Анні Ерно

Майдан. Жінка

Майдан

Я дозволю собі коментар: писати — це остання надія, коли тебе зрадили.

Жан Жене

Я склала заліки і здобула диплом учителя середньої школи, що дало мені змогу працювати у ліцеї в Ліоні, Круа-Рус. Новий ліцей, із зеленими рослинами в адміністративній частині та біля навчальних корпусів, бібліотека з паласом пісочного кольору. Я чекала там, коли по мене прийдуть і запросять на заняття, предмет заліку, перед інспектором та двома засідателями, визнаними викладачами літератури. Біля мене жінка гордовито й без вагання правила рукописи. Було досить вірно використати наступну годину, щоб я робила, як вона усе своє життя. Перед учнями першого курсу математичного факультету я промовила двадцять п’ять рядків — їх потрібно було пронумерувати — з «Батька Ґоріо» Бальзака. «Ви тягнете ваших учнів», — докорив мені тоді інспектор у кабінеті директора ліцею. Він сидів між двох засідателів, чоловіком та короткозорою жінкою, взутою в рожеві черевики. Я навпроти них. Продовж чверті години він критикував, схвалював, давав поради, я ледве слухала, запитуючи себе, чи означає це, що мене прийняли. Раптом, у єдиному пориві, всі троє підхопилися з поважним виглядом. Я теж поспішно підвелась. Інспектор потиснув мені руку. Потім, дивлячись мені у вічі: «Мадам, вітаю вас». Інші повторили: «Вітаємо», потиснули мені руку, жінка посміхнулася.

Я міркувала про цю церемонію, доки не зупинився автобус, мене переповнювала лють та щось схоже на сором. Того ж вечора я написала моїм батькам, що я викладач, який «обіймає постійну посаду». Моя мати відповіла, що вони дуже щасливі за мене.

Мій батько помер два місяці по тому, день у день. У віці шістдесяти семи років. Він тримав з моєю мамою кафе-крамницю продовольчих товарів у спокійному кварталі неподалік від вокзалу, у І… (Сен-Марітім). Він розраховував піти на пенсію через рік. Часто впродовж декількох секунд я не розуміла, чи події в ліцеї Ліона були до чи після його смерті, чи вітряний квітень, коли я чекала на автобус в Круа-Рус, був попереднім чи наступним місяцем за червнем, задушливим через його смерть.

Це сталось у неділю, відразу після полудня.

Моя мати з’явилася вгорі на сходах. Вона витирала очі серветкою зі стола, яку змушена була брати із собою в кімнату після сніданку. Вона промовила байдужим голосом: «Все скінчено». Я не пам’ятаю всіх хвилин, які були потім. Я лише згадую очі мого батька, які дивилися на щось позаду мене, кудись далеко, та його губи, здійняті над щелепою. Я було подумала прохати маму закрити йому очі. Біля ліжка також була сестра моєї матері та її чоловік. Вони запропонували свою допомогу, щоб перевдягти його, поголити, треба було робити це зараз, поки ще тіло не закоцюбло. Мати подумала, що можна б було переодягти його в костюм, який він вдягав на моє весілля три роки тому. Вся ця сцена здійснювалася дуже просто, без крику, без ридання, тільки в моєї матері були почервонілі очі та постійна гримаса на обличчі. Усі дії робилися спокійно, дотримувалися порядку, вживали звичайні слова. Мій дядько та тітка повторювали: «Він дійсно швидко коцюбне» чи: «Він перевдягнутий». Моя мати зверталася до тата, ніби він іще був живий, таким голосом та співом, які притаманні при спілкуванні з немовлятами. Багато разів вона з ніжністю називала його «мій біднесенький татусь».

Після гоління дядько підняв і тримав тіло, щоб можна було зняти сорочку, яку тато вдягав ці останні дні, та перевдягти його в чисту. Голова впала на голі груди, поцятковані прожилками. Вперше в житті я побачила інтимне місце мого батька. Мати швидко сховала його у складках чистої сорочки, ледь посміхнулася: «Сховай свою дрібницю, мій бідолашний чоловіче». Туалет було закінчено, руки батька з’єднали чотками. Я вже не пам’ятаю, хто це сказав, моя мати чи тітка: «Зараз він має більш шляхетний вигляд», тобто чистий, пристойний. Я зачинила віконниці та розбудила мого сина, що заснув після обіду в сусідній кімнаті: «Дідусь пішов спатки».

Дядько попередив родину, яка мешкала в І… вони приїхали. Вони піднялися зі мною та мамою в кімнату, стояли навколо ліжка мовчки кілька хвилин, потім вони зашепотіли, розпитуючи про хворобу та жорстокий кінець батька. Коли вони зійшли вниз, ми пригостили їх випивкою в кафе.

Я вже не пам’ятаю лікаря, що засвідчив смерть. Через декілька годин тіло мого батька стало мало впізнаним. Ввечері того дня я залишилася сама в кімнаті. Сонце сковзало на лінолеум. Це вже був не мій батько. На впалому обличчі стирчав лише ніс. У темно-синьому костюмі, що був для нього завеликим, він був схожий на птаха, якого поклали в ліжко. Вже зникло обличчя чоловіка з розплющеними та зосередженими на смерті очима. Я більше ніколи його не побачу.

Почали готуватися до церемонії похорон: вибір похоронного бюро, меса, повідомні листи, жалобний одяг. У мене було враження, що всі ці приготування не мають відношення до мого батька. Церемонія, де він не був присутнім з якоїсь причини. Мати перебувала у збудженому стані та довірилася мені, що минулої ночі тато намагався обійняти її тоді, коли вже не міг розмовляти. Вона додала: «Знаєш, він був гарним хлопцем, коли був молодий».

Сморід пішов у понеділок. Я навіть не уявляла, спочатку легкий затхлий запах, потім жахливий, як від квітів, які залишили у стоячій воді на тривалий час.

Мати зачинила крамницю тільки під час поховання. Інакше розгубила б клієнтів, а вона не могла собі цього дозволити. Мій померлий батько «відпочивав» нагорі, а вона обслуговувала відвідувачів, продаючи ганусовий лікер та червоне вино внизу. Сльози, тиша та гідність — ось що мусить супроводжувати смерть близької людини, на думку світу. Моя мати, як і її сусіди, підкорялася правилам гарного тону, де турбота про гідність була найважливішою. Між смертю батька в неділю та похороном у середу кожен коментував те, що відбувається, дуже лаконічно та тихо: «Він так змінився…», або з награною радістю: «Наш патрон нас залишив!». Кожен висловлював свої почуття, коли їм повідомили цю звістку, «я був приголомшений», «я не знав, як це сприймати». Таким чином вони бажали продемонструвати, що мати не самотня у своєму нещасті, форма ввічливості. Багато разів згадували тата, коли він іще був у доброму здоров’ї, пригадували всі подробиці цієї останньої зустрічі, точне місце, день, яка стояла погода, слова, що промовлялися. Ці ретельні спогади, коли життя тривало, слугували для того, щоб підкреслити несподіваність та причину смерті. Це також із ввічливості, вони бажали побачити патрона. Мати не завжди погоджувалася виконувати всі прохання. Вона обирала добрих людей, яким вона справді симпатизувала, а поганих вштовхувала з цікавості. Поступово всім завсідникам кафе було дозволено попрощатися з моїм батьком. Жінку сусіда-підприємця відіпхнули тому, що він ніколи не розумів її, її та її курячий зад.

Похорон відбувся в понеділок. Сходи, які вели нагору з кухні до кімнати, виявилися завузькими для труни. Змушені були загорнути тіло у пластиковий пакет та перенести його вниз, по сходах, до труни, яка була виставлена у кафе на одну годину. Дуже довгий спуск, коментарі службовців про те, як зручніше узяти тіло, маневрувати на поворотах і таке інше.

У подушці, де спочивала його голова, у неділю знайшли дірку. Ми не прибирали кімнату, поки тамбуло тіло. На стільці залишився одяг мого батька. За дверима висіла його спецівка, з кишені я витягнула купу квитків, рецепт із минулої середи. Я викинула ліки та віднесла його одяг у залу.

Напередодні похорону ми засмажили частину теляти для обіду після церемонії. Було негоже відправляти додому людей, які вшанували пам’ять рідної людини на порожній шлунок. Мій чоловік приїхав увечері, засмаглий, збентежений похороном та жалобою. Він більш ніж колись здавався не на своєму місці. Ми спали в одному двоспальному ліжку, в тому, де помер мій батько.

У церкві було багато людей: жінки, які не працювали, робітники, які вийшли на перерву. Без сумніву, ніхто з цих поважних осіб, із якими мій батько мав справи продовж усього життя, не був потривожений, як і інші торговці. Він не вступав ні в які партії, він лише сплачував членський внесок до торговельного об’єднання, але не брав участі хай там що. У надгробному слові протоієрей говорив про «чесне життя, роботу», «чоловік, який нікому не заподіяв лиха».

Тиснули одне одному руку. Через помилку ризничого, який проводив церемонію, — щоб збільшити кількість присутніх, він пустив усіх по додатковому колу, — повз нас удруге проходили ті ж самі люди, які вже потиснули нам руки. Цього разу коло рухалося швидко та обійшлися без висловлювання співчуттів. На цвинтарі, коли труну опускали в могилу, мати почала ридати, як і в день мого весілля, на месі.

Поминальний обід відбувся в кафе, де об’єднали кілька столів. Після мовчазного початку почалися розмови. Дитина, прокинувшись після доброї сієсти, ходила між нами та дарувала квіти, камінці — все, що знаходила в садочку. Брат мого батька, що сидів віддалік од мене, нахилився і промовив: «Пам’ятаєш, як батько возив тебе до школи на велосипеді?» В нього був голос мого тата. Гості почали розходитись о п’ятій годині. Зі столу прибирали мовчки. Мій чоловік вирушив поїздом того ж вечора.

Я залишилася на декілька днів у матері, щоб допомогти їй вирішити всі формальності після похорону. Запис у сімейній книжці в мерії, сплата рахунків похоронному бюро, відповіді на повідомлення. Нові візитні картки, мадам вдова А… Д… Порожній період, без думок. Багато разів, коли йшла вулицями, «я доросла людина» (колись казала мені мати з приводу дотримання правил: «Ти доросла дівчинка»).

Ми зібрали весь одяг мого батька, щоб віддати його людям, які потребували допомоги. В кишені його повсякденної куртки, що висіла в підвалі, я знайшла його гаманець. Трохи грошей, права водія; там, де гаманець згинається, була фотографія, що сховалась у газетну вирізку. Старе фото з порваними краями, де була зображена група робітників у касках у три ряди, що дивилися в об’єктив. Типове фото з підручника історії, щоб «проілюструвати» страйк або народний Фронт. Я впізнала свого батька в останньому ряду, він був серйозний, майже стурбований. Багато з них сміялися. На газетній вирізці були занотовані результати вступного конкурсу бакалаврів до школи вчителів. Друге прізвище було моє.

Мати заспокоїлася. Вона обслуговувала клієнтів, як і раніше. Але була трохи знесилена. В неї з’явилася звичка ходити на цвинтар щоранку перед відкриттям крамниці.

Коли ми поверталися додому, я намагалася розважити в поїзді свого сина, щоб він поводився дуже спокійно, пасажири першого класу не люблять шуму та голосних дітей. У цю мить я подумала зі здивуванням: «Тепер я насправді буржуа», але «занадто пізно».

Пізніше, протягом літа, коли я очікувала на перше призначення, «треба все це пояснити». Я бажала розповідати, писати про мого батька, його життя, про цю відстань між мною та ним із мого підліткового віку. Класову відстань, але якусь особливу, що не має назви. Як розлучена любов.

Внаслідок цих думок я почала писати роман, де він був головним персонажем. Посеред роману я відчула відразу. Через деякий час зрозуміла, що не зможу написати роман. Аби віддати належне життю, підкореному необхідності, я не можу використовувати її як частину мистецтва, не можу робити щось «захоплююче» або «зворушливе». Я збирала слова, дії, смаки мого батька, яскраві події його життя, всі цілі його існування, які я теж поділяла.

Ніякої поезії спогадів, ніякого радісного глузування. Природно з’явилася звичайна манера писати, така ж сама, якби я писала листа батькам, розповідаючи новини свого життя.

Історія починається за декілька місяців перед двадцятим століттям у маленькому містечку країни Ко, за двадцять п’ять кілометрів од моря. Ті мешканці, що не мали власної землі, наймалися до великих фермерів регіону. Мій дідусь працював візником на фермі. Улітку він також працював на жнивах, косив сіно. Крім цього, він більше нічого не робив усе своє життя, з восьмирічного віку. Ввечері по суботах він приносив платню жінці, а вона дозволяла йому піти в неділю пограти у доміно чи випити чарочку. Він повертався п’яний, іще більш похмурий. Він бив дітей без приводу своїм картузом. Дід був жорстоким чоловіком, ніхто не насмілювався сваритися з ним. Його жінка не сміялася щодня. Ця злість була його життєвою енергією, його силою, щоб чинити опір убогості та вважати себе за чоловіка. Особливо викликало в нього лють, коли хтось із його родини захопливо читав книгу чи газету. У нього не було часу вчитися читати та писати. Рахувати він умів.

Я бачила мого дідуся лише раз, у будинку для старих, де він помер через три місяці. Мій батько провів мене за руку між двома рядами ліжок, у величезній залі, до маленького старця з сивим та кучерявим волоссям. Він дивися на мене, сміявся, був дуже люб’язний. Батько віддав йому маленьку пляшку горілки, яку він сховав у себе за пазухою.

Кожного разу, коли я чула розповіді про дідуся, вони завжди починалися з «він не вмів ні читати ні писати», начебто неможливо було зрозуміти його життя та характер без цієї вхідної інформації. Моя бабуся навчалась у школі при монастирі. Як і інші жінки містечка, вона ткала вдома для фабрики Руана, в маленькій кімнаті без свіжого повітря, де були тільки маленькі отвори, навряд чи більші, ніж у камері для вбивць. Не можна було псувати тканину денним світлом. Вона була чепурухою, добре вела господарство, що було найважливішим у такому малому містечку, де сусіди слідкували за чистотою білизни, яку сушили на мотузках надворі, зналися з нічним цебром і випорожнювали його кожного дня.

Незважаючи на те що будинки були ізольовані один від одного огорожею, нічого не вислизало від погляду людей: ні час, коли чоловік повертався з бістро, ні неділя, коли гігієнічні серветки слід було вивішувати на повітря.

Моя бабуся мала свої звички та особливості, на святах вона вдягала штучний картонний зад та не мочилася навстоячки з-під спідниці, як робили більшість жінок містечка для зручності. Під сорок років, після п’ятьох дітей, її обсідали погані думки, вона не розмовляла протягом тижнів. Потім почався ревматизм рук і ніг. Аби видужати, вона відвідувала церкву, торкалася Святого Рік’єра, Святого Гійома дю Дезер, вона терла статую тканиною, яку потім прикладала до хворих частин тіла. Згодом вона перестала ходити пішки. Довелося наймати візок, щоб відвозити її до святих.

Вони мешкали в низенькому будинку із солом’яним дахом та долівкою, яку слід було побризкати водою перед тим, як підмітати. Вони жили, вживаючи продукти з саду та курятника, фермер позичав дідові масло та сметану. Їх часто запрошували на весілля та причастя, вони їхали туди з порожніми шлунками, щоб скористатися з цієї нагоди повною мірою. Сільська дитина померла від скарлатини, після нападу ядухи та блювання шматочками курки, якою її нагодували. По неділях улітку вони відвідували «збори», де грали та танцювали. Якось мій батько заліз на тичину із призами та дістав кошик із їжею. Дідусь лаявся протягом багатьох годин: «От дурні».

Знаки хреста на хлібі, меса, паски. Як і чистота, релігія сповнювала їх почуттям самоповаги та надавала гідності. Вони вдягались ошатно по неділях, співали «Кредо» у той самий час, як і великі фермери, клали гроші у блюдо. Мій батько дитиною співав у церковному хорі, йому подобалося супроводжувати кюре, допомагати йому. Всі чоловіки знімали кашкети, коли він проходив повз них.

У всіх дітей були глисти. Щоб позбутись їх, усередині сорочки, ближче до пупка, пришивали маленький мішечок із часником. Взимку вуха затикали ватою. Коли я читала Пруста чи Маріака, я не вірила, що розповідається про час, коли мій тато був дитиною. Його оточення — це середньовіччя.

До школи треба було йти пішки два кілометри. Щопонеділка вчитель перевіряв нігті, комір натільного трико, волосся, щоб не було вошей. Він навчав суворо, залізною лінійкою по руках, вчив поважати. Деякі його учні здобули атестати найкращих учнів у кантоні, один чи два здобули атестати у школі вчителів. Мій батько прогулював уроки, тому що був змушений збирати яблука, косити сіно, складати солому, він робив усе, що вимагало сіяти та збирати. Коли він повертався до школи зі своїм старшим братом, учитель кричав: «Ваші батьки бажають, щоб ви стали такими ж злиднями, як вони?!». Мій батько навчився читати та писати без помилок. Він полюбляв учитися. (Кажуть, учитися легко, так само як навчитися пити та їсти.) Полюбляв також малювати — голови, тварин. У дванадцять років він був у випускному класі. Мій дід забрав його зі школи для праці на фермі. Вони більше не могли собі дозволити годувати дитину за просто так. «Про це не думали, скрізь робили однаково».

Книжка, яку читав мій тато, називалася «Подорож по Франції двох дітлахів». Там були дивні фрази:

Навчитися бути щасливими та коритися нашій долі (стор. 186, видання 326).

Найкраще у світі — це милосердя бідняка (стор. 11).

Родина, яку об’єднує любов, має найцінніше з багатств (стор. 260).

Що є найщасливішого в багатстві, так це можливість полегшувати убогість інших (стор. 130).

Сублімація для сприйняття дітей бідняків дає це:

Активна людина не гає ані хвилини, наприкінці дня вона розуміє, що кожна година була плідною. Та навпаки, неуважна людина завжди перекладає справу на потім; вона завжди спить і завжди розгублена, у ліжку, чи за столом, чи при розмові; день добіг кінця, а вона нічого не зробила; минають місяці та роки, настала старість, а вона ще на тому ж місці, з якого починала.

Це єдина книжка, про яку він згадував, «нам здавалося, що це реальність».

Він почав доїти корів о п’ятій ранку, вичищати стайні, чистити коней, доїти корів увечері. Натомість, йому прали, його годували, йому було де спати, навіть заробляв трохи грошей. Він вкладався на столі, на матраці без простирадла. Тварини прокидалися і били копитами по підлозі всю ніч. Він мріяв про батьків та дім, про місто, яке було тепер заборонено. Одна із сестер, яка працювала прислугою й виконувала всю роботу по господарству, інколи з’являлася біля паркану зі своїм згортком, мовчазна. Дідусь дуже лаявся, вона не могла пояснити, чому вона втікала з цього місця черговий раз. Того ж вечора він, присоромлюючи, відвів її до хазяїв. Мій батько був веселий, файли вий, завжди напоготові розповісти цікаву історію, пожартувати. На фермі не було нікого його віку. По неділях він зі своїм братом пастухом відвідував месу. Він полюбляв ходити на «збори», танцював, зустрічав друзів зі школи. І все-таки вони були щасливі, незважаючи ні на що. Було добре.

