съвпадаше дори с най-добрата от всичките ми представи — никой у дома, лягам си и чакам; но също не беше и от най-лошите — да заваря двама души под чаршафите.

Като се стремях да шумя колкото се може по-малко, се съблякох, потърсих ризата, която вероятно бе съблякъл преди това. Намерйх я захвърлена на един стол. Огледах я, опипах и помирисах, облякох я, като легнах на пода до него, следвайки най-добрия план, който си бях начертала, докато двамата калифорнийски тъпаци се развеждаха и сдобряваха безспирно на екрана.

Блудната дъщеря се завръща у дома, ляга на пода като куче, публично признава грешките си и иска прошка от баща си, който е добър и човечен.

Не беше превъзходен план, но не беше и лош, като се има предвид бързането и останалите противоречиви обстоятелства.

— Обичам те — пошушнах.

Готово, помислих си след това, всичко бе така лесно.

Твърдият под ми се струваше неимоверно удобен.

Затворих очи, защото бях много уморена. Всичко стана добре, повтарях си. Сега ще мога да заспя, да спя в продължение на много часове. Когато се събуди, той ще ме открие и ще разбере. Всичко беше толкова лесно...

Тогава дочух щракането на запалка и след него студен глас:

— Ставай, Лулу, не по тоя начин!

В началото не посмях да мръдна, стоях неподвижно, свита на пода и трепереща, убеждавайки сама себе си, че не съм чула нищо, но той го повтори с ясен глас.

— Вече е прекалено късно, Лулу! Този път си сбъркала.

Скочих изведнъж, стиснах с ръце яката на ризата му и с всички сили я дръпнах.

Копчетата заподскачаха на пода едно след друго.

Вкарах роклята през главата си, мушкайки ръцете в ръкавите, и дръпнах края надолу, като излязох тичешком от стаята. Сложих обувките си и продължих да тичам.

— Къде отиваш?

Стигнах до хола, взех чантата си, както и пластмасовата чанта, но тогава разбрах, че той идва след мен по коридора и сигурно бе успял да я види. Нямах време да я скрия.

Малката холандка не можеше да ме придружава до мястото, където отива*, така че отново я оставих върху една маса.

— Къде отиваш?

Излязох, като треснах по навик вратата.

Тя се удари два пъти в рамката, без да се затвори.

Познавах Енкарна от доста години. Бях ходила с Пабло в старата къща на улица „Рома”, където тя бе започнала като почтено младо момиче с определена такса за дребни и кльощави пикадори, закръглени и ниски забивачи на знаменца, които се нахвърляха върху нея със страстта на хората, смятащи, че тя ще бъде може би последната жена в живота им. Тя си спомняше всичко това с тъга и обичаше да повтаря, че всички те са били нехранимайковци, които в повечето случаи си тръгвали, без да плащат, като по този начин бизнесът й лека-полека се провалял. Според собствената й версия нуждата я накарала да дава стаи, но за друг вид корида.

Улица „Рома”, чудесно място за тореадорско хотелче, не беше толкова удобна за друг вид срещи най-вече когато тази зона започна да се изпълва с хипита, новата вълна, но по-некултурни и от предишните посетители, неспособни да оценят очарованието на старите традиции като къщата на Енкарна. Така че накрая тя я продаде със загуба на един режисьор, който успя да я склони за това, като я наричаше „паметник” и опипваше най-нагло задника й. С парите тя си купи един огромен апартамент в стара аристократична сграда на ъгъла на „Еспос” и „Мина”, като наблягаше с плътен глас, произнасяйки „аристократична”. Доведе от провинцията нейна племенница фризьорка, която бе изкарала и курс за вътрешен дизайн, приюти също така няколко немного млади и немного красиви, но доходоносни момичета, като все повтаряше: „Трябва да изпилваме нещата!”

Когато не можех да си отида у дома, ходех у Енкарна. С нея се разбирах много добре.

Взех такси дотам, защото нямах желание да шофирам.

Обиколих къщата, вървейки бавно и стараейки се да не мисля, да забравя, че съм била отблъсната, но в тази петъчна вечер на трети оживлението беше голямо.

Слаба и стара проститутка, с две тъмни петна на лицето и прекалено бели косми в боядисаната си коса, с доста разголено деколте за увисналите си гърди и късо изкуствено яке — с фигури, напомнящи „Формула 1”, трепереща от студ, ми поиска една цигара. Подадох й я, като я гледах в лицето и бързо се върнах обратно.

На входната врата срещнах племенницата на Енкарна, която бе ходила да се почерпи с годеника си, добро момче, работещо в един оптически магазин и нямащо идея за нищо.

Домакинята седеше самотна пред телевизора. Ко-гато ме видя да влизам, направи знак с глава, посочвайки ми една малка стаичка, разположена в края на коридора, най-добрата стая, която двете наричахме сватбена.

Енкарна бе странна, нервна и неразговорлива. Попитах я за артрозата й, но тя не искаше да говори с мен и отвърна с няколко едносрични думи на моите настоятелни куртоазни въпроси, като добави, че филмът по телевизията много я интересувал, и напомни, че съм закъсняла.