Він залишався на фермі до армії. Години праці не враховувалися. Фермери урізали пайку. Одного дня шматок м’яса на тарілці старого пастуха почав ворушитися, всередині була купа черв’яків. Це вже було занадто. Старий підвівся, заявив, що вони більше не терпітимуть, аби з ними поводились, як із собаками. М’ясо замінили. Це не «Броненосець Потьомкін».

Корови зранку та ввечері, мряка в жовтні, оброблення яблук, які кидали у прес, збирання широкою лопатою курячого посліду, голод і спрага. Але також пиріг із сюрпризом, альманах Вермо, смажені каштани в останній день карнавалу, млинці, сидр та жаб’ячі лапи, смажені на соломі. Це було просто робити щось таке. Вічне повернення до сезону, прості радісні моменти та тиша поля. Мій батько працював на чужій землі, він не бачив краси й пишноти рідної землі.

Під час війни 14-го року на фермі залишилися тільки малі хлопці, як мій тато, та старі люди. Їх жаліли. Він стежив за ходом війни, за просуванням армії по карті, що висіла на кухні, відкривав для себе непристойні газети та ходив у кіно в І… Всі вголос читали текст під зображенням, багато хто не встигав дочитати до кінця. Він почав уживати нецензурні слова, які почув од брата. Жінки містечка щомісяця слідкували за випраною білизною тих жінок, чоловіки яких пішли на фронт, перевіряючи, щоб не зникла жодна річ.

Війна урізноманітнювала життя. У селі грали в йойо чи пили вино в кафе замість сидру. Під час балів дівчата все менше й менше віддавали перевагу хлопцям з ферми, тому що від них тхнуло.

Мій батько пізнавав світ під час військової служби. Париж, метро, місто Лорен, уніформа, що робила їх рівними з іншими, казарма, більша за палац. Він мав право обміняти свої зуби, зіпсовані сидром, на зубний протез. Він полюбляв фотографуватися.

Після повернення він не схотів братися до роботи на землі. Часто він називав таку роботу земляною, а йому було потрібне щось інше, розумніше.

Звісно, не було іншого вибору, ніж як піти на завод. Після війни в І… почалася доба індустріалізації. Мій тато пішов працювати на виробництво канатів, куди наймали хлопців та дівчат із тринадцяти років. Це була чиста робота, під дахом, вони були захищені від негоди. Були туалети та перевдягальні окремо для хлопців, окремо для дівчат, фіксований графік праці. Після гудка ввечері він був вільний і вже не відчував на собі запаху молока. Він залишив перше коло. В Руані чи в Гаврі можна було знайти більш оплачувану роботу, але для цього треба було покинути родину, мати пручалася, згадувала про всі нещастя та пройдисвітів міста. Йому забракло сміливості: вісім років спілкування з худобою та землею.

Він був серйозним як на робітника, не симулював, не пив, не був розпусником. Ходив у кіно та полюбляв чарльстон, але ж не відвідував бістро. Мав добру репутацію, не вступав до синдикату, не цікавився політикою. Він купив собі велосипед на заощаджені гроші.

Моя мати мусила оцінити всі ці якості, коли вона зустріла його на канатному заводі, після роботи на фабриці, де виготовляли маргарин. Він був високим брюнетом із блакитними очима, тримався дуже прямо, навіть трохи «зазнавався». «Мій чоловік не залишиться робітником назавжди».

Вона втратила свого батька. Моя бабуся ткала вдома, прала та прасувала, щоб виховати всіх своїх шістьох дітей. Разом із сестрами мати купувала в кондитера по неділях кошик із крихтами, що залишилися від тістечок. Вони не мали можливості часто гуляти з друзями, бабуся не хотіла, щоб у неї забрали її дочок занадто рано, вони віддавали їй щоразу три чверті свого заробітку.

Сестри мого батька, які працювали прислужницями в домі родини буржуа, дивилися на мою матір зверхньо. Дівчат із заводу звинувачували в тому, що вони не вміли застилати ліжко, що вони завжди занадто швидко ходили та бігали. У селі вона мала сумнівний вигляд. Бажаючи копіювати моду з журналів, вона серед перших відрізала волосся, вдягала сукні з короткою спідницею, підфарбовувала очі, нігті на руках. Вона голосно сміялася. Насправді вона ніколи не дозволяла до себе торкатися в туалеті, щонеділі відвідувала меси і сама вишивала свої простирадла та придане. Вона була жвавою працівницею, відповідальною. Ось один з її висловів: «Я варта цих людей».

На весільному фото можна побачити її коліна. Вона сфокусувала погляд на об’єктиві під вуаллю, яка прикриває чоло до очей. Вона схожа на Сару Бернар. Мій батько стоїть біля неї з маленькими вусами та в накрохмаленому комірці. Вони не посміхалися, ні він, ні вона.

Вона завжди соромилася виявів любові. Вони ніколи не виказували одне до одного ніжності чи пестощів. При мені він цілував її у щоку різким рухом голови, ніби то був обов’язок. Він часто говорив якісь звичайні слова, але з пильним поглядом, вона поспішала опустити очі долу та сміялася. З віком я зрозуміла, що він робив їй сексуальні натяки. Він часто наспівував «Поговоримо про кохання», вона наспівувала йому у відповідь, але під час родинних обідів, щоб його схвилювати, «Ось моє тіло, яке буде вас любити».

Він запам’ятав основний урок, щоб не повторювати нікчемність батьків: не поводитись непристойно з жінкою.

Вони найняли приміщення в І…, у кварталі, де будинки утворювали загальний двір, а з другого боку виходили на дорогу. Дві кімнати внизу, дві на другому поверсі. Здійснилася мрія моєї матері мати «кімнату нагорі». Завдяки заощадженням мого батька вони мали все, що потрібно: їдальню, кімнату з шафою із скла. Народилася дочка, і моя мати залишалася вдома. Вона нудьгувала. Батько знайшов більш оплачувану роботу, він покинув виробництво канатів і пішов до покрівельника.

Саме у неї виникла ідея взятися за комерцію, коли одного дня мого батька принесли додому із легким струсом після падіння з опорної конструкції, яку він ремонтував. Вони знов почали на всьому заощаджувати. Між усіх можливих видів торгівлі вони мали вибрати той, що не потребував внесення великого капіталу та спеціальних знань, тільки купівля й перепродаж товару. Торгівля не дорога, та й заробляли небагато. У неділю вони їздили на велосипедах у маленькі бістро кварталу, у бакалійні крамниці селища. Вони збирали інформацію, довідувалися, чи є конкуренти поблизу, вони побоювалися прогоріти, втратити все і повернутися до життя робітників.

Л…, за тридцять кілометрів од Гавра, густі тумани протягом дня, особливо в частині міста, затиснутій між двох берегів річки, Валє. Робітниче гетто, збудоване навколо текстильного заводу, одного з найбільших до п’ятдесятих років, який належав родині Дежанете і викуплений Буссаком. Після закінчення школи дівчата вчилися ткати, відводили дітей до ясел з шостої години ранку. Там працювали три чверті чоловіків.

Посеред невеликої ущелини єдине кафе-бакалія у Валє. Стеля така низька, що можна було торкнутися піднесеною рукою. Темні кімнати, де треба було вмикати електрику посеред дня, крихітний дворик із туалетом, вміст якого виливався відразу в річку. Вони не були байдужими до краси та декору, але треба було виживати.

Вони купили землю у кредит.

Спочатку — земля обітована. Ряди їжі та напоїв, коробки з паштетами, пакети з тістечками. Здивування від того, що гроші тепер заробляються з такою легкістю, без особистої фізичної сили, замовити, розставити по полицях, зважити, підрахувати, дякую та нема за що. В перші дні вони разом квапилися до крамниці по дзвонику, множили ритуальні питання «що ще?». Вони бавились, їх називали хазяїном, хазяйкою.

Сумнів прийшов із першою жінкою, яка із сумкою, повною покупок, мовила тихим голосом: «Я зараз в скрутному становищі, чи можу я розрахуватися в суботу?» За нею прийшла друга, потім третя. Продавати у кредит чи повертатися до заводу? Продавати у кредит їм здалося менш поганим.

У кредиторів ніколи не було бажання заплатити їм. Вони не вживали аперитиву, не відвідували ресторанів, хіба що у неділю. Були в прохолодних стосунках з братами та сестрами, яких вони спочатку інколи пригощали, щоб показати, що в них на це є гроші. Але ніколи страх збанкрутувати не залишав їх.

У ті дні, особливо взимку, я поверталася захекано зі школи. В нашому будинку не горіло жодне вікно. Батьки разом були на кухні: він за столом, дивився у вікно, мати стояла біля газової плити. Стримана тиша тиснула на мене. Іноді він чи вона: «Треба все продавати». Не було потреби тоді починати мої домашні завдання. Народ пішов до Куп, до Фамілістер чи деінде. Їм здавалося, що з них глузують, коли наївний клієнт заходив до них. Вони приймали його як собаку, він платив за всіх тих, які не прийшли. Світ нас покинув.

Кафе-бакалія у Валє тепер не приносило більше, ніж була зарплатня у робітника. Мій батько був змушений найнятися на будівництво на нижню Сену. Він працював у воді, взутий у високі чоботи. Не обов’язково було вміти плавати. Моя мати сама керувала торгівлею вдень.

Наполовину комерсанти, наполовину робітники, одразу з двох боків, приречені до самотності та недовіри. Він не вступав до синдикату. Він боявся «Сгоіх-de-Feu» («Вогняний Хрест»), організації, що дефілювала у Л…, та побоювався червоних, які могли відібрати його землю. Він тримав свої думки при собі. В торгівлі вони не були потрібні.

Потроху вони створили свою власну яму, були пов’язані з убогістю, але ж були і трохи вище за неї. Кредит зв’язав їх із багатьма робітничими родинами, які найбільш потерпали від нестатків. Заробляли на нестатку інших, але ставилися з розумінням, вони рідко відмовлялися «занести на рахунок». Та у всякому разі вважали, що мають право провчити легковажних чи тих жінок, які замість себе присилали дітей в кінці тижня без грошей: «Скажи своїй матусі, щоб розрахувалася зі мною, інакше я її більше не буду обслуговувати».

Вона була хазяйкою в повному розумінні слова, в білій блузці. Він вдягав свій блакитний комбінезон, коли обслуговував клієнтів. Вона не говорила, як інші жінки, «мій чоловік буде лаятись, якщо я куплю це чи піду туди». Вона воювала з ним, аби він знову почав відвідувати месу, на яку перестав ходити під час служби в армії, вона вважала, що в такий спосіб він покине свої погані манери (тобто звички робітника чи селянина). Він залишав за нею замовлення та підрахунки. Мати була жінкою, що могла піти всюди, інакше кажучи, вона вміла руйнувати соціальні бар’єри. Він захоплювався нею, але підсміювався, коли вона говорила: «Я можу продавати повітря».

Він поступив на роботу до нафтопереробного заводу на лимані Сени. Він стояв на варті. Вдень він не мав можливості спати через клієнтів. Він прокоптився, запах нафти завжди був разом з ним, він його годував. Він мало їв. Він заробляв багато, й тепер він мав майбутнє. Робітникам обіцяли красиве місто, з будинками з ванними та туалетами, сади.

У Вайт осінні тумани не сходили днями. В зливу річка затопила будинок. Щоб знищити пацюків, він купив таксу, яка ламала їм хребет одним ударом іклів.

«Були менш щасливі родини, ніж наша».

36-й рік, спогади про мрію, здивування від влади, про яку вони і не підозрювали, і впевненість, що це не можна буде зберегти.

Кафе-бакалія ніколи не зачинялася. Під час своєї оплаченої відпустки він обслуговував клієнтів. Часто приїздили родичі, бенкетувати. Він завжди був радий продемонструвати своєму шурину, бляхарю чи службовцю на залізниці свій добробут. За спиною вони називали його багатієм — яка несправедливість.

Він не пив спиртного. Він намагався відповідати своєму рангу. Здаватися більш комерсантом, ніж робітником. На заводі його підвищили до бригадира.

Я пишу повільно. Мені потрібно виявити значні події життів разом із діями та сумнівами вибору, мені здається, що я поступово втрачаю особистість мого батька. Епюра намагається зайняти усе місце, думка йде сама. Чи навпаки, якщо дозволяю собі торкнутися спогадів, я бачу його таким, яким він був, його сміх, його ходу, як він вів мене на ярмарок за руку, як мене лякав манеж, всі інші ознаки поведінки, пов’язані з іншим, стали мені байдужими. Кожного разу я вибираюся з пастки індивідуальності.

Звісно, ніякого задоволення писати, в цьому замірі, де я чіпляюся за слова, що колись чула, іноді виводячи їх курсивом. Не для того щоб підкреслити подвійний зміст читачеві й дарувати йому задоволення простоти, від якої я відмовляюсь у всіх її формах, ностальгія, пафос чи глузування. Просто тому, що ці слова та ці фрази розкривають межі та кольори світу, де жили мої батьки, де жила я.

Одного дня дівчинка повернулася зі школи з хворим горлом. Жар не спадав, це була дифтерія. Як і іншим дітям Валє, їй не робили щеплення. Батько був на заводі, коли вона померла. Коли він повернувся додому, було чути на всю вулицю, як він ридав. Отупіння протягом тижнів, потім напади меланхолії, він не розмовляв, дивився у вікно, сидячи за столом. Він хвилювався за дрібницю. Моя мати розповідала, витираючи сльози серветкою зі своєї блузки: «Вона померла у сім років як маленьке ангелятко».

Фото, зроблене у дворику, на березі річки. Біла сорочка, засукані рукава, фланелеві штани, опущені плечі, трохи округлі руки. Незадоволений вигляд, можливо, тому, що знімали зненацька, а він не встиг встати у позу. Йому було сорок років. Нічого не зображено на обличчі, що могло б розповісти про пережиті нещастя чи про надії. Тільки явні ознаки віку, невеликий живіт, чорне волосся, яке поріділо з віком, його руки відставлені від тіла, туалети та приміщення для прання, які як на буржуа служили тлом для фотографії.

1939 року його вже не призивали, він був застарим для війни. Нафтопереробні заводи були спалені німцями, він їздив на велосипеді, в той час як вона користувалася нагодою пересуватись у машині, вона була вагітна на шостому місяці. В Понт-Одемер він був поранений осколком міни і потребував допомоги єдиної відкритої аптеки. Бомбардування тривали. Він знайшов свою тещу та невісток, з дітьми, з сумками, з речами на сходах собору Лізьє, де вони шукали укриття. Бакалія була розграбована тими, хто не міг залишити місто. Моя мати повернулася і народила мене вдома через місяць. У школі, коли ми не розуміли задачу, нас називали дітьми війни.

До середини п’ятдесятих років, під час обідів на честь першого причастя, вечері на Різдво, історія того часу багатьма розповідалася голосно, згадувалися часи страху, голоду, холоду зими 1942-го. Треба було вижити незважаючи ні на що. Кожного тижня мій тато приносив зі складу за тридцять кілометрів од Л…, у кошику, прив’язаному позаду велосипеда, товар, який оптовики більше не поставляли. Під постійним бомбардуванням 1944 року в цій частині Нормандії він продовжував ходити до складу, випрошував добавки для старих, багатодітних родин, для всіх тих, хто не міг купувати їжу на чорному ринку. У Валє його вважали героєм продовольчого постачання. Він робив це не з власного бажання, а через необхідність. Потім була впевненість у тому, що він відіграв свою роль, що він насправді жив у ці роки.

По неділях вони зачиняли крамницю, гуляли в лісі, влаштовували пікніки з тістечками без яєць. Батько ніс мене на плечах, наспівував та насвистував. Коли було чутно сигнал тривоги, ми ховалися разом із собакою під більярдним столом у кафе. Після всього пережитого було відчуття, що «це планида». У період звільнення від фашистської окупації мене навчили співати «Марсельєзу» та додавати в кінці «свиня», щоб римувалося з «поля». Як і люди навколо нього, він радів. Коли в небі з’являвся літак, він виводив мене за руку на вулицю і казав: «Дивись, птах полетів», війна скінчилась.

Піддавшись загальним надіям 1945 року, він вирішив покинути Валє. Я часто хворіла, лікар хотів відправити мене в аеріум. Батьки продали землю, щоб повернутися в І… де клімат був вітряним, вони вважали, що відсутність річки чи струмка добре для здоров’я. Вантажівка з речами, в якій ми сиділи на передньому сидінні, прибула до І… в розпалі жовтневого ярмарку. Німці спалили місто, бараки та манежі здіймалися над руїнами. Протягом трьох місяців вони мешкали у двох мебльованих кімнатах без електрики, з земляною долівкою, наданих кимось із родичів. Ніхто не виставив на продаж крамницю, яку вони могли б купити. Він найнявся на роботу в місті по лагодженню жител після бомбардувань. Ввечері вона говорила, обпершись на жердину для ганчірок, які завжди супроводжують готування їжі у старих кухарок: «Як справи, яка ситуація?». Він ніколи не відповідав. Після обіду вона гуляла зі мною в місті. Зруйнований був тільки центр міста, крамниці були розміщені в приватних будинках. Нужденна стриманість, картинка: якось, коли вже було темно надворі, на невеликій вітрині, єдиній, яка була освітлена на всій вулиці, блищали цукерки, рожеві, овальні, у солодкій пудрі, розкладені в целофанові пакетики. Але ми не мали на що їх купувати, потрібні були талони.

Вони знайшли землю на продаж з кафе-бакалією та крамницею з продажу дров та вугілля у кварталі далеко від центру, десь поблизу вокзалу та богадільні. Саме туди ходила за покупками моя мати, коли була дівчинкою. Маленький будинок селянина з прибудовою з червоної цегли, великий двір, садочок і кілька будівель, які правили за комори. На першому поверсі їжа передавалась у кафе через маленьку кімнатку, де були сходи, що вели в кімнати та на горище. Незважаючи на те що ця кімната була обладнана під кухню, вона також слугувала проходом для клієнтів між бакалією та кафе. На сходах аж до порога кімнат зберігали продукти, що боялися вологи, каву, цукор. На першому поверсі не було жодного місця, пристосованого для мешкання людини. Туалет був надворі. Жили на свіжому повітрі.

На цьому скінчилось робітниче життя мого батька.