Тази вечер нещата хич не ми харесваха, още от началото имах лоши предчувствия, но беше късно да се откажа.

Вече нямаше къде да се върна.

В стаята, намираща се в дъното, трима мои познати ме поздравиха сърдечно. Не отвърнах по същия начин.

— Къде е Маноло?

— Ами не знам... — Хесус, ниско момче с тяло на атлет, който на мен не ми харесваше особено, макар че се ползваше с голям успех сред мъжете, изглеждаше много изненадан. — Доколкото знам, няма да дойде.

— Реми ми каза, че и Маноло ще бъде — предчувствах, че отсъствието му потвърждаваше най-мрачните ми мисли. — Щом го няма, и аз си тръгвам...

— Хайде де, МарисаТ — Този, който се намеси, бе един от най-големите ми любимци и много приличаше на Лестер, очарователен студент англичанин от добро семейство, попаднал във водовъртежа на живота, на когото не знаех дори името. — Какво има Маноло, което ние нямаме?

— На него вярвам, а на вас не...

На Маноло му харесваха жените. На Маноло му харесвах и аз. „В тая игра съм само заради мангизите” ми казваше често. Не беше много млад, нито много хубав или умен, но имаше нещо много особено освен член като чук. Често се чукахме само двамата у дома като аматьори, изпитвах към него особено чувство. Аз му харесвах и той ме пазеше, съветваше ме с кого може и с кого не трябва да се замесвам, какво можех и какво не трябваше да правя. Той не би ме продал, бях сигурна в това, но в другите не вярвах. Бях готова да се обърна и да си тръгна, но мисълта да си легна сама тази вечер ме ужаси.

Междувременно играта бе започнала.

Познаваха ме добре, познаваха добре и занаята си.

Този, който приличаше на Лестер, застана зад мен, обгърна тялото ми с ръце и започна да ме гали, да ме опипва с разтворени ръце, като ми говореше на висок глас и повдигаше роклята ми отзад. Разголи тялото ми с привидна изненада, притискайки се в мен и забивайки цепката на кожените си панталони в задника ми, като се движеше ритмично, за да ме избута напред. Маноло няколко пъти ми се бе клел, че е истински хомосексуалист, че му харесваха само мъже, и наистина никога не беше ме чукал.

В замяна на това любовникът му — Хуан Рамон, който имаше глуповато лице и наблюдаваше усмихнат сцената, можеше да чука, който му падне.

Той се приближи до нас, застана пред мен и ме прегърна. Ръцете му се срещнаха с тези на приятеля му, а членът му, заклещен в стари дънки, които всеки момент изглеждаше, че ще се пръснат, се удряше в мен. Милувките му достигаха и до двамата.

Не можах да не затворя очите си, да не изпъна тялото си, като ръцете ми омекнаха безпомощни, а вулвата ми започна да набъбва. Не се и опитах да се въздържам, беше ми безразлично вече, а те бяха така сладки. Нищо не бе се променило, те продължаваха да са превъзходни, когато играеха с мен. Подхвърляха си взаимно тялото ми, сякаш беше голяма топка, чувствах как ме движеха напред-назад, като ме поделяха, отдавайки топлината си, колко лесни и първични удоволствия. Харесваха ми, като гледах какво правят и какво ми правят на мен. Целуваха се и ме целуваха и мен, опипваха се и ме опипваха и мен, смучеха се и ме смучеха и мен, а аз се задоволявах повече от погледите, усмивките, думите, които ми отправяха, макар че не го споделях. Не биха го разбрали. Бяха доста глупави, две зверчета, чиито ръце потъваха от време на време под роклята ми и допирът им бе съвсем различен от този на истинска мъжка ръка. Нямаше насилие, нито нестихващо желание да ме опознаят, това те запазваха за себе си и техните нежни пръсти не се спираха на мен, само понякога ме удряха полекичка, погалваха ме едва, но самият допир на ноктите им караше кожата ми да настръхва и тогава галех главите им, мушках пръсти в косите им. Горките, малките ми дечица, каква неразбираема грешка на природата да ме лиши от възможността да премеря сили с вас при равни условия, оставяйки ми само възможността да бъда наблюдателка на вашите невинни игри! С мен не бихте били така невинни, но нямаше лек! Горките! Каква съдба сте имали, милички мои!

Когато бяха навили роклята над гърдите ми, двамата заедно я дръпнаха, като ме накараха да вдигна ръце, за да я извадят през главата ми. Тогава през смях ми съобщиха, че щели да ме маскират.

Хесус, който никога не бе ме докосвал, ни наблюдаваше от един ъгъл, странно променен. Приличаше на герой от комикс, на някакъв блестящ космически отмъс-тител, мрачен, опасен и глупав. Имаше огромни подплънки на раменете и черни дълги чорапогащи, отворени отпред и отзад като онези с дупки за чукане, които сега продават и в най-обикновените магазини с обяснението, че не е необходимо да го сваляш, когато си вършиш нуждите. Членът му, напълно обезкосмен, висеше отегчено върху чорапогащите, залепнали по бедрата му като втора кожа. Смешен е, помислих си, макар че в действителност ми харесваше да го гледам, но много скоро и аз щях да представлявам подобна гледка.

Поставиха ми много високи черни ботуши, които стигаха до средата на бедрата ми, тесни до колената, а след това се разширяваха, с огромна платформа и толкова тънки и високи токове, че никога преди това не бях виждала подобни.

— Няма да мога да ходя с това — казах, — На което се разсмяха. — Наистина ще се претрепя с тия високи токове...

Останалите атрибути бяха по-удобни, но също така екстравагантни: колан, украсен със сребърни кабари, който беше продължен от кожени посребрени ресни,

също посипани с кабари, които се закопчаваха една в друга, и се кръстосваха на различна дължина върху задника ми, нещо, подобно на празен сутиен; три черни кожени ленти, които опасваха във форма на триъгълник всяка една от гърдите ми, без да ги скриват, и един кучешки нашийник мой размер, украсен с метални халки.

Лестер ме отведе до едно огледало, огледах се и се харесах, защото каишките ми отиваха. Намерих се красива и им го казах, с което се съгласиха. Може би щяха да ми кажат същото, ако бях облякла чувал за картофи, но все пак ми бе приятно да го чуя. След това ме хванаха за ръцете и ме отведоха в друга стая, където три фигури, седнали на нещо като диван, украсен с позлатено дърво, шумно поздравиха появата ми.

Седналият в средата, кльощав, нисък, полуплешив, с много дълъг нокът на дясната ръка, със смешни мустачки като тънка линийка, която дори не покрива очертанието на устните, истински образец на порочно лице, сигурно бе търговецът на имоти от Аликанте.

От дясната му страна седеше младеж с провинциална красота, зачервени бузи,на петнайсет-шестнайсет години, който постоянно гледаше дрехите си. На един от ръкавите на ризата му от италиански кашмир, с огромни рамене, все още висеше конецът от етикета.

От лявата му страна седеше момиче с бледо лице, което държеше в дясната си ръка броеница с малки червени зърна, и не изглеждаше толкова щастливо.

Имаше също един много висок, огромен мъж с вид на културист, когото не познавах.

Там беше и една жена на около трийсет и пет години, висока и яка, с твърда плът, която беше хубава въпреки грима на вещица, изкуствените нокти, огромните обеци, яркочервените устни и перфорираните зърна на гърдите от две посребрени обеци.

Тя най-много се оживи, когато ме видя.

Първо ме посочи с пръст. След това изви вежди, сви устни и ми отправи страховита усмивка.

Някой преди години ми беше разказвал и ми се бе сторило като черен хумор, че болели първите двайсет-трийсет удара, а след това всичко ти е все едно.

Несъмнено в началото прекарах добре, защото наистина вярвах, че става въпрос за чист фетишизъм, кожа, кабари и халки. Ако се съдеше но коментарите им, мъжът от Аликанте бе много тъп, за да могат нещата да стигнат докрай. Затова продължих да съм спокойна, когато грамадният непознат прикачи края на веригата за задната халка на нашийника ми, като едната от брънките закачи на един дебел пирон, който предварително зачука на стената.

Горката Енкарна, помислих си, ще й потрошат къщата.

Все още бях спокойна и съвсем възбудена от наситената атмосфера, която цареше в стаята,от горящото желание, разкривяващо лицата на някои от присъстващите, над които доминираха две огромни жадни очи.

Културистът зае ролята на церемониал — майстор.

Сграбчи Хесус за едната ръка, завлече го в средата на стаята и го хвърли на пода.

Хуан Рамон се приближи бавно и постави крак на темето му, за да не може да става. Какво пълно съвпадение с религиозната последователност, помислих си, защото жертвата не проявяваше никакъв признак на несъгласие.

Междувременно със същата подчертана церемониалност, характерна за последните жестове на изпълнителка на стриптийз, звярът вкара почти цялата си дясна ръка в дълга ръкавица от твърда кожа, украсена с малки заострени кабари, стигащи до лакътя му.

След това, усмихващ се на себе си, сви юмрук и злери продължителен поглед в него, като че ли искаше да се концентрира, за да прецени силата на тази нлстрьхнала топка с метални върхове, наподобяваща ужасяващо средновековно оръжие, преди да се обърне к . I Хесус, който, свит на пода, не бе успял да види Лслодл ira сцена.

Направи го.

Никога не бих повярвала, че ще е възможно, че едно такова малко тяло може да приеме този огроменюмрук, но го направи. Ръката му изчезна почти напълно в тялото на малкия атлет, който се гърчеше и крещеше, неспособен да мръдне под тежестта на крака, който сега притискаше темето му. Направи го и като че ли недоволен от това, започна да върти ръката си в тялото, приемайки с усмивка виковете на болка, които изтръгваше при всяко мушкане.

Лестер се приближи към любовника си, бавно се отпусна върху него и започна да го гали отзад с дясната ръка, докато с лявата ловко освобождаваше така желания му член, стискаше го в ръка и галеше с пръсти влажната му главичка. Скоро получи отговор.