Поблизу кафе моїх батьків були й інші кафе, та ніде не пропонували такого вибору продовольчих товарів. Тривалий час центр міста залишався в руїнах. Колишні кафе розташувались у жовтих бараках, аби привернути увагу, щоб не помилились. (Цей вираз, як і багато інших, нерозривно пов’язаний із моїм дитинством, мені було потрібне зусилля, щоб я пригадала те значення, яке воно мато на той час.) Серед населення кварталу було менш робітників, ніж у Л…, більш ремісників, найманців, які працювали на газовому господарстві чи невеликому заводі, пенсіонери з «невеликим достатком». Збільшувалася відстань між людьми. Павільйони в каменоломнях, ізольованих гратами, поділені між п’ятьма чи шістьма одноповерховими житлами із загальним двором. Скрізь городи з овочами.

Кафе, де були завсідники, чоловіки, що заходили випити до чи після роботи, місця яких були священні, бригада будівельників, декілька відвідувачів, які могли б вибрати інше місце, менш популярне та більш відповідне до їхнього фінансового стану, морський офіцер у відставці, інспектор соціальної безпеки, тобто нешляхетні люди. У неділю приходили інші відвідувачі, цілі родини, дорослим аперитив, дітям гренадин до одинадцятої години. Після обіду старі з богадільні, вільні до шостої години, веселі та галасливі, співали романси. Іноді треба було змушувати їх поспати в окремому будиночку у дворі, щоб повернути їх у належному вигляді сестрам. По неділях кафе призначалося для родинного спілкування. Свідомість мого батька підказувала йому бути корисним, подарувати місце для свята та свободи всім тим, про яких він говорив, що «вони не завжди були такими», але не міг пояснити, чому саме вони стали такими. Але без сумніву пастка для тих, хто туди не ступав ногою. При виході із сусіднього заводу з виробництва білизни дівчата святкували дні народження, весілля, від’їзди. Вони купували в бакалії пакети з печивом, яке вони змочували у вині, реготали, склавшись навпіл на столі.

Прямий шлях між відродженням стилю життя, що вважалося чимось внутрішнім, та між викриттям ворожості, що його супроводжувала. Такі способи життя були в нас самих, навіть щастя було, але також існували принизливі бар’єри нашого соціального становища (думка про те, що «в нас не так добре, як треба»). Я хотіла сказати, що поєднувалися відразу і щастя і ворожість. Відчуття, що люди хитаючись досягали то одного, то другого берега цієї суперечності.

Ближче до п’ятдесятих років, іще сповнений життєвих сил, з піднесеною головою, зі стурбованим виглядом, начебто фотографію буде зіпсовано, він носив темні штани, світлу куртку поверх сорочки з краваткою. Фотографувались у неділю, серед тижня він одягав свій комбінезон. Фотографувалися завжди в неділю, було більше вільного часу, красиво вдягалися. Я стояла поруч із ним у легенькій сукні, обидві руки простягнені до керма мого першого велосипеда, одна нога на землі. Одну руку він тримав на поясі, другою на щось вказував. Тлом були відчинені двері кафе, на підвіконні квіти, над ними ліцензія на продаж напоїв. Завжди фотографувалися з тим, що мали та чим пишалися, крамниця, велосипед, згодом автомобіль, на дах якого він поклав руку і занадто задер таким чином свій піджак. Він ніколи не всміхався, коли фотографувався.

Порівняно з роками молодості — після роботи по змінах на нафтопереробному заводі, пацюків у Валє — здавалося, що це щастя.

Мали все, що потрібно, тобто їли стільки, скільки хотіли (як доказ, м’ясо в м’ясній крамниці купували чотири рази на тиждень), на кухні завжди була така спека, що кафе залишалось єдиним місцем, де можна було жити. Дві вдяганки, одна повсякденна, друга для неділі (коли новий одяг, призначений для неділі, зношувався, його починали вдягати щодня). В мене було дві блузки для школи. Дівчисько, відкрите для очей інших людей. У пансіонаті не могли сказати, що я гірша за інших, я мала стільки ж ляльок, як і дівчата з родини хліборобів чи лікарів, мала такі ж самі гумки та стругачку для олівців, теплі зимові хутряні чоботи, молитовник на антикві.

Вони мали можливість прикрасити будинок, знищували все, що нагадувало колишні часи, видні балки, камін, дерев’яні столи й солом’яні стільці. Прилавок, накритий кольоровим папером, був чистий та яскравий, великі столи і маленькі столики зі штучного мармуру, кафе здавалося чистим та веселим. Лінолеум у жовтий і коричневий квадрат, як шахова дошка, на підлозі кімнат замість паркету. Єдина невідповідність — рублений фасад у чорну й білу смужку, деінде облупився тиньк. Одного разу моя вчителька, проходячи повз наш будинок, сказала, що їй подобається цей «справжній нормандський будиночок». Батько вважав, що вона казала так із ввічливості. Всі ті, хто захоплювалися нашими старими речами: водяним насосом у дворі, нормандською рубленою стіною, — без сумніву, бажали перешкодити нам мати все те, що мали вони, сучасне, воду в умивальнику та білі альтанки.

Він позичив кошти, щоб стати власником будинку й землі. Ніхто з його родини ніколи не був власником землі.

Щастя давалося важко. В мене не чотири руки. Жодної хвилини спокою, навіть щоб сходити в туалет. Я переніс грип на ногах. І таке інше. Щоденна пісня.

Як змалювати світ, де все дуже дорого коштує?! Запах випраної білизни в жовтневому ранку, остання пісня з пошти, що крутиться в голові. Зненацька сукня зачепилася кишенею за ручку велосипеда і порвалася. Драма, крики, зіпсований настрій і день. «Це дівчисько нічого не цінує!»

Змушена сакралізація речей. Під усіма словами, одними чи іншими, припускалися бажання та порівняння. Коли я казала, що «я знаю дівчину, яка відвідувала паласи Луари», мені роздратовано відповідали: «В тебе ще все життя попереду, щоб там побувати. Будь задоволена тим, що маєш».

Але бажати заради бажання, бо не знали, що є добрим, що може сподобатися. Мій батько завжди відмовлявся від порад художників та столярів щодо кольорів та форми, так усі роблять. Відмова навіть думати, що вони можуть оточити себе предметами, підібраними один до одного. В їхній кімнаті ніяких прикрас, крім фотографій у рамках, серветок, виготовлених до Свята Матері, та на каміні великий керамічний бюст дитини, який продавець меблів подарував їм при купівлі куткового дивана.

Лейтмотив, не треба стрибати вище голови.

Страх бути не на своєму місці, осоромитись. Одного разу він зайшов у перший клас, маючи квиток другого класу. Контролер змусив його доплатити за квиток. Інший спогад: у нотаріуса, де він вперше писав «ознайомився та погоджуюсь», він не знав правильної орфографії і написав «узгоджую». Він був дуже збентежений цією помилкою й думав про це всю дорогу додому. Почував себе негідним.

У комедійних фільмах того часу часто зображувалися наївні герої та селяни, які не вміли поводитись у місті чи місцях, де було багато народу (Бурвіль). Всі реготали над дурницями, які вони говорили, помилками, які вони робили, але завжди боялися впізнати в них самих себе. Одного разу я прочитала, що Бекасін у ході навчання, коли треба було вишити на фартуху птаха та інших, замість інших птахів вишив джмеля. Я не була впевнена, що не вчинила б так само.

З людьми, котрих вважав поважними, він тримався дуже скромно, ніколи нічого не запитував. Коротше кажучи, поводив себе інтелігентно. Це значило почувати своє нижче становище й відмовлятися від нього, приховуючи це всіма можливими способами. Цілий вечір запитував нас, що мала на увазі директриса школи, коли сказала: «У цій ролі ваша маленька донька буде вдягнена в місцевий костюм». Соромно було не знати: всі неминуче дізнаються, що наша родина статусом нижча за інших.

Нав’язлива ідея: «Що про нас подумають?» (сусіди, клієнти, люди навколо).

Правило: обдурити постійні критичні погляди інших ввічливістю, відсутністю особистої думки, ретельною увагою до настрою іншої людини. Ніколи не дивитися на овочі, які господар збирається викопати в садку, лише привітатися кивком голови чи добрим словом. Ніяких візитів без запрошення, навіть щоб провідати хворого в лікарні. Ніяких питань чи цікавості, що є бар’єром між нами та співбесідником. Заборонене запитання: «Скільки ви заплатили за це?»

Я тепер часто пишу «ми», бо довго міркувала над цим і вже не пам’ятаю, коли перестала це робити.

Місцева мова, патуа, була єдиною, якою розмовляли дідусь та бабуся.

Він вважав себе одним із тих людей, які цінують «красу та виразність патуа» і просторіччя. Адже Пруст із захопленням говорив про помилки й застарілі слова, які вживала Франсуаза. Але для нього мала значення саме естетика, бо Франсуаза була його покоївкою, а не матір’ю. Сам він ніколи не відчував цих зворотів, які спонтанно з’являлися на губах.

Для мого батька патуа була чимсь застарим і потворним, ознакою нижчого соціального становища. Він пишався тим, що зміг частково позбутися цієї звички, навіть якщо його французька мова не була правильною, це все ж таки була французька. На святах та ярмарках у І… змагались у базіканні, вдягали нормандські костюми, робили скетчі на патуа, публіка сміялась. У місцевій газеті друкували нормандський огляд для розваги читачів. Коли лікар чи хтось із людей з високопосадових уживав вислів із регіону Ко в бесіді, як, наприклад, «вона пашить здоров’ям» замість «із нею все гаразд», батько повторював фразу доктора моєї матері із задоволенням, щасливий од думки, що навіть такі шикарні люди мають щось спільне із нами, маленькими людьми. Він був переконаний, що вони спеціально уникають вживання цих слів. Йому завжди здавалося неможливим розмовляти «добре» природним чином. Лікар чи кюре, треба було змушувати себе прислухатися до себе, дозволити мові литися самій.

Балакучий у кафе, із родиною, з людьми, які розмовляли правильно, він мовчав чи зупинявся посеред речення, мовив чи «не так», чи просто «так» і робив жест, який слід було розуміти, що співрозмовнику ясно, про що йдеться, і він має можливість самостійно закінчити речення. Завжди розмовляв з обережністю, боявся сказати дурницю, для нього це було так само жахливо, як зіпсувати повітря.

Але він не полюбляв пишномовних фраз та нових висловів, які, на його погляд, «нічого не значили». В якийсь момент усі мали звичку говорити: «авжеж ні» за будь-якого випадку, не розуміючи, що поєднують два антоніми. На відміну від моєї матері, яка прагнула вчитися й розвиватися, впевнено експериментувала із усім, що чула чи читала, він відмовлявся вживати слова, які були не його.

У дитинстві, коли я працювала над стилем мови, в мене було відчуття, що я говорю в порожнечу.

Один із моїх уявних страхів — мати батька вчителя, який наказав без зупинки розмовляти без помилок та чітко вимовляти слова.

Як моя вчителька «критикувала» мене, я «критикувала» свого батька, казала йому, що «шльопнутися» чи «без п’ятнадцяти хвилин одинадцята» не існує. Він скаженів. Іншого разу: «Як я можу вас не критикувати, якщо ви завжди розмовляєте з помилками!». Я плакала. Він був нещасний. Все, що було пов’язано із мовою, спричиняло суперечки та болісні причіпки, не гірш за розмови про гроші.

Він був веселий.

Він жартував із клієнтами, що розуміли жарти й любили посміятися. Приховані непристойності. Грубі жарти. Іронія. Він налаштовував приймач на програми із іграми та піснями. Завжди був готовий вивести мене до цирку, на безглузді фільми, на феєрверк. На ярмарку підіймалися на міфічний поїзд, їхали до країни Велетнів, аби побачити найбільшу у світі жінку чи країну Ліліпутів.

Він ніколи не відвідував музеїв. Але завжди зупинявся перед гарним садом, деревом у цвіту, вуликом, дивився на гарних дівчат. Він захоплювався неосяжними конструкціями, сучасними великими будівництвами (міст Танкарвіля). Він полюбляв циркову музику, прогулянки автомобілем у селі, коли він обводив поглядом поля, слухав оркестр Бугліона, він здавався щасливим. Збудження, що він відчував од вітру, краса пейзажів не була темою для розмови. Коли я почала відвідувати дівчат-буржуа в І… мене перш за все запитали про мої смаки, про музику: джаз чи класика, Таті чи Рене Клер, цього було достатньо, аби зрозуміти, що я з іншого світу.

Влітку ми гостювали з батьком у родичів три дні на морі. Він ходив на босу ногу в сандалях, зупинявся біля блокгауза, пив вино на терасі кафе, пригощав мене содовою. Для моєї тітоньки він убив курку, тримаючи її між ногами та встромивши їй ножиці у дзьоб, темна густа кров стікала на землю. Вся родина залишалася за столом до самого вечора: згадували про війну, батьків, передавали по колу фотографії між порожніх склянок. «Все гаразд, треба вміти сприймати все належно, навіть смерть».

Можливо, це велике прагнення не хвилюватися, хай там що. Він вигадував причини, наприклад окупація, що начебто віддаляли його від комерції. Він розводив курей та кролів, будував підсобні приміщення, гараж. Він часто змінював вигляд двору на свій розсуд, туалет та курятники переїздили тричі. Постійне бажання все зламати та збудувати знову.

Мати: «Що ви хотіли, це ж чоловік із села».

Він упізнавав птахів по співу і дивився на небо, щоб зрозуміти, яка погода буде завтра: холодна та суха, якщо небо було рожевим, місяць, який сховався у хмарах, передвіщав дощ та вітер. Він проводив кожний день по обіді у садку, завжди доглянутому. Мати брудний садок, погано доглянуті овочі вважалося поганим тоном, так само як не стежити за собою чи багато пити. Це було марнування часу, того часу, коли плоди падали на землю, занепокоєння тим, що подумають інші. Інколи відомі в містечку п’яниці спокутували свою провину перед суспільством, обробляючи прекрасний садок між двома пиятиками. Коли моєму батькові не вдавалося виростити пір чи інші овочі, він здавався зневіреним. У кінці дня він спустошував нічне цебро й лютував, якщо знаходив там старі панчохи чи кулькові ручки, які я викинула туди з ліні замість того, щоб кинути їх на смітник.

Коли він їв, користувався тільки своїм складаним ножем. Він нарізав хліб маленькими кубиками, клав їх біля тарілки і їв із сиром, ковбасою чи із соусом. Він дуже засмучувався, коли бачив, що я залишаю їжу на тарілці. Його ж тарілку можна було не мити, він з’їдав усе до останньої крихти. Після закінчення обіду він витирав ніж об свій комбінезон. Коли з’їдав оселедець, він устромляв ніж у землю, щоб позбутися запаху. До кінця п'ятдесятих років він їв суп зранку, потім узяв звичку пити каву з молоком, трохи ніяковіючи, бо вважав каву з молоком жіночим напоєм. Він сьорбав каву ложкою, наче це був суп. О п’ятій годині він улаштовував собі полуденок: яйця, редиска, печені яблука, а ввечері обмежувався овочевим супом. Він не любив майонез, складні соуси та тістечка.

Спав він завжди в сорочці та трико. Щоб поголитися тричі на тиждень біля умивальника на кухні, де було дзеркало, він розстібав свій комір, я бачила дуже білу шкіру, починаючи з шиї. Ванні кімнати, ознаки багатства, почали виникати в будинках після війни, моя мати теж улаштувала кімнату для вмивання на другому поверсі, та він ніколи нею не користувався, продовжував голитися і вмиватися на кухні.

Узимку він із задоволенням чхав і харкав надворі.

Такий портрет батька я могла б зробити у школі, якщо все, що я знала, можна було б описати. Одного разу дівчинка із класу CM2 кинула своїм зошитом у яскравій обгортці. Вчителька відвернулася від дошки: «Дуже шляхетно!»

Ніхто в І… — ні комерсанти з центру, ні найманці в конторах — не хотів мати вигляд «вихідця із села». Бути селянином значило не розвиватися, завжди спізнюватись у всьому, хай там що, одяг, мова чи то хода. Анекдот, який був дуже популярний у той час: селянин приїхав до сина в місто, сів біля пральної машини, залишався біля неї тривалий час, спостерігаючи, як обертається барабан. Потім підвівся, похитав головою і розчаровано каже своїй невістці: «Хай говорять що хочуть, але телебачення не варте того, щоб його дивитися».

Але в І… не менш спостерігали за манерами великих хліборобів, які з’являлися на ринку як знаменитості, потім почали їздити на автомобілях. Найгіршим було мати звички та ходу селянина, коли ти не був ним.

Батько та мати зазвичай зверталися одне до одного з докором, навіть коли піклувались одне про одного. «Вдягни шарф, коли підеш надвір!» чи «Та посидь ти трохи!», вони могли навіть вживати образливі слова. Вони чіплялися до дрібниць, сварилися з приводу того, хто загубив рахунок від продавця прохолодних напоїв, хто забув вимкнути світло в підвалі. Вона кричала голосніше за нього, тому що все їй діяло на нерви, поставка товару, що затрималася, дуже гаряча сушарка для волосся в перукаря, правила та клієнти. Іноді: «Тобі не дано бути комерсантом» (слід було розуміти: тобі треба було залишитися робітником). Під впливом образи, виходячи із себе: «Стара шкапа! Треба було залишити тебе там, де ти був». Обмін люб’язностями: «Мізерний!» — «Шалена баба!» — «Зануда!» — «Старе луб’я!»

І таке інше. З незначного приводу.

Вони спілкувалися між собою лише у скандальній манері. Шляхетний тон зберігався тільки для чужих. Звичка така сильна, що, коли мій батько намагався висловлюватися як належить у присутності чужих людей, він забороняв мені лізти на купу каміння різким тоном, із акцентом та лайками нормандця, руйнуючи те добре враження, яке він намагався справити. Він так і не навчився висловлювати своє незадоволення мною в коректній формі.

Ввічливість між дитиною та батьками залишалася для мене тривалий час таємницею. Мені знадобилися роки, щоб «зрозуміти» зовнішню люб’язність, яку добре виховані люди виявляли навіть у простому «добридень». Мені було незручно, я не заслуговувала такої уваги та поваги, я гадала, що вони це роблять через надзвичайну симпатію до мене. Але пізніше я помітила, що всі питання ставляться з квапливим інтересом, ці посмішки не мали більшого значення, ніж їсти з закритим ротом чи сякатися потай.

У міру того як деталі такої поведінки відкривалися для мене, я почала зневажати ці ввічливі жести, тому що відкрила для себе їхню незначущість. Лише принизливі спогади змушували мене коритись їм. Я прогиналася під світ, у якому жила, який намагався змусити вас забути спогади нижчого світу, ніби це був поганий смак.