Без да намалява нито за миг натиска на крака си, с който притискаше Хесус към пода, другият успя да разкопчае с лявата си ръка копчетата на кожения панталон на моя любимец и след като погали нежно чудесната му твърда плът, вкара показалеца си в ануса му. Лестер изпъшка и придоби глуповат вид. Какъв е чаровник, помислих си, докато усещах как вулвата ми се изпълваше с мъзга, цялото ми същество изтичаше безвъзвратно по бедрата ми, защото никога не успявах да устоя на тази гледка.

Бляскавият младеж с новите дрехи също изглеждаше превъзбуден. Наведен напред, с полуотворена уста, дишаше тежко, без да пропусне никаква подробност. Неговият настойник, станал любвеобвилен, също го целуваше, пускаше му ръце и като го караше да направи същото с него, говореше с пресекнал глас. Всичко това ще ти направя, като се върнем в Алкой. Ти ме подлудяваш, но ще те затворя в мазето, и няма да излезеш повече на улицата. Няма да видиш нито майка си, нито братята си ще гледаш само мен. След като те нашибам с камшиците, ще се изпикая върху раните ти и повече няма да те чукам в задника. Ще си намеря по-хубави и по-млади от теб и ще ги заведа у дома. Ще ги заведа да ги видиш, защото никога повече няма се чукаш с мен, нито с никой друг. Ще взема един железен прът и ще те разкъсам, ще ти го оставя заврян вътре цяла нощ и ще те накарам да правиш минет на кучето ми. Това ще е първото, което ще вършиш, щом се събудиш сутрин. И да плачеш, и не плачеш — все тая, и да се молиш, все едно. Ще се влачиш на колене, за да ти дам да ядеш и ще те оставя да умреш от глад, ще те убия, ще те разкъсам с ръкавица, по-страшна от тая тук, защото ме подлудяваш. Всичко това ще ти направя, като са върнем в Алкой...

Жената с продупчените зърна, седнала на един фотьойл, с крака върху облегалките, мастурбираше с метален черен вибратор с позлатена главичка. Погледна ме, усмихна се,след което се обърна към мацето, като му направи знак с глава да се приближи, но момичето се направи, че не е разбрало. Тогава й каза на глас да се приближи и момичето с рана на ръката стана и отиде при нея. Гласът на жената привлече за момент вниманието на всички. След това тя извади инструмента измежду бедрата си и го насочи към устните на малката, тъпа и изплашена проститутка, която продължаваше да държи стиснати устните си дори когато твърдият и влажен връх се допря до тях. Изглежда, че отскоро е в занаята, помислих си, и ми стана мъчно за нея. Вещицата я сграбчи за косата, повдигна я нагоре, като стискаше с ръка кестенявата й грива, тя изписка, издавайки ужасяващ вик, и задържа отворена устата си. Тогава вибраторът потъна между зъбите й. Като я придържаше здраво, жената с проводените зърна придърпа жестоко главата й към себе си и тогава престанах да виждам лицето й, а само дочувах приглушените звуци, които издаваше езика й при допира с вулвата на другата, която докато я разтваряше с пръстите на едната си ръка, с другата насочваше инструмента, от който получаваше все по-голяма наслада, гърчейки се на стола със слаби викове.

Гигантът се измори да вкарва ръката си, облечена в ръкавица, в ануса на Хесус и накрая я извади цялата в кръв. После седна на пода със скръстени крака, точно пред главата на жертвата, която, освободена от всякакъв натиск, дори не помръдна. Не можеше да мръдне, трепереше на пода, издавайки стенания на агонизиращ. Същата ръка, която преди това го бе терзала, вече без ръкавица, се спусна над главата му и разроши косите, а като че ли по предварително уговорен сигнал малкият мъченик успя да се понадигне, да обвие с ръце шията на мъчителя си и като го гледаше умолително с влажни очи, да го целуне нежно по устата. След това отново мълчаливо отправи устни към огромния член на палача си, като съзнателно започна да го облизва с върха на езика си, преди да го вкара в устата си, без намек за случилото се. Изглеждаше щастлив, разбрах,че е щастлив, въпреки леката червена струйка, стичаща се по бедрата му.

Тогава нещата започнаха да се усложняват. Всичко стана много бързо. Аликантинецът пожела Хуан Ра-мон, започна да му шепне на ухото и този прие. Другият го целуна в устата, прегръщайки го с неочаквана страст, и тогава се образуваха две нова двойки.

В началото младежът протестираше, гледайки през сълзи своя настойник и протягайки патетично ръка към него, което не му помогна. Хуан Рамон го отведе в единия ъгъл, повали го по корем на една маса, шибна го два пъти, като му каза, че ако се държи лошо, с него ще се случи нещо по-лошо. Това, изглежда, поуспокои агънцето, което застина неподвижно. Трябваше да се напрегна, за да разбера какво става, защото бяха доста далече. Любовникът на Лестер навлече на члена си нещо подобно на гумен презерватив с шипчета, разтвори с пръсти ануса на момчето и вкара члена си отведнъж докрая.

Клиентът, гол, се бе качил на четири крака върху канапето, за да наблюдава по-добре мъчението на своя фаворит, когато моят фаворит — Лестер, се приближи до него отзад, държейки с ръка наполовина вдървения си пенис, и с отегчено лице го вкара бавно, без никаква трудност, в голямото отверстие, което зееше в това жадно и меко тяло. С другата си ръка хвана миниатюрната нишка на клиента, който наистина беше непривлекателен, като го клатеше механично и с нежелание.