Коли я виконувала свої завдання за столом на кухні ввечері, він гортав мої підручники, особливо полюбляв історію, географію та природознавство. Йому подобалося, коли я задавала йому каверзні запитання. Одного разу він наказав мені продиктувати йому текст, аби довести, що пише грамотно. Та він ніколи не пам’ятав, у якому я класі, він говорив: «Вона у мадемуазель Антель». Школа, релігійний заклад, обраний для мене матір’ю, були для нього чимось жахливим, що, мов країна Ліліпутів із «Мандрів Гуллівера», поширювалось наді мною, щоб виховати мої манери, жести: «Це гарно! Якби ж твоя вчителька могла тебе побачити!» чи «Я піду до твоєї вчительки, вона змусить тебе бути слухняною!».

Він завжди казав твоя школа та чітко вимовляв пан-сі-о-нат, дорога Се-ер (прізвище директриси), з таким виразом, ніби звичайна вимова цих слів припускала деяку фамільярність, на яку він не мав права. Він відмовлявся відвідувати шкільні свята, навіть тоді, коли я брала в них участь. Моя мати обурювалася: «Немає причини, щоб ти туди не йшов». Він: «Але ж ти добре знаєш, що я не прихильник усього такого».

Часто серйозно, навіть трагічно: «Добре слухай у школі!» Страх, аби подарунок долі, мої відмінні оцінки, зненацька не припинилися. Кожний вдало виконаний твір, пізніше складений іспит, надія, сподівання, що я буду кращою за нього.

У який момент ця мрія посіла місце його власної мрії, про яку він одного разу згадав, тримати красиве кафе в центрі міста, із терасою, яке будуть відвідувати перехожі клієнти, з апаратом для приготування кави на прилавку. Грошей бракувало, страх вкладати ще більше грошей, покірність долі. Але що ви хотіли?

Він тепер перебував у світі, поділеному на два табори для невеликого комерсанта. З одного боку добрі люди, що купували товар у нього, та лихі, яких була більшість, які відвідували великі магазини реконструюваного центру міста. Останніх підозрювали у змові з органами державної влади, які бажали нашої смерті на користь великих. Поділ був навіть серед постійних клієнтів, добрі приходили купувати все до нашої крамнині, погані приходили за єдиною пляшкою олії, яку вони забули купити у великому магазині в місті. Але батьки звикли до зрад, побоювалися, що й добрих переманять. Світ об’єднувався в союзи. Ненависть та раболіпство, ненависть до раболіпства. У ньому надія всіх торговельників бути єдиним у місті, хто продає свій товар. Йому доводилося йти по хліб за кілометр від дому тільки тому, що сусід булочник нічого у нас не купував.

Він голосував за Пужад, без особливого переконання та «крику».

Але він не був нещасним. Прохолода в залі кафе, музика радіо, постійні відвідувачі з семи ранку до дев’ятої вечора, ритуальні фрази, запитання та відповіді: «Добридень всім — Добридень вам», балачки, дощ, хвороби, смерті, наймання людей, посуха. Констатація фактів, пісні, які чергувались із очевидністю, і, щоб розвеселити, старі жарти. Вичищені попільнички, протертий губкою стіл, ганчірка на стільці.

Заміняв матір у бакалії без особливого бажання, надаючи перевагу життю та праці в кафе чи, можливо, праці у садку та реконструкціям будинку. Запах квітучої бирючини наприкінці весни, виразний гавкіт собак у листопаді, шум поїзду, перші ознаки похолодання, без сумніву, все те, що показує світові, який керує, домінує, пише в газетах: «ці люди все ж таки щасливі».

По неділях вмивання та миття, меса, партія в доміно чи прогулянки на машині після обіду. По понеділках викидання сміття, по середах посиденьки мандрівників за чаркою, у четвер закупки і т. ін. Влітку вони зачиняли крамницю на цілий день, аби відвідати друзів, працівника на залізниці, в інший день вони приєднувалися до паломництва до Лізьє. Зранку візит до Кармель, діорама, собор, ресторан. Після обіду Біссоне та Трувіль-Довіль. Він замочив ноги, підкотив штани, мати трохи підібрала свою спідницю. Пізніше вони залишили ці звички, бо це більше не було в моді.

Щонеділі балували себе смачними стравами.

Відтепер однакове життя для нього. Але впевненість, що неможливо бути щасливішими, ніж вони були.

Тієї неділі він влаштував собі сієсту. Біля вікна на горищі. Він тримав у руці книжку, яку збирався покласти в ящик, що дістався нам від морського офіцера. Побачивши мене у дворі, він засміявся, це була непристойна книжка.

Я на фотокартці, сама, надворі, праворуч від мене сарай, новий, прибудований до старого. Без сумніву, в мене ще не було виховане почуття естетики. Але я вже вміла подати себе: стояти у півоберта, щоб пом’якшити лінію стегон у прямій спідниці, виставити вперед груди, пасмо волосся на чолі. Я посміхалася, щоб надати виразу м’якості. Мені шістнадцять. Внизу тінь мого батька, що фотографував мене.

Я вчилася, слухала платівки, читала, завжди у своїй кімнаті. Я виходила звідти хіба що сісти до столу. Ми їли не розмовляючи. Я ніколи не сміялася вдома. Але бувала «іронічною». Це був час, коли все, що мені подобалося, не сприймалося вдома. Потроху я увійшла у світ маленьких буржуа, відвідувала вечірки, де єдиною умовою, але, як виявилося, найважчою, було не бути дурною. Все, що ніколи не здавалося мені селюцтвом, Луї Мар’яно, романи Марі-Анн Дісмаре, Даніель Ґрей, помада та ляльки, виграні на ярмарку, що прикрашали моє ліжко своїми гарними сукнями у блискітках. Навіть ідеї мого оточення здавалися мені смішними, забобони, наприклад, «поліція нам допоможе» чи «гарний чоловік гарно працює». Всесвіт перевернувся для мене.

Я читала «справжню» літературу, я переписувала фрази, які, на мою думку, висловлювали стан моєї «душі», невиразність мого життя, як «щастя — це бог, який іде з порожніми руками…» (Анрі Реньє).

Мій тато перейшов до категорії простих людей, чи славних, чи скромних людей. Він більше не насмілювався розповідати мені про своє дитинство. Я більше не обговорювала з ним своє навчання. Лише латинь, бо він відвідував меси, він нічого не розумів і відмовлявся робити вигляд, ніби йому це цікаво, на відміну від матері. Він сердився, коли я скаржилася на роботу чи навчання. Йому не подобалися слова «вчилка» чи «директриса», навіть «бібліотіка». Та постійний страх або, можливо, БАЖАННЯ, що я не досягну успіхів.

Він нервувався, коли бачив мене із книжками, вважав, що саме через них я сиджу похмура та з поганим настроєм. Світло із-під дверей моєї кімнати говорило йому, що я нехтую своїм здоров’ям. Навчання — це змушене страждання заради того, щоб отримати більш високе становище в суспільстві та не стати робітником. Але все те, про що я йому розповідала, що було мені справді цікаво, не викликало у нього довіри. Відсутність життя в розквіті років. Йому навіть здавалося, що я нещасна.

Перед родиною, клієнтами незручність, майже сором через те, що у свої сімнадцять років я ще не заробляю собі на хліб, усі дівчата мого віку вже працювали в конторах чи на заводі, чи обслуговували клієнтів за прилавком у крамниці батьків. Він боявся, щоб мене не вважали ледаркою, а його хвальком. Ніби вибачався: «Ми ніколи її не підштовхували, це вона сама вирішила». Він завжди казав, що я добре вчуся, ніколи не казав, що я добре працюю. Працювати для нього — це працювати руками.

Навчання для нього не мало відношення до повсякденного життя. Він мив салат у воді один раз, де залишав плавати слимаків. Він був дуже незадоволений, коли я, ув останніх класах вивчаючи предмет про здоров’я та дезінфекцію, запропонувала мити салат кілька разів у чистій воді. Іншого разу він був безмежно вражений тим, що я розмовляю англійською із чоловіком, який їхав автостопом у вантажівці нашого відвідувача. Те, що я вивчила іноземну мову в школі, не відвідуючи країну, йому здавалося неймовірним.

Під той час він став нестримним, почав гніватися, нечасто, але із відтінком ненависті. Тоді згода єднала мене із матір’ю. Подолати щомісячні болі в животі, вибрати білизну, косметику. Вона супроводила мене у Руан, на вулицю Гро-Орльож, аби зробити необхідні покупки та посмакувати тістечками у Пер’є, користуючись маленькою виделкою. Вона намагалася вживати мої слова: флірт, бути асом тощо. Ми не відчували потреби у присутності батька.

За столом сварки починалися через дрібниці. Я вважала, що моє завжди зверху, бо він не вмів розмовляти. Я робила йому зауваження стосовно того, як він їв чи розмовляв. Мені було соромно за те, що я докоряла йому, бо він не міг відправити мене на канікули, я впевнена, що він бажав, аби я змінила свою поведінку. Можливо, він хотів би мати іншу доньку.

Одного разу: «Книжки, музика — це все добре для тебе. А для мене це все непотрібне, щоб жити».

Решту часу він проводив терпляче. Коли я поверталася після занять, він сидів на кухні біля дверей, які вели до кафе, і читав «Парі-Норманді», з вигнутою спиною, руки тримав обабіч газети, що лежала на столі. Він підводив голову: «Ти диви, дівчинка повернулась».

— Яка я голодна!

— Це добра хвороба. Бери, що бажаєш.

Він був щасливий хоча б із того, що міг мене нагодувати. Ми говорили одне одному ті ж самі слова, як і раніше, він спілкувався зі мною, як із маленькою дівчинкою, більше нічого.

Я гадала, що він нічого більше не міг для мене зробити. Його вислови не було чутно у залах, де розмовляли французькою, чи у класі, де вивчали філософію, чи в розмовах із подружками з класу на диванах, укритих червоним велюром. Улітку через відчинене вікно своєї кімнати я чула брязкіт лопати, якою він вирівнював землю.

Я так пишу, можливо, тому, що нам не було більше чого казати одне одному.

Замість руїн, які ми бачили, коли приїхали в І… з’явилися маленькі будівлі із сучасними крамницями, що залишались ілюмінованими всю ніч. По суботах та неділях уся молодь збиралась у центральних кварталах, аби повештатися по вулицях, поспілкуватися та подивитися телевізор у кафе. Жінки кварталу наповнювали свої кошики їжею в неділю у великих продуктових магазинах у центрі міста. Мій батько нарешті обробив фасад крамниці білою штукатуркою, неонові вогні, тепер навіть хазяї кафетерію, що чули, відкіль вітер віє, поверталися до дерев’яних нормандських фасадів, до підроблених балок та старих ламп. Вечорами заходжувалися рахувати виторг. «Вони там знаходять ті товари, яких немає у вас».

Щоразу як у І… відкривалися нові магазини, він об’їжджав їх на велосипеді.

Батькам вдавалось якось триматися на плаву. Квартал ставав пролетарським. На зміну середньому класу, що виїхав у нові будинки із ванними кімнатами, прийшли малозабезпечені люди, молоді сім'ї робітників, багатодітні родини, що очікували своє житло. «Якщо платитимуть завтра, залишитесь ні з чим». Одні старі вмирали, іншим заборонялося приходити п’яними, але приходили відвідувачі менш веселі, проте більш швидкі та які завжди платили за випивку. Тепер здавалося, що це було не кафе, а бар.

Він приїхав забрати мене із літнього табору, де я наглядала за дітьми. Мати гукала «ку-ку» здалека, і я їх одразу помітила. Батько йшов зсутулений, нахилив голову від сонця. Його вуха виділялися на тлі голови, почервоніли, мабуть, тому, що він зовсім недавно підстригся. Вони голосно розмовляли, навіть лаялися на тротуарі перед собором, вирішуючи, яким шляхом повертатися додому. Вони були схожі на тих людей, які мало виходили з дому. У машині я помітила жовті плями під очима, на скронях. Вперше я жила не вдома протягом двох місяців, ув оточенні молодих та вільних людей. Мій батько був старий, у зморшках. Я відчувала, що більше не мала права вступати до університету.

Щось незрозуміле, незручність після обіду. Він приймав магнезію, відмовлявся від лікаря. Нарешті спеціаліст із Руана знайшов у нього поліп у шлунку, який треба було негайно видалити. Мати оточила його піклуванням з найдрібнішого приводу. Почуття провини, до того ж це все дорого коштувало (торгівці ще не користувалися соціальною допомогою). Він казав: «Оце так неприємність».

Після операції він залишався у клініці тривалий час, потім іще довго відновлював сили вдома. Він утратив свою силу. Лікар заборонив піднімати ящики, працювати цілий день у садку. З того часу ми бачили матір, яка бігала з крамниці до підвалу, підіймала ящики та важкі сумки із овочами, працювала за двох. Він утратив свою гордість у п’ятдесят дев’ять років. «Я більше ні на що не здатен». Він адресував ці слова моїй матері. У багатьох значеннях, мабуть.

Але залишилося бажання відновити сили, прилаштуватися. Він почав шукати задоволення. Він прислухався до себе. Їжа для нього стала чимось жахливим, корисною чи шкідливою, треба було чекати, чи добре вона пішла, чи повернеться. Він нюхав біфштекс, перш ніж відправити його в піч. Він відчував відразу до моїх йогуртів. У кафе під час обіду із родиною він розповідав про свої меню, обговорював з іншими домашні супи та овочеві супи з пакетів. До шістдесяти років усі навколо нього обговорювали цю тему.

Він задовольняв свої бажання. Сарделька, пакетик креветок. Надія на щастя, що зникала після першого прийому їжі. Але також завжди просив чогось попоїсти: «Я з’їм півшматочка шинки», «дайте мені півчарочки», нескінченно. Примхи відтепер, як знімати папір із пачки сигарет Ґалуаз, — не той смак, — та ретельно загортати їх у Зіґ-Заґ.

У неділю вони їздили на машині, щоб не покриватися корою, уздовж Сени, туди, де він колись працював, на дамбу Діеп чи Фекам. Він ішов, тримаючи стиснуті руки вздовж тіла або закладаючи їх за спину. Він ніколи не знав, куди діти руки, поки він гуляв. Увечері він чекав на вечерю та морочив голову. «У неділю втомлюєшся більше, ніж в інші дні».

Політика, особливо чим це все скінчиться (війна в Алжирі, путч генералів, замахи…), загравання із великим Шарлем.

Я вступила як студентка-практикантка до школи Руана. Мене годували, прали мої речі, чоловік, майстер на всі руки, навіть лагодив моє взуття. Все безкоштовно. Він відчував повагу до такої системи абсолютної відповідальності. Держава мені пропонувала відразу моє місце у світі. Мій від’їзд зі школи посеред навчального року дезорієнтував його. Він не зрозумів, для чого, через питання свободи, я бажаю залишити таке певне та стабільне місце, де почуваюсь, як на пасовищі.

Я тривалий час прожила у Лондоні. Вдалині почувалася деяка ніжність. Я почала жити тільки для себе. Мати писала мені в листах, що діялося вдома та у світі. У нас похолодало, сподіваємося, це не триватиме довго. В неділю відвідували наших друзів у Ґранвілі. Мати X померла в шістдесят років, зовсім іще не стара. Вона не вміла жартувати при листуванні, вона не відчувала мови та висловів, які їй було важко підібрати. А писати так, як вона говорила, було ще важче, вона так і не навчилася цього робити. Батько розписувався на листі. Я їм відповідала в тоні констатації фактів. Але вони сприймали мій стиль письма як можливість тримати їх на відстані.

Я приїжджала, поверталась у Лондон. У Руані, коли отримала право викладати літературу, я чула тільки зауваження, «ще бракувало втратити клієнтуру через тебе», «що ти можеш розповісти кюре, коли ти засинаєш у церкві», як завжди. Він розробляв іще якісь проекти, щоб будинок та крамниця мали красивий вигляд, але раз за разом він відчував, що треба знову щось міняти, щоб привернути увагу нових клієнтів. Стримував себе, не поводився, мов продавці у білих халатах, які відлякували клієнтів поглядом, оцінюючи, як ви вдягнені. Не залишилось амбіцій. Він змирився з фактом, що його крамниця — це пережиток, який зникне разом із ним.

Він вирішив тепер трохи насолодитися життям. Він уставав пізніше, після матері, спокійно працював у кафе, у садочку, читав газети від літери до літери, вступав у довгі дискусії з клієнтами. Смерть, іноді згадував про неї, ми знаємо, що на нас чекає, треба бути готовим до цього. Щоразу, коли я поверталася додому, моя мати казала: «Глянь на батька, живе як півень на тісті».

Наприкінці літа, в жовтні, він ловив носовичком ос на вікні кухні та кидав їх у вогонь пічки. Вони ворушилися, помирали, їх пожирало полум’я.

Ні хвилювання, ні радості, він хотів відчувати свою присутність у моєму дивному житті: двадцять або більше років, а ти сидиш за шкільною партою. «Вона вчиться, щоб бути викладачем». Хоч про що б його спитали відвідувачі, він нічого не пам’ятав. «Сучасна література» нічого йому не казало, якби ж то була математика чи іспанська мова. Завжди страх, щоб мене не сприйняли як розпещене дівчисько, а їх багатіями, що підштовхували мене на навчання. Але вони не могли не визнати, що я одержую стипендію, вони вважали: їм пощастило, бо держава платить мені гроші за те, що я нічого не роблю руками. Завжди в оточенні бажань та ревнощів, мабуть, для нього це було більш зрозуміло. Іноді я поверталася додому вранці в неділю, після білої ночі, я спала до самого вечора. Ніхто не казав ані слова, майже схвалення, дівчинка мило розважається, — як доказ, що я була нормальною. Чи ідеальне уявлення про інтелектуальний і буржуазний світ, незрозумілий. Коли дочка робітника виходила заміж вагітною, весь квартал знав про це.

Влітку на канікулах я запрошувала в І… одну чи дві подружки із факультету, дівчат без забобонів, які вважали, що «найважливіше, щоб людина була добра». Як і всі, хто намагається передбачити все при зустрічі з родиною, я говорила: «Ти знаєш, у нас усе так просто». Мій батько з радістю зустрічав цих дівчат, таких вихованих, багато з ними розмовляв, із ввічливості намагався не допускати довгих пауз та закінчення розмови, жваво цікавився всім, що стосувалося моїх подруг. Він дуже хвилювався через страви на обід: «Чи їсть помідори мадемуазель Женев’єв?» Коли мене приймала родина однієї із цих подруг, я не відчувала нічого особливого, вони залишалися самі собою і нічого не міняли в стилі свого життя з моїм приїздом. Я увійшла в цей світ, в якому немає страху перед чужим поглядом та який був для мене відкритий тому, що я забула свої колишні звички, манери та смаки. Мій батько вважав за честь та за свято кожний візит моїх подруг, для котрих це була банальна зустріч. Він поводився таким чином, що мимоволі виявляв своє нижче становище, наприклад кажучи: «Добридень, мсьє, як справи?»

Якось він сказав мені з гордим поглядом: «Я ніколи не змушу тебе почервоніти».

Наприкінці літа я привела в дім студента, який вивчав політичне право. Того, з яким я зустрічалась. Урочистий ритуал було проведено, перш ніж дозволити ввійти в родину, ритуал, який ніколи не виконували в жодній іншій родині його кола, де друзі та подруги приходили й покидали родини дуже вільно та запросто. Для зустрічі з цим хлопцем він вдягнув краватку, змінив свій комбінезон на ошатні штани. Він радів, поводився так, начебто мій майбутній чоловік був його сином, передчував, що матиме співтовариша та співучасника, який розділить із ним його погляди. Він показав йому свій садочок, гараж, який він збудував сам, своїми руками. Він розповідав про все, що вміє робити, сподіваючись, що чоловік, який кохає його дочку, зможе оцінити всі його старання. А хлопцеві достатньо було бути лише добре вихованим, цю якість мої батьки вважали найважливішою, їм здавалося, що це складне завдання. Вони задовольнялись і тим, що він уже не робітник, сміливий і не п’є. Вони були переконані, що знання та гарні манери були чимось внутрішнім, уродженим. Здійснилося те, чого вони, можливо, чекали роками, зникла турбота. Тепер вони були впевнені, що я не вийду аби за кого чи не стану неврівноваженою. Батько волів оддати нам свої відкладені гроші, таким чином допомогою молодій родині компенсувати різницю між своїм станом та станом родини другої сторони. «Нам майже нічого не потрібно».

За весільним обідом у ресторані з видом на Сену він сидів, трохи відкинувши голову назад, тримаючи руки на серветці, яку він поклав собі на коліна, і трохи посміхався, як це роблять тоді, коли втомилися від чекання страви. Але ця посмішка говорила також про його вдоволеність тим, що відбувається сьогодні, та усіма, хто був присутній на святі. Він був одягнений у блакитний костюм, який шив на замовлення, в білу сорочку з гудзиками на манжетах. Образ із минулого. Я повернула голову до нього посеред свята, мені здалося, що йому не весело.

Потім він майже не бачив нас.

Ми мешкали в туристичному місті в Альпах, куди мого чоловіка було призначено на адміністративну посаду. Ми оббили стіни джутовою тканиною, ми пили віскі та аперитив, ми слухали панораму старих мелодій по радіо. Три місяці ввічливості із консьєржкою. Я поринула в той світ, у якому щось інше існувало тільки для прикраси. Мати писала, що ми можемо приїхати відпочити вдома. Вона не насмілювалася написати, щоб ми приїхали їх навідати. Я приїздила сама, приховуючи справжні причини байдужості з боку їхнього зятя, деякі приватні причини, що існували між мною та чоловіком. Як йому, чоловіку, що народився в буржуазній родині, де всі мають дипломи, що постійно «іронізував», як йому могла сподобатися компанія простих людей, ввічливість яких (її він, до речі, поважав) ніколи не зможе компенсувати єдину в його очах річ: духовну розмову. Наприклад, у його родині, коли розбивалася склянка, хтось кричав: «Не торкайтеся, вона розбилася вщент!» (Вірш Салі Прюдом.)

Саме мати завжди чекала на мене біля виходу з вокзалу, поки я зійду з паризького поїзда. Вона завжди вихоплювала валізу з моїх рук: «Вона заважка для тебе, ти не звикла». В бакалії завжди були один або два клієнти, що їх батько покидав на хвилину, аби поцілувати та обійняти мене, але з якоюсь різкістю. Я розташовувалася на кухні, сідала на стілець, а вони дивилися на мене стоячи: вона, опираючись на сходи, він — біля відчинених дверей у кафе. У цей час сонце освітлювало столи, склянки на прилавку, клієнта, що прислухався до нас. Вдалині від дому я очищалася від манер моїх батьків, їхніх жестів та висловів. Я знову чула їхнє «ця» замість «вона», слухала, як вони голосно розмовляють. Я знов побачила їх такими, якими вони завжди були, без цієї «стриманості», без прагнення правильно говорити, що мені здавалося тепер природним. Але я відчувала себе чужою.

Я витягнула із сумки подарунок, який я приготувала для батька. Він його розгорнув із задоволенням. Флакон із лосьйоном після гоління. Сміх, незручність, навіщо це? Потім «я буду пахнути як кокотка». Але ж таки пообіцяв ним користуватися. Не дуже смішна сцена дурного подарунку. Як колись, у мене виникло бажання заплакати — «він ніколи не зміниться!».

Ми згадували людей із кварталу: хто повиходив заміж, хто помер, хто поїхав з І… Я розповідала про свою квартиру, про секретер часів Луї-Філіппа, крісла з червоного велюру, техніку hi-fi. Дуже коротко, вони вже не слухали. Вони виховували мене, щоб я скористалася всією тою розкішшю, якої не було у них, він був щасливий, але Данлопіло чи антикварний комод для нього було лише підтвердженням моїх успіхів, нічим іншим. Часто, щоб закінчити розмову: «Правильно робите, що користуєтесь цим».

Я ніколи не залишалася на тривалий час. Він показував мені пляшку коньяку, що він її приготував для мого чоловіка. «Нехай, іншим разом».

В І… з’явилися перші супермаркети, переманюючи клієнтів, нарешті можна було робити покупки, нічого не запитуючи у продавщиць. Але інколи вони приходили також і в маленькі крамнички, щоб купити пакетик кави, яку вони забули купити в місті, чи свіже молоко. Він почав ретельно планувати та слідкувати за продажами у крамниці. Вони розташувались у будинку, який колись придбали разом із землею, дві кухні, сховище для продуктів. Він приносив добре вино та консерви. Він тримав декілька курей, аби мати свіжі яйця. Вони приїздили навідувати нас у От-Савуа, він хвастав та був задоволений можливістю скористатися соціальною допомогою в шістдесят п’ять років. Коли повертався із лікарні, він сідав за стіл і ліпив наклейки з щасливим виглядом.

Усе більше і більше він любив життя.

Вже багато місяців минуло з моменту, коли я почала цю розповідь у листопаді. В мене це написання забирало багато часу, тому що мені було зовсім нелегко повертатись у ті часи та пригадувати забуті факти. Пам’ять протестує. Я не могла розраховувати на ремінісценцію, скрип дверей старого магазину, запах переспілої дині. Я пригадую лише себе, свої канікули в І… Колір неба, відображення тополі в Уазі зовсім близько нічого мені не нагадувало. Це було так, як у ситуації, коли люди сидять у залі очікування та нудьгують, окликають своїх дітей, прощаються на платформі вокзалу, пошуки постаті мого батька. В незнайомцях, яких я зустрічала хтозна-де, які мали ознаки сили чи жалості, я знаходила забуту реальність.

Я не помічала весни. Я була ніби замкнена в незмінному часі з листопада, свіжому та дощовому, трохи прохолодному через зими. Я не думала про закінчення книжки. Але тепер знаю, що ця мить наближається. На початку червня з’явилася спека. Незабаром мені нічого було писати. Я намагалася затримати написання останніх сторінок. Але було неможливо також повертатись у минуле дуже далеко, ретушувати та додавати факти, навіть не питати себе, де ж було щастя. Я сідала на поїзд вранці, та поверталась, як завжди, тільки ввечері. Того разу я привезла до них онука двох з половиною років.

Мати чекала на нас біля входу в жакеті з-під костюма, натягнутому на білу блузку, та хустці, що прикривала сиве волосся, вона перестала фарбувати його після мого весілля. Дитина, мовчазна через втому та розгублена з самого початку цієї нескінченної подорожі, дозволила себе обійняти й потримати на руках. Спека трохи спала. Мати завжди ходила швидко, але короткими кроками. Раптом вона зупинилася і вигукнула: «Але ж тепер з нами йдуть малі ніжки!» Батько чекав на нас на кухні. Він не здався мені постарілим. Мати розповіла, що напередодні батько ходив до перукаря на честь мого малого хлопчика. Безглузда сцена з вигуками, із запитаннями до дитини, не чекаючи відповідей, втома та задоволення. Вони вирішували, на кого він більше схожий. Мати відвела внука до коробок із цукерками. Батько провів його в садок і показував полуниці, потім кролів та гусаків. Він повністю взяв на себе турботу про дитину, ніби я залишилася маленькою дівчинкою і не в змозі була сама займатися сином. Він із сумнівом прийняв мої принципи виховання: спати вдень та ніяких солодощів. Ми всі снідали за столом перед вікном, дитина на моїх колінах. Це був тихий спокійний вечір.

У моїй колишній кімнаті ще затрималася спека дня. Батько прилаштував маленьке ліжко біля мого для малого. Я не могла заснути до двох годин ночі, я спробувала почитати. Тільки я увімкнула лампу, дріт почорнів, посипались іскри, світло погасло. Лампа у формі кулі на підставці з мармуру, кролик зі складеними лапками. Колись мені здавалося, що вона дуже красива. Але тепер вона була зіпсована. Батьки ніколи нічого не лагодили, завжди залишалися байдужими до речей.

Тепер інший час.

Я повернулася пізно. У сусідній кімнаті мати тихо розмовляла з батьком. Вона розповіла мені, що йому стало погано на світанку, він навіть не встиг добігти до туалету. Вона припустила, що він отруївся напередодні залишками птиці. Він хвилювався, чи вона підмела підлогу, та скаржився на біль у грудях. Мені здалося, що його голос змінився. Коли малий підійшов до нього, він навіть не поворухнувся, залишився лежати на спині.

Лікар одразу пройшов до кімнати. Моя мати була готова допомогти в разі потреби. Пізніше вони разом вийшли до кухні. Внизу на сходах лікар шепотів матері, радив перевезти батька до лікарні в Руан. Мати дуже засмутилася. З самого початку вона казала мені: «Він завжди просить те, чого йому не можна», а батькові, приносячи йому мінеральну воду: «Тримай, але ти ж знаєш, що тобі треба бути обережнішим зі шлунком». Вона жмакала чисту серветку, яку використовували при прослуховуванні, вона не розуміла, відмовлялася розуміти всю важливість лиха, яке ми не помічали. Лікар пішов, можна було почекати вечора та вирішити.

Я пішла по ліки. День обіцяв бути важким. Аптекар мене впізнав. Я помітила, що кількість машин збільшилася порівняно з минулим роком, коли я була тут останнього разу. Все було надто знайомим та нагадувало моє дитинство, щоб я могла уявити свого батька дійсно хворим. Я накупила овочів для рагу. Відвідувачі схвильовано запитували про патрона, який іще не вставав з ліжка в такий гарний ранок. Мати приводила резонні доводи: «Вчора було щонайменше сорок градусів у садку, я б не витримала такої спеки, впала б од сонячного удару, якби залишалася так довго, як він», або: «Вчора була така спека, я навіть їсти нічого не могла». Як і мати, вони вважали, що мій батько захворів через те, що не корився природі, він був покараний, але не слід поводитися так знову.

Проходячи повз ліжко батька, малий спитав: «Чому месьє спить?»

Мати завжди була з клієнтами. З кожним дзвоником я їй кричала, як колись: «Мамо, прийшли!» — щоб вона йшла до клієнтів. Батько нічого не їв, пив тільки воду, але його стан не погіршився. Ввечері прийшов лікар, він більше не говорив про лікарню.

Наступного дня, щоразу, як я чи мати запитували його, як він почувається, він зітхав і скаржився, що не їв два дні. Лікар навіть пожартував: «Ви потрапили в скрутне становище». Мені здається: завжди, коли я бачила, як лікар спускається сходами, я завжди чула ті чи інші жарти. Ввечері мати, приховуючи погляд, прошепотіла: «Я не знаю, що робити». Вона не уявляла, що батько може померти. Ми разом обідали, займалися малим, ми не розмовляли між собою про його хворобу. Я відповіла: «Побачимо». До вісімнадцяти років я часто від нього чула: «Якщо ти потрапиш у халепу, ти знаєш, що робити». Не варто було говорити, в яку саму халепу, все було зрозуміло без слів, малось на увазі, якщо завагітнієш.

Уночі з неділі на понеділок дихання батька стало переривчастим і глибоким. Потім було чутно клекотання. Це був жах, бо ми не могли зрозуміти, чи то з легень, чи то з кишечника. Було враження, що в нього «говорять» всі органи. Лікар зробив йому заспокійливий укол. Він заспокоївся. Після обіду я складала випрані речі до шафи. З цікавості витягнула клаптик рожевого тику і розклала його на краю ліжка. Він підвівся на ліжку, дивлячись, що я роблю, і сказав якимось чужим голосом: «Це для того, щоб оббити твій матрац, мати вже оббила мій». Він відгорнув покривало, показуючи мамину роботу. Це вперше після початку його хвороби він цікавився чимось, що відбувалося навколо нього. Пригадую ті хвилини, мені здається, що не все було втрачено, але він говорив тоді зі мною, аби показати, що він не був дуже хворим, та насправді це значило, що він хапається за останнє, віддаляючись од цього світу.

Пізніше він більше не розмовляв. Він був у СВІДОМОСТІ, повертався до сестри, коли вона приходила робити уколи, відповідав «так» чи «ні» на запитання матері, чи йому боляче, чи хоче він пити. Інколи він протестував, ніби ключ до одужання крився саме в цьому: «Якби ж я міг хоча б щось з’їсти». Ми вже не рахували, який день він нічого не їв. Мати повторювала: «Невелика дієта не зашкодить». Малий грався у садочку. Я слідкувала за ним, читаючи «Мандарини» Симони де Бовуар. Але я не могла второпати змісту книжки, на якійсь сторінці мого батька вже не було на цьому світі. Клієнти постійно питали про новини. Їм було цікаво, що з ним сталося конкретно, інфаркт чи інсульт, відповіді матері їх не задовольняли, вони вважали, що від них щось приховують. Для нас назва хвороби вже не мала значення.

Зранку в неділю мене розбудило бурмотання. Солодкі пісні катехізису. Це було так неприємно, що я занурила голову в подушку. Моя мати встала дуже рано, щоб зустріти протоієрея з його першої меси.

Пізніше я піднялася до батька, щоб побути з ним, поки мати обслуговувала клієнтів. Він сидів на краю ліжка, понурив голову, дивився на стілець перед ним. Він тримав на витягнутій руці склянку. Я спочатку не зрозуміла, що він хотів поставити склянку на стілець. Він був у відчаї. Я відібрала у нього склянку і вклала його на ліжко. «Я і сам можу це зробити» чи «Я достатньо дорослий, щоб робити це самостійно». Я насмілилася поглянути на нього. Його обличчя зараз тільки нагадувало мені того, яким він колись був. Його губи тремтіли навколо його штучної щелепи, яку він заборонив вийняти. Він став схожий на одного зі старих чоловіків, які лежать прикуті до ліжка в богадільнях. Але навіть у такому стані, мені здавалося, він міг би прожити ще довго.

Опівдні я вклала малого спати. Але той не хотів лягати, він гоцав на ліжку, що було сили. Батько важко дихав, його очі були широко розплющені. Мати зачинила крамницю та кафе десь о п’ятій годині. Поки я мила посуд, приїхали дядько з тіткою. Після того як вони піднялися до батька, вони улаштувалися на кухні. Я чула, як мати ходила нагорі, потім почала спускатись. Я подумала, що випита напередодні кава їй не допомагає, вона рухалася дуже повільно. Вона вийшла на сходи й тихо мовила: «Все скінчено».

Крамниці більше не існує. Тепер це окремий будинок, колишні вітрини, завішані тергалевим сукном. Будинок залишався темним із того часу, коли моя мати переїхала до студії поблизу центру. Вона замовила красивий пам’ятник із мармуру. А… Д… 1899–1967. Стримано і не потребує догляду.

Я закінчила випуск у світ спадщини, яку я поклала на поріг буржуазного світу та яку я виростила, коли увійшла туди.

У неділю після меси, коли мені було дванадцять років, я підіймалася високими сходами до мерії зі своїм батьком. Ми шукали двері муніципальної бібліотеки. Ми ніколи її ще не відвідували. Для мене це було справжнє свято. Усередині нічого не було чутно. Батько різко штовхнув двері. В бібліотеці було ще затишніше, ніж у церкві, чутно було, як тріскотів паркет, та особливо було відчутно запах чогось старого. Два чоловіки стежили за нами з моменту нашого приходу через дуже високий прилавок, який загороджував доступ до полиць. Тато дозволив мені сказати: «Ми б хотіли взяти книжки». Один із чоловіків: «Що саме ви бажаєте?» Вдома ми навіть не подумали, що треба було вирішити заздалегідь, які саме книжки ми бажаємо, що треба було вміти вимовляти назви книжок так само легко, як назви бісквітів. Чоловік вирішив за нас, «Коломба» для мене, легкий роман Мопассана для батька. Більше ми не повернулися. Мати була змушена йти туди, щоб віддати книжки, можливо, із запізненням.

Він возив мене до школи та зі школи на своєму велосипеді. Перевізник між двома берегами, під сонцем та дощем.

Можливо, найбільша його гордість чи навіть підтвердження його існування: я належу світові, який його зневажав.

Він співав: «Це весло, що водить нас по колу».

Я згадую назву «Дослідження рубежів». Сум, коли я прочитую перші сторінки.

Весь час, що я писала цю книжку, я також правила домашні завдання, заповнювала форми дисертації, тому що мені платили за це зарплатню. Ця гра ідей мені здавалася розкішшю, викликала почуття нереальності, бажання заплакати.

У жовтні минулого року за касою магазину, де я чекала своєї черги з візком, я впізнала свою колишню ученицю. Тобто я згадала, що ця дівчина була моєю ученицею п’ять чи шість років тому. Я більше не пам’ятала її ім’я чи в якому класі вона вчилася. Аби сказати щось, коли ми порівнялись із нею, я запитала: «Як справи? Вам тут подобається?» Вона відповідала: «Так, так». Потім вона з незручністю записувала мої коробки з консервами та напоями: «Мені не вдалося здати іспити». Мабуть, вона вважала, що я ще пам’ятаю її спеціалізацію. Але я вже забула, на які іспити її відправили, з якого предмета. Я сказала їй: «До побачення». Вона вже обслуговувала іншу клієнтку, тримала у лівій руці продукти, а правою друкувала.

Листопад 1982 — червень 1983 р.

Жінка

Це помилка стверджувати, що суперечність є неможливою, бо вона дійсно існує у стражданні живих.

Гегель

Моя мати померла в понеділок, 7 квітня, в пансіонаті для старих у лікарні Понтуазу, куди я відправила її два роки тому. Санітар сказав мені по телефону: «Ваша мати померла сьогодні вранці, після сніданку». Було близько десятої години.