Аликантинецът, който не можеше да види забавните гримаси на отвращение, които правеше Лестер, докато го чукаше с неприязън, съвсем не забелязваше липсата на страст, концентриран в сцената, разиграваща се пред очите му. Неговото малко момче пищеше и се гърчеше под напъните на едно ужасно оръжие, чиито трагични последици бе съвсем лесно да се предвидят. В един момент жертвата престана да вика и започна да издава съвсем различни звуци, сякаш болката изведнъж се разпръсна. Беше ясно, че му харесваше, че му доставяше удоволствие. Постави двете си ръце на масата, като се наведе още повече, и започна да се поклаща и тогава всички успяхме да видим вдървения му член върху стъклото.

Неговият настойник се изплаши и пожела да го спре.

Засмях се вътрешно, знаейки, че нищо не ще е в сила да го спре. Клиентът бе искал да мине за голям хитрец, но момчето вече никога нямаше да се люби с него, защото беше разкрило, че съществуват и други, много по — хубави неща.

Събитията потвърдиха мислите ми.

Примирението, което Лестер показваше пред съдбата си,се промени, когато приятелят му, щом си извади члена от момчето, се отправи към него, поклащайки се леко, с усмивка на уста. Успя да намери място, където да подпре коленете си, и го облада, като с ръка галеше гърдите му. Аликантинецът, изглежда, си даде сметка за промяната на нещата, ако се съдеше по щастливото изражение, което се изписа на лицето му. Изглежда, пенисът на моя любимец бе станал твърд като камък и бе изпълнил най-сетне жадната му паст. Но това вече едва ли го вълнуваше толкова, защото кукличката момченце, което водеше със себе си от Алкой, не му си подчиняваше, а без дори да отиде при него, пресече стаята на колене с отворена уста, с намерение да задоволи евентуалния любовник на любовника на своя любовник, на великодушния мъжага, който му бе отворил очите завинаги. Тогава започна на ближе тестисите му с благодарност, след което разтвори с пръсти ануса му, за да завре езика си в него. Хуан Рамон, без да се обръща, изрази съгласието си с радостно грухтене.

Наистина сцената бе върховна за мен, но изведнъж си дадох сметка, че бяхме девет души и че вече осем от тях с изключение на мен бяха влезли в играта.

Тогава се изплаших, за първи път си дадох сметка за моята неподвижност и предчувствието ми подсказа, че може би предназначението ми бе да съм основното ястие на тази вечеря.

Тя пристъпи към мен, хвана ме за китките и притисна ръцете ми към продупчените си гърди, като направи същото и с моите. В началото ме галеше нежно и ноктите й събуждаха у мен приятно чувство, но извед-наж пръстите й се насочиха стремглаво към вулвата ми и като дръпнаха надолу срамните ми устни, ги ощипаха няколко пъти със заострените си нокти. Заболя ме ужасно, осъзнавах, че ефектът от действието ми ще има по-лоши последици от причината, вдигнах едното си коляно пред тялото й, като успях да я отхвърля на пода, докато крещях с всички сили, викайки с цяло гърло името на Енкарна, и все още надявайки се, че ще успея да се измъкна цяла оттам. Никога повече, кълнях се пред самата себе си, никога повече, но никой не се отзова.

Останалите, ангажирани със своите лудории, ме погледнаха за миг с любопитство, без каквото и да е намерение да ми се притекат на помощ, освен момичето, което ме гледаше със сълзи в очите, и се опита да го направи, но я задържаха навреме. И на двете щеше да ни струва много скъпо тази нощ. Жената се надигна накрая бавно, погледна ме, усмихна се и коленичила пред мен, счупи токовете на ботушите ми, при което трябваше да се заловя с двете ръце за веригата, за да не падна. Успях да постигна някакво равновесие, стъпила на пръсти върху високите платформи, абсолютно неподвижна. Тя се изсмя рязко, преди да сложи юмрука си на стомаха ми, а аз не можех да помръдна. Ноктите й се забиха в деколтето ми, като след това продължиха рязко надолу, оставяйки продълговати и червени резки. След това премина към по-изтънчени прийоми. Защипа зърната ми с две посребрени щипки, свързани с верижка, която придърпа жестоко към себе си, за да може цялото ми тяло да последва посоката на гърдите ми, които аз чувствах все по-далече от тялото си, като че ли всеки момент щяха да се откъснат. Така се позабавлява с мен доста време, като ме буташе напред и назад само движейки китката си, а аз се люлеех на ръцете се, вече разранени от допира на веригата, които ми служеха за опора...