Уперше двері її кімнати були зачинені. Її вже спорядили, пов’язка з білої тканини обрамляла її голову, проходячи під підборіддям, натягаючи шкіру навколо рота й очей. Її накрили простирадлом по плечі, руки заховані. Вона була схожа на маленьку мумію. З кожного боку ліжка залишили поручі, які перешкоджали їй підвестись. Я хотіла передати їй білу нічну сорочку, обрамлену зубчастою торочкою, яку вона колись купила для свого поховання. Санітар сказав мені, що одна жінка з відділення могла б переодягти її, вона також могла б надягти на неї розп’яття, що було в шухляді столу в головах. Бракувало тільки двох маленьких цвяхів, що фіксують мідні руки на хресті. Санітар не був упевнений, що знайде їх. Але це було неважливо, я хотіла щоб матері надягли її розп’яття. На пересувному столику стояв букет форситій, які я принесла напередодні. Санітар порадив мені відразу ж піти у відділ запису актів громадянського стану в лікарні. А тим часом вони займатимуться описом особистих речей моєї матері. При собі вона майже нічого не мала, жіночий костюм, блакитні літні туфлі, електричну бритву. Закричала жінка, та ж, що кричала протягом місяців. Я не розуміла, чому вона ще жива, а моя мати померла.

У відділі запису актів громадянського стану молода жінка запитала мене, з якого питання я прийшла. «Моя мати померла сьогодні вранці. — У лікарні чи в пансіонаті? Прізвище?» Вона подивилася на документ і посміхнулася: вона про це вже знала. Жінка знайшла особисту картку моєї матері й задала кілька запитань: місце її народження, її останнє місце проживання перед її переїздом у пансіонат. Ці відомості треба заносити в особисту картку.

У кімнаті моєї матері на столику в головах уже стояв пластиковий пакет з її речами. Санітар простягнув мені на підпис картку опису. У мене не було бажання забирати із собою речі, які в неї були тут, хіба що статуетку, куплену колись під час паломництва в Лізьє з моїм батьком, і ще маленького сажотруса савояра, сувенір із Анесі. Тепер, після мого приїзду, можна було везти мою матір у морг лікарні, а не чекати закінчення двох годин, протягом яких тіло може перебувати у відділенні притулку. Виходячи я побачила в заскленому кабінеті для персоналу даму, що займе кімнату моєї матері. Вона сиділа із сумкою в руках і чекала, поки мою матір перевезуть у морг.

Мій колишній чоловік супроводжував мене до похоронного бюро. За штучними квітами стояли крісла і низький столик з журналами. Службовець провів нас до кабінету, задав запитання про дату смерті, місце поховання, спитав, чи потрібна меса. Все це він записував у довгу відомість і час від часу робив підрахунки на калькуляторі. Потім провів нас до темної кімнати без вікон. Десяток трун були розташовані вздовж стіни. Службовець пояснив: «Усі податки враховано в вартість». Три труни були відкриті для того, щоб можна було вибрати кольори оббивки. Я зупинилася на дубі, тому що це було дерево, якому вона віддавала перевагу, пам’ятаю, як вона завжди з цікавістю ставилася до нових меблів, якщо вони були з дуба. Мій колишній чоловік порадив мені пурпурно-рожевий для оббивки. Він був гордий, навіть майже щасливий, згадавши, що вона часто носила блузки таких кольорів. Я виписала чек і віддала його службовцеві. Вони займались усім, окрім доставки живих квітів. Я повернулася додому до полудня, випила портвейну з моїм колишнім чоловіком. Почала боліти голова та живіт.

О п’ятій годині я зателефонувала до лікарні, щоб спитати, чи можна прийти в морг до моєї матері з моїми двома синами. Телефоністка відповіла мені, що вже пізно, морг зачиняється о пів на п’яту. Я сама виїхала на машині в пошуках квіткового магазину, що відчинений по понеділках у нових кварталах біля лікарні. Я хотіла взяти білі лілеї, та продавець відговорив мене, їх беруть тільки для дітей, у крайньому разі для молодих дівчат.

Поховання відбулося в середу. Я приїхала до лікарні з моїми синами та колишнім чоловіком. До моргу не було дороговказів, і ми трохи заблукали, перш ніж знайшли його, бетонний одноповерховий будинок, оточений полями. Службовець у білому халаті, що дзвонив нам, подав знак, аби ми зачекали в коридорі. Ми присіли на стільці, що стояли вздовж стіни напроти санвузла, двері якого залишилися відчиненими. Я хотіла ще раз побачити мою маму й покласти на неї дві гілочки айви, що були у мене в сумці. Ми не знали, чи передбачалось побачити її востаннє перед тим, як закриють труну. Службовець похоронного бюро, що приймав нас у магазині, вийшов із сусідньої кімнати і чемно запросив нас іти за ним. Моя мати лежала в труні, голова була відкинута назад, руки схрещені на розп’ятті. З неї зняли пов’язку і перевдяглії в нічну сорочку із зубчастою торочкою. Атласне покривало закривало її по груди. Це все було у великому порожньому бетонному залі. І я навіть не знаю, звідки проникало тьмяне світло.

Службовець повідомив нам, що візит закінчено, і знову супроводив нас у коридор. Мені здалося, що він нас провів до моєї матері тільки для того, щоб ми переконалися в якості послуг, надаваних бюро. Просуваючись до церкви, побудованої поруч із культурним центром, ми перетнули нові квартали. Катафалк іще не прибув, ми чекали на нього перед церквою. Навпроти, на фасаді супермаркету, було написано: «Гроші, товари та Держава — три стовпи апартеїду». Підійшов дуже привітний священик. Він спитав мене: «Це ваша мама?», а моїх синів спитав, чи будуть вони продовжувати своє навчання, поцікавився, в якому університеті.

Щось схоже на порожнє ліжко, оббите червоним велюром, було встановлено перед вівтарем на цементній підлозі. Пізніше чоловіки з похоронного бюро поставили на нього труну моєї матері. Священик увімкнув магнітофон із органною музикою. На месі ми були самі, моя мати тут нікого не знала. Священик говорив про «вічне життя», про «відродження нашої сестри», співав церковні гімни. Мені хотілось, аби це тривало вічність, хотілося ще щось зробити для моєї матері, якісь рухи, спів. Знову забринів орган і священик загасив воскові свічки з кожного боку труни.

Незабаром машина похоронного бюро рушила в Івето, у Нормандію, де мою матір мали поховати поруч із моїм батьком.

Я зі своїми синами поїхала туди на своєму автомобілі. Усю дорогу йшов дощ і дув поривчастий вітер. Хлопці розпитували мене про месу, бо вони ніколи раніше не були присутні на такій церемонії і не знали, як поводитись.

В Івето родина зібралася біля входу на цвинтар. Аби не стояти мовчки, спостерігаючи, як ми наближаємось, одна з моїх кузин гукнула мені здалеку: «Як тобі погода у листопаді!» Всі разом ми рушили до могили моєї матері. Вона була відкрита, землі було накидано збоку жовтим пагорбом. Принесли труну моєї матері. Коли труну прилаштували на мотузках над ямою, мене наблизили, щоб я побачила, як вона сковзає вздовж стін траншеї. Гробар із лопатою чекав за декілька метрів. Він був у синьому, берет і черевики мав фіолетові. У мене виникло бажання заговорити з ним і дати йому сто франків, які, можливо, він проп’є, але це було неважливо, навпаки, це була остання людина, що подбає про мою матір, укриваючи її землею всю другу половину дня, і мені хотілося, щоб він робив це із задоволенням.

Моя родина не захотіла, щоб я виїхала не попоївши. Сестра моєї матері передбачила поминальну вечерю в ресторані. Я залишилася, мені здавалося, що це ще одна справа, яку я могла для неї зробити. Обслуговування було млявим, ми говорили про роботу, про дітей, кілька разів про мою матір. Мені казали: «Добре, що вона не прожила в такому стані багато років». Для всіх було краще, що вона померла. Це всього лише вислів, упевненість, яку я не розуміла. Я повернулася в паризький регіон увечері. Дійсно все було скінчено.

Наступного тижня траплялося, що я починала плакати, сама не знаючи чому. Прокидаючись я розуміла, що моя мати померла. Я погано відходила від важких снів, яких зовсім не пам’ятала, крім того, що вона там була присутня, але мертва. Я нічого не могла робити, не виходила з будинку навіть для того, щоб зробити насущні справи, зробити покупки, приготувати їжу, віднести білизну до пральні. Часто я забувала, в якому порядку що потрібно робити, я стояла перед чищеними овочами, не розуміючи, що треба робити далі, і, тільки зробивши над собою зусилля, розуміла, що їх потрібно помити. Я не могла читати. Якось я зійшла сходами в підвал, там стояла валіза моєї матері, де були її портмоне, літня сумка, шийні хустки. Я знесилено стояла перед розкритою валізою. Але гірш за все мені було на вулиці, у місті. Я їхала автомобілем і раптом подумала: «Адже вона вже ніде не зможе побувати». Я більше не розуміла звичну поведінку людей, і увага, з якою вони вибирали той або інший шматок м’яса в м’ясній крамниці, викликала у мене відразу.

Поступово цей стан почав минати. Дощова і холодна погода, як на початку того місяця, коли моя мати була ще жива, була мені приємною. І моменти порожнечі, щораз, коли я казала собі «вже не варто…» або «мені більше не потрібно…» (зробити для неї то одне, то інше). Основна думка: це перша весна, яку вона не побачить. (Можна відчути силу звичайних фраз, навіть кліше.)

Завтра буде три тижні, як її поховали. Тільки позавчора я спромоглася подолати страх і вивести вгорі на білому аркуші паперу початок книги, ні, скоріше початок листа комусь, «моя мати померла». Я також змогла подивитись її фотографії. На одній, на березі Сени, вона сиділа, склавши руки. Чорно-біле фото, але я так і бачила її руде волосся, полиски її костюма з чорної альпаки.

Я збиралася продовжити лист про мою матір. Вона була єдиною жінкою, яка дійсно щось для мене значила, та от уже два роки, як вона стала несамовитою. Можливо, мені краще було б почекати, поки течія мого життя віднесе її хворобу й смерть, як це було з іншими подіями, смерть мого батька, розставання з чоловіком, потрібно було збільшити часову відстань, що полегшує аналізувати спогади. Але в той момент я не здатна була робити чогось іншого.

Для мене це непросте завдання. Як на мене, у мами не було історії. Вона завжди була тут. Мій перший порив, коли я заговорюю про неї, — це помістити її в образ без прив’язки до часу: «вона була запальна», «це жінка, в руках якої все горіло», у пам’яті безладно виникають сцени з її участю. При згадці про неї в моїй уяві виник образ жінки, яку я побачила через кілька днів уві сні, я знову бачила її живою, жінку без певного віку, у напруженій обстановці, схожій на фільм жахів. Я бажала б зрозуміти жінку, що існувала поза мною, реальну жінку, що народилася в сільському кварталі маленького містечка в Нормандії і померла у відділенні геріатрії в лікарні паризького округу. Те, що я сподіваюся написати, безумовно перебуває на стику сімейних спогадів і суспільних думок, на стику легенди й історії. Мій задум має скоріше літературний характер, тому іцо йдеться про те, щоб пошукати правду про мою матір і досягти цього, можливо, тільки за допомогою слів. (Тобто ні фотографії, ні мої спогади, ні свідчення сім’ї не можуть надати цієї правди.) Але я бажаю залишитись у певному сенсі й поза літературою.

Івето — це холодне місто, побудоване на плато, яке обвівають вітри, між Руаном та Гавром. На початку сторіччя воно було торговельним й адміністративним центром сільськогосподарського регіону, ним керували великі власники. Мій дідусь, візник на фермі, моя бабуся, ткаля вдома, оселилися тут через декілька років після одруження. Обоє були уродженцями сусіднього селища, за три кілометри від Івето. Вони орендували маленький низький будиночок із двором, з одного боку якого проходила залізниця, а периферія була в сільській зоні з неясними межами, десь між останніми привокзальними кафе і першими полями рапсу. Моя мати народилася там, 1906 року, четвертою з шести дітей. (Вона з гордістю казала: «Я народилася не в селі».)

Четверо із шести дітей за все життя так і не залишили Івето, моя мама провела там три чверті свого життя. Вони наблизилися до центру, але ніколи там не мешкали. «Виходили в місто», на месу, купити м’яса, відправити пошту. Нині моя кузина має житло в центрі, на перехресті вулиці Національ, 15, де вдень і вночі їздять вантажні машини. Вона дає снодійне своєму коту, в такий спосіб заважаючи йому виходити на вулицю, щоб його не задавила машина. Квартал, де моя мати провела своє дитинство, тепер має попит серед багатих людей завдяки спокійній атмосфері та стародавнім будинкам.

Моя бабуся диктувала правила і стежила за «дресируванням» своїх дітей за допомогою крику та ляпасів. Вона цілком віддавалася роботі, була в цьому невибаглива, їй не потрібно було ніякого відпочинку, окрім паузи для читання фейлетонів. Вона вміла складати листи і, здобувши диплом у кантоні, могла б стати вчителькою початкової школи. Але батьки не дозволили їй виїхати із села. Вони були впевнені, що розлука з родиною — це джерело нещасть. (Нормандською мовою «честолюбство» означає біль розлуки, навіть собака може вмерти від честолюбства.) Щоб зрозуміти цю історію, про яку я чула в одинадцять років, довелося пригадати всі фрази, що починались зі слів «у наш час»: у наш час до школи не ходили, як тепер, у наш час слухалися батьків і т. ін.

Вона добре господарювала, вкладаючи мінімум грошей, їй удавалося нагодувати й одягти всю родину, на месі вишикувати у ряд своїх дітей без єдиної плями та дірочки на одягу і, зрештою, наблизитися до почуття власного гідності, що давало змогу існувати, не почуваючись селючкою. Вона перелицьовувала комірці та манжети сорочок, аби вони носилися вдвічі довше. Вона зберігала все, пінку з молока, черствий хліб, аби робити тістечка, золу для прання, жар погаслої печі, щоб сушити сливи або ганчірки, воду після ранкового вмивання для миття рук протягом дня. Вона знала всі хитрощі, що ними користуються в бідності. Ці знання, передані від матері до дочки протягом століть, зупинилися на мені, я стала тільки їхньою хранителькою.

Мій дід, дужий і добрий чоловік, помер у п’ятдесят років після нападу стенокардії. Моїй матері було тоді тринадцять років, вона обожнювала батька. Ставши вдовою, моя бабуся стала ще більш різкою, завжди була насторожі. (Дві речі, якими вона лякала: хлопців — в’язницею, дівчат — позашлюбною дитиною.) Коли ткання вдома перестало мати попит, вона почала прати білизну, прибирала в конторах.

Кінець свого життя вона прожила зі своєю молодшою донькою та зятем, у бараках без електрики, в колишній їдальні сусіднього заводу, біля залізниці. Ми з моєю мамою відвідували її по неділях. Це була маленька повна жінка, вона жваво рухалася, незважаючи на те що від народження одна її нога була коротша за другу. Вона читала романи, розмовляла дуже мало, але була різкою, любила випити горілки, яку вона змішувала із залишками кави в чашці. Вона померла 1952 року.

Дитинство моєї матері можна описати так: невтоленний голод. Вона гризла скоринку хліба, повертаючись із булочної. «Я буду сита морем і рибою до двадцяти п’яти років!»,

спільна кімната для всіх дітей, ліжко доводилося ділити із сестрою, переживаючи напади сомнамбулізму, коли вона ходила у дворі, сонна, але з розплющеними очима,

сукні й туфлі переходили від однієї сестри до другої, ганчіркова лялька на Різдво, зуби, зіпсовані сидром, але також прогулянки верхи на орному коні, катання на ковзанах на замерзлому ставку взимку 1916 року, ігри у схованки та стрибки через мотузку, образи й демонстрація байдужості — повернутись і розсміятися вслід «панночкам» приватного пансіону,

існування на вулицях маленької сільської дівчинки, котра вміла з тією ж спритністю, що й хлопці, напиляти дров, натрусити з дерева яблук, зарізати курку, перетнувши їй горлянку ножицями.

Вона ходила у звичайну школу, брала участь у сезонних роботах, доглядала хворих братів та сестер. Мало спогадів залишилося про вимоги вчителів до ввічливості і охайності, хіба що показати нігті на руках, верх сорочки, роззути одну ногу (ніколи неможливо було вгадати, яку ж мити). Навчання обминати її, не викликаючи бажання вчитися. Ніхто не «підштовхував» своїх дітей до навчання, вважалося, що це має «йти від них», і школа була тільки місцем, де діти проводили час, поки їх не забирали батьки. Можна було прогулювати уроки, діти нічого не втрачали. Але не месу, що наповнювала відчуттям дотику до багатства, краси й духовності (вишиті ризи, золоті чаші, церковні пісні), месу, що вчила їх не жити «собачим життям». Свого часу моя мати виявляла жваву цікавість до релігії. Катехізис — це, напевно, єдине, що вона вивчала з бажанням, знаючи напам’ять відповіді на всі питання. (Пізніше вона радісно і з нетерпінням відповідала священикам, церкві, начебто показуючи, що вона все знає.)

Вона була ні щаслива ні нещасна, покинувши школу у дванадцять років, за загальними правилами.[1]

На фабриці з виробництва маргарину, куди вона пішла працювати, вона страждала від холоду і вологи, на мокрих руках з’являлися сліди відмороження, що не проходили всю зиму. Після цього вона маргарин «бачити не могла». Дуже мало в неї було «безтурботного отроцтва», очікування суботнього вечора, платня, яку вона віддавала матері, залишаючи собі лише на «Петіт Еко де ля Мод» (журная мод) і на рисову пудру; нестримний сміх, образи. Якось шарф бригадира затягло в конвеєр механізму. Ніхто не прийшов йому на допомогу, і він був змушений звільнятися самостійно. Моя мати була поруч. Як це можна було зрозуміти, якщо тільки не зазнавши тягаря байдужості.

З розвитком індустрії у двадцяті роки відкрилося велике канатне виробництво, що залучило всю молодь регіону. Мою матір, як і її сестер та братів, було найнято на виробництво. Для більшої зручності моя бабуся переїхала, знявши маленький будиночок за сто метрів од заводу, де вечорами вона господарювала разом із дочками. Моїй мамі подобалося працювати в цих сухих і чистих майстернях, де не забороняли розмовляти і сміятися в процесі роботи. Бути робітницею на великому заводі було для неї гордістю: це як бути цивілізованою людиною порівняно з дикунками, сільськими дівчатами, доля яких стояти за коровою, бути вільною, але мати погляд раба, бути прислугою в буржуазних будинках, «підтираючи зад хазяїв». Але вона також знала: щось відокремлювало її від її мрії стати продавщицею.

Як і численні сім’ї, родина моєї матері була плем’ям, тобто у моєї бабусі та її дітей були однакові уявлення про поведінку та про умови життя наполовину сільських робітників, що робило їх впізнаваними, «родина Д…». За будь-яких обставин вони кричали, усі разом, жінки й чоловіки. У моменти радості, невтримної, але образливої для когось із них, вони дуже швидко ображались і «не соромилися висловити», що вважали за потрібне. Але понад усе була гордість за їхню працьовитість. Вони дуже ревно ставилися до того, щоб когось вважали більш працьовитим. Постійно, у рамках усього, що їх оточувало, вони відстоювали своє переконання «бути кимось». Можливо, саме тому, вони робили все з якимось шаленством, бралися за роботу, накидалися на їжу, сміялися до сліз, а через годину казали: «Піду втоплюся».

Із всієї родини саме моя мама була найбільш запальною і гордою, обурена своїм низьким соціальним становищем, вона не приймала, якщо її судили тільки за це. Одне з її частих міркувань про багатих людей: «На них варто рівнятися». Вона була красивою блондинкою, із сірими очима, досить сильна. Вона любила читати все, що їй трапляло під руку, співати нові пісні, наносити макіяж, любила дивитися фільми в кіно, ходити в театр на «Ганьбу Роже» або «Хазяїна кузні». Завжди готова була «провести час весело».

Але в той час у маленькому містечку, де основою громадського життя було пізнання людей, де постійно людський поговір стежив за поведінкою жінки, можна було вибирати тільки між бажанням «користуватися своєю молодістю» і одержимістю людей, «що показують на тебе пальцем». Моя мама докладала всіх зусиль, аби відповідати найбільш сприятливій думці про дівчину, що працює на заводі, «робоча, але серйозна», відвідуючи меси й причастя, освячуючи хліб, вишиваючи своє придане у сестер, вона ніколи не ходила до лісу удвох із хлопцем. Незважаючи на те що її спідниці були вкорочені, волосся підстрижене під хлопчика, а в очах «зухвалість», було досить того факту, що вона працює із чоловіками, щоб її сприймали, як вона того бажала, а саме як «пристойну дівчину».

Молодість моєї матері двома словами: неймовірні зусилля, щоб уникнути найбільш імовірної долі, напевно, бідності, можливо, алкоголізму. Вона уникала всього, що траплялося з робітницею заводу, коли та «давала собі волю», після чого жоден «серйозний парубок» не захотів би з нею знатися (наприклад, не палила, не вешталася по вулицях вечорами, залишалася незаплямованою).

Її брати та сестри не уникли своєї долі. Четверо померли протягом останніх двадцяти п’яти років. Уже тривалий час алкоголь заповнював їхню порожнечу, чоловіки випивали у кафе, жінки у себе вдома (до сьогодні дожила тільки одна сестра, яка ніколи не пила). Веселі слова або поведінка залежали від ступеня сп’яніння. Залишок часу вони проводили за роботою, не розмовляючи, «гарний працівник», жінка, про господарство якої «нема чого сказати». Минали роки, вони звикли до того, що люди їх оцінюють за кількістю випитих напоїв, звикли «бути напідпитку», «бути під чаркою». Напередодні Трійці, повертаючись додому із занять, я зустріла мою тітку М… Як і кожний вихідний день, вона піднімалася в місто із сумкою, наповненою порожніми пляшками. Вона обійняла мене, тиняючись, не в змозі що-небудь промовити. Мені здається, я ніколи не змогла б так писати, якби не зустріла мою тітоньку в той день.

Для жінки заміжжя ставало життям або смертю, сподіванням на краще або остаточним падінням. Необхідно було знайти чоловіка, здатного «зробити жінку щасливою». Звичайно ж, це не сільський хлопець, що змусить жінку доїти корів у селі без електрики. Мій батько працював на заводі з виробництва канатів, він був високий, ставний, «мав певні манери». Він не випивав, приносив зарплатню на утримання дому. У нього був спокійний веселий характер, і він був на сім років старший за матір (вона не вийшла б заміж за «вуличного хлопчиська»). Вона розповідала, посміхаючись і червоніючи: «До мене багато хлопців залицялися, мені багато хто робив пропозицію, але я вибрала твого батька». І часто додавала: «Він був не схожий на інших».

Історія мого батька нагадує історію моєї матері: численна родина, батько був візником, а мати ткалею, закінчення школи у дванадцять років, потім початок роботи на полях, челядником на фермі. Але його старший брат обійняв гарну посаду в управлінні залізницею, дві сестри вийшли заміж за працівників магазину. Колишні служниці, вони вміли розмовляти без крику, ходити не поспішаючи, залишатися непоміченими. В них було вже більше «гідності», але також була схильність ганити таких робітниць заводу, як моя мама, чия зовнішність, вчинки, нагадували їм те оточення, якого вони прагнули позбутися. На їхню думку, мій батько «міг би знайти й кращу».

Вони одружилися 1928 року.

На весільному фото у неї обличчя праведної мадонни, бліда, два пасма із завитком на скронях, вуаль, огортаючи голову, спускається до очей. Пишні груди та стегна, гарні ноги (сукня не прикривала колін). Вона не всміхалася, стояла зі спокійним виразом обличчя, щось кумедне, якась цікавість була в її очах. Він, із короткими вусами, в метелику, здавався набагато старшим за неї. Він стояв зі стурбованим виглядом, насупивши брови, можливо, він хвилювався, щоб фото вийшло гарним. Він тримав її за талію, вона поклала йому руку на плече. Вони стояли на дорозі, неподалік виднівся двір із високою травою. За ними — листя двох яблунь, гілки яких з’єднались, утворивши купол. У глибині — фасад низького будинку. Цю сцену я можу відчути, суха земля дороги, що оголила гальку, пахощі села на початку літа. Але це не моя мама. Дарма я так ретельно розглядала фотографію, до того стану, коли починає здаватися, що обличчя починають рухатися. Я лише побачила спокійну жінку, трохи неприродну в костюмі фільмів 20-х років. Тільки її широка рука, що стискала рукавички, постава голови видавали в ній мою матір.

Я була майже впевнена в тому, що ця молода наречена була щаслива та горда. Але я нічого не знаю про її бажання. У перші ночі — за свідченням її сестри — вона лягала спати в нічній сорочці, не знімаючи спідньої білизни. Це ні про що не свідчить, зайняття любов’ю часто супроводжується покривом соромливості, адже вони були «нормальними» людьми.

Спочатку вона відчувала задоволення від статусу дами, що посіла гарне становище, обновляла посуд, стелила скатертину з вишивкою, виходила під руку зі «своїм чоловіком», був сміх, потім суперечки (вона не вміла готувати їжу); були примирення (вона не була буркотухою), відчуття нового життя. Але зарплатню більше не підвищували, їм треба було сплачувати рахунки за житло, за меблі. Вони були змушені заощаджувати на всьому, просити овочі у батьків (у них не було саду) і зрештою повернулися до того життя, з якого починали. Вони по-різному це переживали. Обоє прагнули чогось досягти, але в нього було більше страху перед боротьбою за справу, спроба скоритися з нинішнім положенням справ. Вона ж була переконана, що вони нічого не втрачають і мусять зробити все, щоб вийти із цього становища «за всяку ціну». Вона з гордістю працювала на заводі, але не збиралася залишатися там на все життя, вона мріяла про єдине відповідне для неї майбутнє: зайнятися торгівлею продуктів. Він прислухався до неї, вона була головою родини.

1931 року вони купили у кредит кіоск для продажу напоїв і продуктів харчування в Лілєбоні, робітничому містечку в сім тисяч жителів за двадцять п’ять кілометрів од Івето. Кафе-бакалія була у Валє, у зоні прядильних фабрик, побудованих у дев’ятнадцятому столітті, які визначали життя й існування місцевих жителів од народження до самої смерті. Навіть сьогодні сказати «повоєнний Валє» означало, що цим усе сказано: занадто велике скупчення алкоголіків і матерів-одиначок, вологість, що сочилася по стінах, діти, що вмирають од діареї. Моїй матері було двадцять п’ять. Саме тут вона стала такою, якою я її пам’ятаю, з таким обличчям, такими смаками і манерами, які я тривалий час вважала властивими їй із народження.

Але цього було не досить для проживання, мій батько найнявся на будівельний двір, пізніше на переробний завод у районі Нижньої Сени, де він став бригадиром. Мати сама займалася торгівлею.

Незабаром вона вже робила це із властивим їй запалом, «завжди бути усмішливою», «для кожного знайти ласкаве слово», виявляла нескінченне терпіння: «Я могла б продавати камені!». Вона відразу ж усвідомила промислову вбогість, що нагадувала їй більш жорстоку, котру вона пізнала сама, і, усвідомивши ситуацію, заробляла на життя завдяки людям, які самі не могли себе прогодувати.

Без сумніву, вона не витрачала на себе жодної хвилини, розриваючись між бакалією, кафе, кухнею, турботами про маленьку доню, народжену відразу ж після переїзду у Валє. Вона працювала із шостої ранку (жінки із прядильної фабрики приходили за молоком) до одинадцятої вечора (приймаючи в кафе гравців у карти й більярд), у будь-який момент її могли «потурбувати» клієнти, що звикли приходити по кілька разів протягом дня. Гіркота від свідомості, що заробляєш не набагато більше, ніж на заводі, і постійні думки, «як би туди не потрапити». Але також відчувати певну владу — хіба не вона допомогла деяким родинам вижити, продаючи їм продукти у кредит! — вона діставала задоволення від можливості слухати і розмовляти — стільки життів перетинаються і проходять крізь крамницю, — усмоктувати щастя всього величезного світу.

Вона «прагнула розвиватися». Вона була змушена багато ходити (з питань оподатковування) до мерії, зустрічатися з постачальниками й представниками, вона стежила за собою, стежила за своєю мовою, вона більше не виходила на вулицю «з непокритою головою». Перш ніж купити сукню, вона тепер запитувала себе, чи елегантна та. Спочатку була надія, а потім з’явилася впевненість, що вона більше не буде «селючкою». Поряд із Делі й католицькою літературою П’єра Лерміта вона читала Бернаноса, Моріака і «непристойні історії» Колєт. Мій батько не розвивався так швидко, як вона, він зберігав ту сором’язливість, що не дозволяла йому, робітникові удень, почуватися на своєму місці ввечері як хазяїн кафе.

Настали важкі часи, економічна криза, страйки, Блюм, чоловік, що «нарешті став робітником», суспільні закони, святкування в кафе до пізньої ночі, численна родина з боку матері, що приїхала та розташувалася на розкладених у кожній кімнаті матрацах і виїхала із торбами, повнісінькими їжі (вона легко роздавала їжу, адже тільки їй пощастило досягти такого стану), сварки з родиною «іншої сторони». Біль, їхня крихітка була весела і неспокійна. На фотографії вона здається дорослою для свого віку, тонкі ноги з випнутими вперед колінами. Вона сміялася, прикриваючи рукою очі від сліпучого сонця. На іншій, поруч із кузиною на причасті, вона здавалося серйозною, однак бавилася, дивлячись на пальці витягнутої перед собою руки. Вона вмерла від дифтерії 1938 року за три дні до Великодня. Вони хотіли мати тільки одну дитину і бажали зробити її щасливою. Батьки поринули в біль, у тишу депресії, у молитви і у віру існування «маленького святого на небі». Черговий життєвий етап почався на початку 1940 року, коли вона завагітніла. Я народилась у вересні.

А зараз я пишу про матір, щоб у свою чергу в такий спосіб відродити її на світ.

Минули два місяці, як я написала на аркуші паперу: «Моя мати померла в понеділок, сьомого квітня». Відтепер я можу сприймати і навіть читати цю фразу, відчуваючи ті емоції, якби цю фразу мовили про когось іншого. Але я ще не можу повернутися в той квартал, де перебуває лікарня і притулок, не можу згадувати подробиці останнього дня, коли вона була ще жива і які я вже забула. Спочатку мені здавалося, що я швидко напишу книжку. Насправді я багато часу витратила на обмірковування, в якому порядку я викладатиму події, яким буде розташування слів, начебто існує ідеальний порядок слів, здатний донести правду про мою матір, — але я не знаю, в чому вона полягає, — і більше нічого в той момент не мало для мене значення.

Підсумок: вона поїхала із сусідами на Ніор, спала на складах зерна, пила «місцеві вина», потім сама повернулася на велосипеді, минаючи німецькі застави, щоб через місяць народити дитину вдома. Вона не відчувала ніякого страху і повернулася така брудна, що мій батько ледве впізнав її.

Під час окупації жителі Валє тіснилися навколо бакалії в надії на продовольче постачання. Вона намагалася нагодувати всіх, особливо багатодітні родини, у неї було бажання бути корисною. Під час бомбардувань вона не хотіла йти в бомбосховище на схилі пагорба, воліла «померти вдома».

Після полудня, після двох сигналів тривоги, вона прогулювалася, везучи мене в дитячій колясці. Це були часи, коли люди легко заводили дружбу, вона примикала до молодих розважливих жінок, що сиділи на лавах у громадському парку, які плели, спостерігаючи за дітьми в пісочниці, у той час як мій батько доглядав за порожнім кіоском. У Лілєбон увійшли англійці та американці. Через Валє просувалися танки, розкидаючи шоколадні цукерки і пакетики з помаранчевим порошком, які люди підбирали в пилюці, щовечора кафе було повне солдатів, кілька разів були великі бійки, але також відзначали свята, навчилися говорити shit for you. Пізніше вона розповідала про воєнні роки як про роман, як про велику пригоду в її житті. (Вона так любила «Звіяні вітром».) Можливо, у загальному нещасті невелика пауза в боротьбі за її благополуччя була вже марною.

Моя мати на той час була гарною жінкою, вона фарбувала волосся в рудий колір. У неї був гучний голос, вона часто кричала, у її тоні часто чулися грізні інтонації. Вона також багато сміялася, реготала, показуючи всі зуби та ясна. Коли прасувала білизну, вона наспівувала «Коли цвітуть вишні», «Рікіта, гарна квітка Джави», вона носила тюрбан, сукню в широку синю смужку, іншу бежеву, м’яку і гофровану. Вона пудрилася пушком перед дзеркалом над раковиною, фарбувала губи помадою, починаючи із центра губ, користувалася парфумами. Щоб застебнути свій корсет, вона відверталася до стіни. Перехрещені шнурівки, які вона зав’язувала внизу на вузол і бант, перетягали її шкіру. У мене не було нічого від її фігури. Я думала, що, можливо, я буду на неї схожа, як стану дорослішою.

Пам'ятаю, як якось у неділю родина улаштувала пікнік на схилі біля лісу. Спогади перебування серед них зводяться до спогадів про гамір, купи тіл, тривалий сміх. Повертаючись додому, ми потрапили під бомбування, я сиділа на рамі батькового велосипеда, а мати спускалася на своєму поперед нас, сидячи випрямившись на сидінні, що встромилось їй у сідниці. Я злякалася снарядів і того, що моя мати може загинути. Мені здається, що ми, батько і я, ми були закохані в неї.

1945 року вони виїхали з Валє, де я постійно кашляла і не могла позбутися кашлю через постійні тумани. Ми повернулися в Івето. Існувати в повоєнні роки було складніше, ніж у воєнні. Тривала недостача продовольства, розбагатіти можна було, тільки «торгуючи на чорному ринку». Чекаючи поліпшення економічного стану, я гуляла з мамою в центрі зруйнованого міста серед сміття, вона водила мене молитися в каплицю, розташовану в театральному залі, бо церква була спалена. Мій батько зашпаровував діри, наслідки бомбардувань, ми займали дві кімнати без електрики, де стояли поламані меблі, виставлені в ряд уздовж стін.

Через три місяці вони пожвавішали, батько знову став хазяїном напівсільського кафе у кварталі, що пощадила війна, осторонь від центру. Лише маленька кухонька, на поверсі одна кімната і дві мансарди, щоб було де спати та їсти не на очах у клієнтів. Але був також великий двір, ангари для зберігання дров, сіна й соломи, прес, і найважливіше — клієнти, що платили зверху. Пораючись у кафе, мій батько стежив також за своїм садом, розводив курей і кролів, робив сидр, який він продавав. Після того як він був робітником двадцять років, він знову повертався до життя напівселянина. Мати займалася бакалією, замовленнями та бухгалтерією, була хазяйкою грошей. Мало-помалу вони досягли становища більш високого, ніж робітничий клас, що їх оточував. Наприклад, їм вдалося стати власниками торговельного майданчика й суміжного з ним маленького низького будиночка.

У перші роки клієнти з Лілєбона цілими родинами приїздили на машині відвідувати моїх батьків улітку. Були обійми та сльози. Ставили поряд столи в кафе, учиняли бенкет, співали пісень і згадували часи окупації. Вони перестали приїздити на початку п’ятдесятих. Вона казала: «Це минуле, потрібно жити майбутнім».

Її образ між сорока й сорока шістьма роками: зимовий ранок, вона насмілилась увійти в клас, аби вимагати у вчительки пошукати мій шарф, який я забула в туалеті і який дорого коштував (я теж знала його вартість); літо, на березі моря, вона збирає мідії у Вель-лє-Роз зі своєю невісткою, молодшою за віком. Її сукня, бузкова в чорну смужку, підібрана і зав’язана спереду. Багато разів вони ходили випити аперитиву і посмакувати тістечками у кафе, влаштованому в бараках біля пляжу, вони постійно сміялися; у церкві, вона голосно співала гімн Діві «Одного разу я побачу її на небі, на небі». Це викликало в мене бажання плакати, і я її ненавиділа за це; у неї були сукні яскравих кольорів і чорний жіночий костюм, вона читала «Конфіданс» і «Петіт Еко де ля Мод». Вона кидала свої серветки, заплямовані кров’ю, в кут на горищі, до вівторка, коли передбачалося прання; коли я довго на неї дивилася, вона дратувалася, «ти хочеш мене купити?»; по неділях, опівдні, вона лягала спати в білизні й панчохах. Вона дозволяла мені забиратися до неї в постіль. Вона швидко засинала, а я читала, притулившись до її спини; на банкеті з нагоди першого причастя вона напилась і її знудило мало не на мене. Після цього на будь-якому святі я спостерігала за її рукою, в якій вона тримала келих, і щосили бажала, щоб вона не пила.

Вона стала дуже сильною, важила вісімдесят дев’ять кілограмів. Вона багато їла, у кишенях її блузки завжди можна було знайти шматочки цукру. Щоб схуднути, вона купила крадькома від батька спеціальні таблетки в аптеці в Руані. Вона утримувалася від хліба й олії, та втратила всього лише десять кілограмів.

Вона грюкала дверима, стукала стільцями, перевертаючи їх на столи, щоб підмести підлогу. Все, що вона робила, вона робила гучно. Було відчуття, що вона не ставить предмети, а кидає їх.

По ній одразу ж було видно, коли щось викликало її незадоволення. У родині вона висловлювала все, що думає, в різких виразах. Вона називала мене потворою, замазурою, поганим дівчиськом або просто «неприємною». Вона могла мене вдарити, постійно давала мені ляпаса, іноді могла навіть дати штурхана у спину («я її коли-небудь уб’ю!»), а через п’ять хвилин притискала мене до себе і називала «лялечкою».