Ръцете ми отслабваха с всеки изминал миг, мускулите изтръпваха,когато тя се отегчи и благодарение на това ме дари с две минути почивка, преди да се върне с нещо, което не успях да различа добре. Когато се приближи, забелязах, че бе съвсем обикновена метална обувалка, монтирана върху бамбукова дръжка, но не видях нищо повече. Тя ме обърна с ръце срещу стената, за да пристъпи към нова сцена от спектакъла, и тогава си спомних за ония злокобни думи, защото наистина ме боля само първите трийсет удара. Първият тя стовари върху прасците ми, като след това се качваше все по-нагоре, докато се концентрира в мястото непосредствено над ботушите. Противно на моите очаквания ме заудря страхотно малко по-нагоре, на нивото на бъбреците, болката стана толкова непоносима, че след това почти не усещах вече ударите на обувалката по гърба си. Това все още не й бе достатъчно и като отново ме обърна към себе си, повтори същото отпред, от горе на долу този път, като първо заудря нечовешки гърдите ми. Тогава разбрах, че това й доставяше удоволствие. В този момент гигантът се приближи към нас, като обгърна тялото ми с ръка, за да ме повдигне и попречи на тялото ми да трепери след всеки удар, така увеличи площта за удари. Тя издърпа щипката от лявата ми гърда и стисна със зъби. Помислих, че мястото наоколо ще изтръпне, безчувствено вече, но не се получи. Нейното ухапване ми доказа, че безсъзнанието, в което исках да изпадна веднага, беше все още много далеч. Ударите се удвоиха, накрая той ме подхвана под мишниците съвсем здраво, като освободи за миг ръцете ми от болезненото задължение да се държа за веригата, така че да може тя да се заеме с горната част на бедрата ми, като полека се приближаваше към мястото. Надявах се да припадна най-после, но усетих удара на обувалката върху стегнатата си трепереща плът и не можах да избегна болката. Трябваше да я изтрая няколко минути, които ми приличаха на векове, като се успокоявах но, че това не можеше да продължава дълго. Ако не ме удушат металните обръчи, след като той ме пусне, оставяйки ме отново на съдбата ми, нямаше да имам сили да държа веригата дори половин час и щях да свърша, като си прекърша врата в твърдия кучешки нашийник.

Какво разточителство, помислих си, да разхищава толкова страст и патетизъм за смъртта на една безчувствена жена, която не можеше да изпитва дори удоволствие от трагичния финал.

— Ченгета!

Тя идваше към мен с една кука, нажежена до червено преди това на котлона и изведнъж се спря рязко на килима.

Ослушах се, убеждавайки сама себе си, че ми се бе причуло, че не можех да имам такъв късмет, но гласът на Енкарна отново прозвуча от другата страна на вратата, като в същото време чух нервното чукане по нея.

— Ченгета!

Звукът на сирената заля улицата.

Тя остави куката върху вече изгасения котлон, грабна някакъв шлифер, който стоеше върху стола, бързо го навлече и излезе през една скрита вратичка в шкафа, която аз също знаех.

Енкарна извика за трети и последен път:

— Ченгета!

Аликантинецът, който явно не си даваше сметка какво става, остана седнал на дивана, като отново държеше момчето в ръцете си, докато всички останали се заизнизваха бързо през малката вратичка.

Плачех, неспособна да повярвам все още, че това бе благословена полицейска хайка, че състрадателната полиция ми бе спасила кожата, макар че цял живот с присвити рамене и на пръсти минавах покрай всеки униформен, дори и да беше той обикновен регулиров-

чик на движението. А сега тия ангели бяха имали гениалната идея да организират хайка именно на тая улица и в този час, като спасяваха кожата ми. Бяха ме отървали, да са благословени, повтарях си, да е благословена мадридската полиция за вечни времена.

Бяхме останали само ние, първоначално седналите на дивана и аз.

Те ме гледаха в очакване, а момичето плачеше свито, защото някой му бе разкъсал дрехите. Беше като вцепенено. То може би си даваше сметка за положението, но не можеше да помръдне.

— Това е хайка — промърморих.

Аликантинецът скочи на крака, хвана за ръка при-ятелчето си и излязоха, тичайки през вратата към коридора. Тя понечи да тръгне след тях, но я спрях.

— Не излизай оттам — бях изтощена, едва движех устни. Тя се приближи до мен и свали веригата от пирона. В началото почти не усетих никакво облекчение, защото бях напълно претръпнала. Едва успях да изтръгна ръцете си от металните вериги, които ме пареха. След това се плъзнах по стената, докато седна на пода. — Погледни третата врата на шкафа. Това е изход. Блъсни я силно и ще видиш тясна стълба. Качи се по нея докрая и ще излезеш на тавана. Скрий се и почакай, докато ченгетата изчезнат, и се спусни по пожарната стълба. Ще стигнеш до една малка уличка, която води там, където се намира къщата. Тичай...

— Ела с мен! — беше ме сграбчила за ръка, като ме гледаше с изражението на безкрайно благодарен човек.

— Не, аз ще остана, чиста съм. На мен не могат да ми направят нищо — бях страхотно уморена, — но ти трябва да се махнеш веднага. Тичай!

Изчезна през вратичката и останах сама.

Някой ядеше добър пердах, ако се съдеше по молбите и писъците, които достигаха до ушите ми.

После една фигура премина през полуотворената врата.

Гус, с все още свити юмруци и изцапани от кръв кокалчета, влезе пръв в стаята.

Пабло с неопетнени както иинаги ръце вървеше след не

Никой не ме беше бил.

Никога през целия ми живот не ме беше удрял и никога не го бях виждала да плаче.

Вкара два пръста под нашийника, повдигна ме, опря ме на стената и шибна лицето ми с дясната си ръка — първо с длан, а след това с опакото, докато две огромни сълзи се търкулнаха по бузите му.

— Махай се оттук!

Гус, истински евнух от дрогата — напълно импотентен, стоеше до мен, дишайки тежко.

Не помръдна.

Пабло го изгледа в лицето.

— Казах да се махаш оттук!

Отвърна на погледа му, направи жест на презрение и като се обърна, се отдалечи без желание.

Тогава отново ме удари с дясната ръка — първо с дланта, после с опакото на ръката, като ожесточено отхвърляше главата ми от една страна на друга. Аз не продумвах, като мислено благодарях за ударите, които ме разкъсваха на парчета, разкъсваха злонамереността, разкривяваха лицето на онази стара и чужда жена, която ме бе изненадала само преди няколко часа от огледалото, регенерираха моята кожа, която отново се раждаше мека и опъната след всяка плесница. Спечелих си го, спечелих си го заслужено, повтарях си наум.

След това с все още влажни очи ме отблъсна за миг от себе си, за да ме огледа, обгърна с поглед тялото ми и ме прегърна. Ръцете му ме притиснаха сплно, пръстите му последваха вдлъбнатините пс гърба ми, езикът му облиза кръвта, която се стичаше от устните ми, кръвта, която ударите му бяха накарали да бликне.

— Можеш ли да ходиш?

Поклатих отрицателно глава.

Тогава ме взе на ръце, отведе ме до една маса, постави ме отгоре, свали ботушите и взе десния ми крак в ръцете ск, като разтриваше ходилото, а след това го стискаше между пръстите ск.

— Имаш ужасно големи крака...

Поклатих 1лава в знак на съгласие.

Хвана ръцете ми и обърна дланите ми нагоре, при което се разкри червената лъснала поьърхност с петна от кръв между почернелите парченца мъртва кожа.

— Ръцете ти винаги са ми харесвали, в замяна на това... — очите му бяха пълни с гняв и съжаление. — Лош късмет...

— Извини ме — погледът му продължаваше да бъде впит в ожулените ми ръце. — Извини ме...

Накрая вдигна лице към мен, свали палтото си и ме зави с него много внимателно, като ме хвана за кръста, докато слизах от масата.

— Да тръгваме!

Той вървеше напред по коридора към вратата.

Опитвах се да го следвам, но се чувствах безсилна да поддържам крачката.

Енкарна подаде за миг глава и я заклати в знак на нещо смесено между изненада и неодобрение, после отново се скри в стаята с телевизора.

— Хвани ме — той бе стигнал почти до вратата, водеща към улицата, и ме гледаше. — Хвани ме, моля те, не мога да продължа...

Върна се, хвана една от ръцете ми, като я постави на врата си, прихвана кръста ми и двамата заслизахме по стълбите съвсем*бавно, при което той ме придържаше на всяко стъпало. Малко по-малко възвръщах контрола над краката си и постепенно осъзнавах провала си и неговото страдание, което той смяташе за свой собствен провал. Чувствах се безкрайно глупава, призракът на отблъскването витаеше над моите останки и несъзнателната му заплаха бе стотици пъти по-болезнена от ударите на оная жена. Чувствах отвращение и страх, умора и страх най-вече. Слизахме мълчаливо и не се осмелих да го погледна, когато думите му прозвучаха в ушите ми рязко:

— Ели ми се обади една вечер и беше много разтревожен. Искаше да ми говори за теб и го поканих на вечеря. — Очите му бяха вторачени в напуканите стени на стълбището, като че ли по тях бяха изписани тайни и важни съобщения, които само той можеше да разгадае. — Двамата знаем, че Лулу не е истинска дама, каза ми той, но все пак тя се движи с хора, които никак не ми харесват, и ме е страх за нея. Тогава аз реших да се намеся отново в живота ти въпреки всичко и макар че не е моя работа, го сторих. Говорих с Гус, който също бе те виждал с тези пропаднали типове, имаше нужда от мангизи — той винаги има нужда от мангизи, — така че му ги дадох и той те проследи и малко по-малко разбрах всичко... Спри да починем за миг — отказах с глава, не исках да почивам, исках да продължа докрая, да приключа един път завинаги и протегнах босия си, надут крак към следващото стъпало. — Както искаш тогава... но научих всичко и се изплаших аз самият, поради което съм и тук. Бяхме притиснали Енкарна и тя ме предупреди. Не пожела да каже деня и часа, но тая вечер, когато си тръгна от къщи така прибързано, разбрах, че сигурно ще дойдеш тук, и се свързах с Гус. Всичко бяхме планирали. В началото не мислех да ти разказвам нищо, но сега трябва да го направя. Гус намери колата и цистерните. Вече бе говорил с хората и не беше трудно да се намерят още двама-трима, които да крещят по улицата. Аз трябваше само да купя сирена и я взех много евтина, защото ми я продаде оня циганин, дето продава обувки на „Вара дел Рей”. Ти го познаваш. И полицията също е в течение на нещата, макар че не трябва да се забравя, че ако заловят тия четирима простаци, ще трябва аз да им плащам гаранцията и адвоката, защото се подразбира, че не мога да ги оставя захвърлени на съдбата...

В този момент почувствах, че ме гледа пронизител-но, но не можах да отлепя погледа си от земята, борейки се между ада и благодарността, между отчаянието и спокойствието, между гордостта, която чудно как се бе възвърнала за миг, и последното, окончателното примирение. Обичах го, но това вече го знаех. Знаех още от самото начало, че винаги съм го обичала.

— Погледни ме, Лулу. Все ще се намери някакъв начин да ми се отплатиш.

Всичко останало си спомням като някаква смътна смесица от несвързани подробности в ритъма на кошмар: вървях по улицата ,боса, шофьорът на цистерната, спряла на ъгълът, ни изгледа с отегчение, силен пристъп на гадене. Той ме хвана инаклони напред,като положи ръка на челото ми и повърнах до едно дърво. Палтото ми се отвори, като откри посинелите ми меса, очите на един старец, който спеше на пейката, покрита с вестници, се приковаха в мен за миг. Гаденето продължи да ме мъчи, а той мълчеше. Седнала на задната седалка, се опитвах да разбера къде ме води, откъде минавахме отново след толкова години и се борех отчаяно със смазващото подозрение, което нарастваше в моята замотана глава, приемайки размерите на омразните истини, на мръсните истини, на ония верни неща, които човек не иска да повярва. Борех се и се опитвах да намеря някакво различно обяснение на стремглавите събития от онази вечер, което да ме успокои. Опитвах се да намеря смисъла на истинския произход на белезите по кожата ми, на настояването на Реми, на липсата на Маноло, на неспокойствието на Енкарна, на точността на лъжливата хайка, на кръвта, която бе обагрила юмруците на Гус, на сълзите, които видях в очите на Пабло, сълзите, които промениха гласа му, дотогава така различен от онзи, с който ме изхвърли същата вечер от дома си. Борех се срещу тази прикрита с подозрения истина и не намирах никаква алтернатива. Той беше там, бе раздвижил от разстояние конците, но това бе прекале-но, невъзможно за силите на едно малко момиче. Аз съм малко момиче, казах си накрая, и утре ще мисля за всичко това, не тази вечер, утре всичко ще е много по-ясно...

Мерседес ни очакваше, седнала на канапето, като нервно мачкаше дръжката на един стар куфар, който й бе подарила майка ми, когато завърши университета.

Бедната, помислих, винаги опираме до нея при подобни сложни ситуации.

Когато ни видя да влизаме, разгледа лицето ми неспокойно, отправи поглед към Пабло и след това отново към мен.

— Очаквах нещо по-срашно!

Тогава той свали от мен палгото.

Ръцете на зълва ми започнаха да треперят, очите й се изпълниха със сълзи. Никога,де можах да разбера как една такава нежна и плашлива жена бе избрала професията на лекар.

— Боже мой! — отново ни загледа и двамата. — Но ... какво е това?

— Нищо — Пабло се приближи до нея и постави ръка на рамото й, като се опитваше да я успокои.— Белезите на шарката.

Събудих се със симптомите на ужасен махмурлук. След това си спомних, че Мерседес ми бе сложила инжекция, за да заспя.

Бях у дома, в къщата на Пабло, и беше светло.Слън-цето осветяваше стаята до средата през вдигнатите капаци на прозорците. Той не беше при мен.

Раните ме боляха.

Наоколо миришеше на йодов разтвор. Надигнах се с усилие.

Едва тогава усетих присъствието на един многозначителен знак, някакво познато чувство около кръста. Опипах се и се усмихвах.

Той не беше до мен, но под ръката ми две пеперуди държаха гирлянд от седем малки цветчета, бродирани с малки бели мъниста.

Прекарах пръсти по тях няколко пъти, като ги галех и пресмятах, за да видя дали нз липсва някое.Всичките бяха там, всичките фалшиви перли, непокътнати, грейнали - неоценими пластмасови топченца върху бялата ми блуза, онази блуза за новородено, направена по размерите на голямо момиче от толкова нежна батиста, която приличаше на тюл.

Отново се изпънах и притворих очи.

Пабло гцеше да се забави, не обичаше да бъде до мен в решителните моменти.

Нямаше да има такъв момент.

Изтъркалях се върху чаршафите, докато се настаних да неговата половина на леглото, като се опитвах да уловя мириса му, което обаче не ми се отдаде лесно. Тази сутрин обонянието ми не бе съвсем добро. Накрая открих издайнически знак върху възглавницата. Хванах с пръсти парченце плат, което долепих до носа си, и останах неподвижна, свита, усмихната, отдадена на този мирис, оставяйки се на времето.

Пристигането му усетих по безпогрешния мирис на току-що свитите цигари. След това се изтегна до мен, докосна върха на носа ми и зачака.

Опитах се да се престоря, че спя дълбоко, но устните ми бавно се обтегнаха в невинна усмивка.

Той доближи главата си до моята и ми прошепна— Отвори очи, Лулу, знам, че не си заспала...

Content

Алмудена Грандес
Възрастите на Лулу