Вона дарувала мені іграшки та книжки з найменшої нагоди, чи то свято, хвороба, вихід у місто. Вона водила мене до дантиста, фахівців із бронхів, вона любила купувати мені гарне взуття, теплі речі, все необхідне для школи, все, що рекомендувала вчителька (мене відправили в приватну, не громадську школу). А якщо я раптом зауважувала, що в мого однокласника є щось особливе, вона запитувала мене, чи хочу я таку саму річ: «Я не хочу, щоб ти була гірша за інших». Її найбільше бажання було дати мені все те, чого не мала вона. Але для неї це означало більше працювати, більше заощаджувати на іншому. Така турбота про щастя дітей при нинішній системі освіти коштувала недешево, вона не могла стриматися й іноді констатувала: «Ти нам дорого обходишся» або: «Маючи все, що в тебе є, ти й досі нещаслива?!»

Я намагаюся розглядати жорстокість, напад ніжності, докори моєї матері не тільки як персональні риси її характеру, але й розглянути ці риси в обставинах її історії та соціального стану. Така манера опису, що мені здається вірною для пошуку правди, допомагає мені вийти із самотності й мороку особистих спогадів і відкрити нове, більш загальне значення. Але я почуваю, як щось усередині в мене пручається, намагаючись зберегти образ моєї матері найбільш емоційним — пристрасть і сльози.

Вона була «торговельною ненькою», тобто вона належала насамперед клієнтам, які нас «годували». Було заборонено заважати їй, коли вона обслуговувала відвідувача (треба було чекати за дверима, що відокремлювали кухню від крамниці, щоб запитати дозволу піти погуляти або попросити нитки для вишивання тощо). Якщо вона чула шум, вона раптово з’являлася, мовчки давала ляпаса і поверталася до відвідувача. Дуже рано вона привчила мене до правил поведінки із клієнтами — вітатися чітко і голосно, не їсти, не сперечатись у них на очах, нікого не критикувати, незважаючи на зовнішню доброзичливість і прихильність, ніколи не вірити в те, що вони говорять, непомітно стежити за ними, коли вони залишаються в крамниці наодинці. У неї було два обличчя, одне для нас, інше для клієнтів. По дзвінку вона виходила на сцену, всміхалася, спокійно відповідала на ритуальні запитання про здоров’я, як почуваються діти, як сад. Але при поверненні на кухню посмішка сходила з її обличчя, мить вона стояла мовчки, знеможена роллю, де була радість, але також і гіркота від того, що доводилося докладати стільки зусиль заради людей, які, на її думку, були готові покинути її, якщо «знайдуть більш дешеві ціни». Це була мати, яку знали всі, зрештою, вона була публічною людиною. У пансіоні, коли мене викликали до дошки, мені задавали такі завдання: «Ваша мати продала десять пакетів кави…» або «Ваша мати приготувала три аперитиви…».

У неї завжди бракувало часу на господарювання, на готування, прибирання «як слід», вона пришивала відірваний гудзик просто на мені перед виходом до школи, вона прасувала блузку, використовуючи кут стола, коли я її вже вдягала. О п’ятій годині ранку, перед відкриттям крамниці, вона вже натирала кахлі й підмітала сходи, влітку просапувала зелені рядки розарію. Вона працювала швидко й інтенсивно, найбільшу гордість відчувала за виконання складних завдань, які, однак, її завжди дратували, прання столової й постільної білизни, чищення паркету металевим шкребком в кімнаті. Вона не могла відпочити і почитати без виправдання «я заслужила пару хвилин відпочинку». (Коли клієнт переривав її читання фейлетону, вона ховала його під купою одягу, яку вона приготувала для штопання.) Всі сварки між батьком і матір’ю зводилися до однієї-єдиної теми — про кількість виконуваної роботи. Вона постійно заперечувала, «саме я завжди все роблю».

Мій батько читав тільки ту газету, що видавалася в нашому окрузі. Він відмовлявся відвідувати ті місця, де він почував себе «не у своїй тарілці», а також відмовлявся ще багато від чого, він казав, що це не для нього. Він любив садок, доміно, карти, дрібну роботу в будинку. Йому була байдужа манера «красиво розмовляти», і він продовжував розмовляти суржиком. Моя ж мати намагалася розмовляти правильною французькою мовою, вона казала не «мій чоловік», а «мій муж». Іноді вона навіть вставляла в ході бесіди вислови, які були їй не властиві, а які вона десь прочитала або підслухала в розмові «гідних людей». Її вагання, її рум’янець на обличчі видавав страх помилитися, вона глузувала з мого батька, що у свою чергу висміював її «пишномовні слова». Будучи самовпевненою, вона із задоволенням і з посмішкою повторювала вислови, коли йшлося про порівняння, які, на її думку, були літературними («у нього серце розривається від болю» або «ми всього лише перелітні птахи…»), начебто зменшувала претензії до своєї мови. Вона любила слово «гарний», що означало «елегантний», магазин «Прентам» («Весна») був більш «шикарний», ніж «Нувель Галері» («Нова Галерея»). Звичайно, так само як і його, її вражали килими і картини в кабінеті окуліста, але вона завжди намагалася придушити в собі незручність. Один із висловів, який вона часто вживала: «Я вмію бути нахабною» (щоб зробити щось). На зауваження мого батька про нову прикрасу, про макіяж, що вона ретельно накладала перед виходом, вона завжди жваво відповідала: «Необхідно відповідати стану!»

Вона бажала навчитися: правилам гарного тону (вона вважала, що їй цього бракує, вона постійно мала непевність у правилах поведінки), хто чим займається, новинки, імена великих письменників, фільми, що вийшли на екран (але вона не ходила в кіно через брак часу), назви квітів у садку. Вона уважно слухала, про що розмовляють люди і чого вона не знала, вона була допитлива, хотіла показати, що відкрита для знань. Досягти більш високого стану для неї насамперед означало вчитись (як вона казала «потрібно збагачувати свій мозок знаннями»), і нічого не було для неї більш прекрасного, ніж ці знання. Книжка для неї була єдиною річчю, до неї вона ставилася зі священним трепетом. Вона мила руки, перш ніж до них доторкнутися.

Своє прагнення до пізнання вона продовжила через мене. Вечорами, за столом, вона просила мене розповісти їй про школу, про те, що ми вивчали, про викладачів. Вона із задоволенням вживала мої вислови, «перерва», «твір» або «фізкультура». Їй здавалося нормальним, якщо я «поправляла» її, коли вона мовила слова «неправильно». Вона більше не запитувала мене, чи хочу я «поснідати», а казала «покуштувати». Ми їздили з нею до Руана, дивитись історичні пам’ятки і відвідувати музеї, у Вілєк’є ми провідували могили сімейства Гюго. Завжди готова до пізнання й споглядання, вона читала ті ж книжки, що читала я, які мені рекомендували в бібліотеці. Але погортавши «Лє ерісон» («їжака»), що його забув якийсь клієнт, вона розсміялась: «Іноді читають таку дурню!» (Приходячи зі мною в музей, можливо, вона відчувала не стільки потяг до знань, розглядаючи всі ці єгипетські вази, скільки гордість за те, що привчала мене до знань і гарного смаку, властивому освіченим людям.) Статуї соборів, Діккенс і Доде замість знехтуваної газети «Конфіданс», без сумніву, це було перевагою скоріше для мене і мого майбутнього, ніж для неї.

Я шанувала матір більше, ніж батька, тому що вона здавалася більш близькою мені, ніж він, ніж шкільні вчителі та викладачі. В неї було все, що було в школі, авторитет, бажання та честолюбство. У нас із нею були спільні погляди на літературу, поезію, котру я їй декламувала, тістечка в чайній Руана, де не було місця моєму батькові. З ним ми ходили на ярмарок, у цирк, на фільми Фернанделя, він учив мене кататися на велосипеді, розрізняти овочі в саду. З ним я розважалася, з нею я «вела бесіди». Із двох саме вона була головою, вона була законом.

Найбільш вимучені образи матері мають місце ближче до її п’ятдесяти років. Усе ще жвава і сильна, щедра, волосся пофарбоване у світлий або рудий колір, але на обличчі часто незадоволений вираз, коли їй не потрібно було посміхатися клієнтам. Вона зривалася, роблячи слабкі зауваження, щоб вичерпати гнів проти умов життя (дрібну торгівлю у кварталі витиснули нові магазини в реконструйованому центрі міста), сварки із братами та сестрами. Після смерті моєї бабусі вона тривалий час ходила в жалобі й набула звички відвідувати меси серед тижня. Вона втратила щось «романтичне».

1952 рік. Літо, їй було сорок шість. Ми виїхали на машині провести день в Етрета. Вона піднімалася на стрімчак, продираючись крізь високу траву, у своїй синій крепдешиновій сукні у велику квітку, нею вона чіплялася за скелі, а жалобний костюм вона надягла перед від’їздом для мешканців кварталу. Вона піднялася за мною захекано на вершину, її напудрене обличчя тепер блищало від поту. От уже два місяці як припинились її місячні.

У підлітковому віці я віддалилася від неї, і між нами почалося протистояння.

У часи, коли вона була молодою, питання жіночої волі навіть не виникали, хіба що обговорювалися в негативному світлі, воля означала погибель. Про сексуальність говорилося тільки як про щось непристойне і заборонене для «молодих вух» або висловлювалася громадська думка про гарну або погану поведінку. Вона ніколи мені нічого не казала з цього приводу, а я не насмілювалася запитати, тому що навіть цікавість на цю тему розцінювалася як порок. З жахом я сприйняла момент, коли в мене почалися місячні, я вперше вимовила перед нею це слово, а вона, почервонівши, простягнула мені прокладку, не пояснивши мені, як нею користуватися.

Їй не подобалося спостерігати, як я дорослішаю, коли вона бачила мене роздягненою, здавалося, моє тіло викликає в неї відразу. Без сумніву, груди, округлість стегон означали загрозу, що я забуду про навчання і буду думати тільки про хлопчиків. Вона намагалася зберегти в мені дитину, говорячи, що мені тринадцять за тиждень до мого чотирнадцятиліття, змушувала мене носити плісировані спідниці, короткі шкарпетки і туфлі без підборів. До вісімнадцяти років усі наші сварки оберталися навколо заборони вийти погуляти, вибору одягу (її постійні докори, що я виходжу на вулицю напівроздягнена, мені потрібно «тепліше вдягатися»). Вона шаленіла, споглядаючи мене: «Ти ВСЕ-ТАКИ не вийдеш на вулицю в такому вигляді» (у цій сукні, з такою зачіскою і т. д.), хоча на мій погляд усе було нормально. Ми обидві знали, за які доводи тримаємося: вона — за моє бажання подобатися хлопчикам, я — за її настирливу ідею, що я «накличу на себе лихо», тобто пересплю невідомо з ким і завагітнію.

Іноді мені здавалося, що я залишуся байдужою до її смерті.

Упродовж написання книги мені пригадується то «гарна», то «погана» мати. Щоб уникнути цього вагання між поганими і гарними спогадами із найглибшого мого дитинства, я намагаюсь абстрагуватися та описувати все, начебто мова йде про чиюсь, чужу матір, і не про мене, а про іншу дівчинку. Я намагаюся писати якомога нейтральніш, але деякі її вислови та ідеї («ти накличеш на себе лихо!», «відмова від тіла й сексуальності», наприклад) не дають мені писати від імені інших, абстрактних осіб. У моменти таких спогадів я почуваю ту ж зневіру, що й у шістнадцять років, і порівнюю свою матір із тими африканськими жінками, що тримають руки своєї дочки за спиною, в той час як баба відрізає їй клітор.

Вона перестала бути для мене прикладом. Мені подобалися жіночні образи з «Еко де ля Мод», яким відповідали мами моїх однокласниць — буржуа з пансіону: стрункі, стримані, що вміють смачно готувати й називають своїх дочок «дорогенька». Мені здавалося, що моя мати занадто яскрава. Я відводила погляд, коли вона намагалася відкоркувати пляшку, тримаючи її між ніг. Чим частіше я помічала, що я на неї дуже схожа, тим більше соромилась її різких манер у розмові та поведінці. Я робила їй зауваження, намагалася не з’являтися з нею в людних місцях. І зрозуміла, що між бажанням бути освіченою людиною і бути нею лежить прірва. Моїй матері необхідно було пошукати в словнику, щоб сказати, хто такий Ван Гог, їй відомі тільки імена великих письменників. Вона не знала перебігу моїх занять. Я її занадто любила, щоб ображатися на неї за це, так само як і на мого батька за те, що він не міг мене супроводжувати скрізь, залишивши сам на сам зі школою, із друзями в бібліотеці, спорядивши тільки багажем свого нетерпіння та підозри — «хоч ким би і де б ти була, ти мусиш старанно вчитися…»

Ми звертались одна до одної різким тоном за будь-яких обставин. Я відмовлялася мовчки приймати її спроби відродити колишню співдружність («мамі можна все розповісти»), неможливу відтепер: якщо я розповідала їй про щось, що не мало відношення до навчання (подорожі, спорт, вечірки), або ми обговорювали політику (війну в Алжирі), спочатку вона слухала мене з інтересом, а потім різко переривала — «досить забивати собі голову дурницями, подумай про школу».

Я перестала боятися не додержувати правил пристойності, релігійних звичаїв, почала нехтувати гроші. Я переписувала поеми Рембо і Превера на обкладинку зошитів, я наклеювала фото Джеймса Діна, я слухала «Недобру славу» Брасанса, я нудьгувала. Я переживала революцію підлітка в романтичному ключі, начебто мої батьки були буржуа.

Я перейнялася думками невизнаних майстрів. Для моєї матері «повстати» означало тільки відмовитися від бідності, а для цього необхідно працювати, заробляти гроші та стати не гіршою за інших. Звідси докори й гіркота, що я її більше не розумію, так само як вона не розуміла мою поведінку: «Якби тобі довелося працювати на заводі з дванадцяти років, ти б не була такою. Ти не цінуєш свого благополуччя». А також часті гнівні випади в мій бік: «У пансіоні все гаразд, а це коштує також дорого, як і все інше».

Подеколи я перетворювалася для неї на класового ворога.

Я мріяла поїхати з дому. Вона погодилася відпустити мене до ліцею в Руані, потім у Лондон. Вона готова була піти на будь-які жертви, аби тільки моє життя склалося більш щасливо, ніж її, навіть якщо для цього необхідно було розлучитися. Позбувшись її догляду, я поринула в усе те, що вона мені забороняла, я об’їдалася солодощами, потім тижнями нічого не їла, довівши себе до непритомності, так починалося моє вільне життя. Я забула наші конфлікти. Я вчилася на філологічному факультеті, я малювала собі її облагороджений образ, без крику, без різкості. Я була впевнена в її любові й у цій несправедливості: вона подавала картоплю та молоко з ранку до вечора, щоб у мене була можливість сидіти за цією партою та слухати лекції про Платона.

Я була рада знову її побачити, але вона за мною не сумувала. Я поверталася до неї, коли була нещасна в любові, але про це не могла їй розповісти, навіть тепер, коли вона часто пошепки довіряла мені чужі таємниці про тривалі зустрічі або передчасні пологи якоїсь жінки: було зрозуміло, що в моєму віці вже можна розмовляти про такі речі, та вважалося, що мене це ніколи не торкнеться.

Коли я приїздила, вона стояла за прилавком. Відвідувачі оберталися. Вона трохи червоніла й усміхалася. Ми обіймалися на кухні, як тільки виходив останній клієнт. Питання про дорогу, навчання та «дай мені свої речі, я виперу», «я зберегла всі газети із часу твого від’їзду». Між нами була та ввічливість, майже боязкість людей, які не живуть разом. Протягом довгих років нас зв’язували тільки мої повернення.

Мій батько переніс операцію на шлунку. Він швидко втомлювався, і в нього не було більше сил піднімати важкі коробки. Вона займалася цим і працювала за двох без нарікань, майже із задоволенням. Відколи я поїхала, вони менше лаялися, вона часто підходила до нього, ніжно називала «татусем», дивилася крізь пальці на деякі його звички, на паління, «не будемо позбавляти його цього маленького задоволення». Улітку, по неділях, вони їздили машиною в село або відвідували родичів. Узимку вона ходила на вечірні служби та провідувала старих. Вона поверталася через центр міста, заходила ненадовго подивитися телевізор у торговельній галереї, де збиралася молодь після кінофільму.

Відвідувачі сходилися на тому, що вона все ще була гарною жінкою. Завжди доглянуте пофарбоване волосся, високі підбори, та з’явився пушок на підборідді, який вона тайкома виводила, окуляри з подвійними лінзами. (Батько спостерігав за цими ознаками старіння, що наздогнали її в цьому віці, хоча вона була молодшою за нього.) Вона більше не вдягала легкі сукні яскравих кольорів, а одягала тільки костюми чорних і сірих тонів, навіть улітку. Щоб їй було зручніше, вона не заправляла блузку в спідницю.

До двадцяти років я думала, що саме я стала причиною її старіння.

Ніхто не знав, що я пишу про неї. Але я скоріше не пишу про неї, а проживаю з нею той час, буваю в тих місцях, де бувала вона при житті. Кілька разів, у будинку, я натикалася на речі, що колись належали їй, позавчора на її наперсток, який вона завжди надягала на палець, покалічений верстатом на канатному виробництві. І відразу мене наповнили спогади про її смерть, я усвідомила, що їй уже тут ніколи не побувати. У таких обставинах «видати» книжку значило остаточно усвідомити її смерть. Бажання послати подалі всіх тих, хто запитував із посмішкою, «коли вийде ваша наступна книжка?».

Навіть мешкаючи далеко від неї, я все ще належала їй, тому що я не була заміжня. Родині, відвідувачам, які розпитували її про мене, вона відповідала: «У неї все ще попереду, які її роки для заміжжя, — і скрикувала, — я не тримаю її. Це життя — мати родину та дітей». Вона затремтіла і почервоніла, коли влітку я сказала їй про свої наміри вийти заміж за студента, що вчиться на дипломата в Бордо, вона шукала перешкоди, висловлюючи недовірливість селянки, хоча вважала, що давно залишила таку поведінку позаду: «Цей хлопець не з наших країв». Потім, побувавши в маленькому містечку, де йшла підготовка до весілля, вона заспокоїлась і навіть здавалася задоволеною, вона не могла сказати, що я виходжу за «робітника». Каструлі та ложки, підготовка до «великого дня», пізніше турботи про дітей об’єднали нас, утворивши нову форму злагоди. Крім цих турбот, між нами більше нічого не було.

У мене й у мого чоловіка був однаковий рівень освіти, ми обговорювали Сартра і питання свободи, ми ходили на «Авентуру» Антоніоні, у нас були однакові ліві погляди у політиці, але ми не були вихідцями одного суспільства. Його батьки не були багатіями, але вчилися в університеті, могли підтримати будь-яку розмову, грали в бридж. Мати мого чоловіка, ровесниця моєї матері, була сухорлява, із гладенькою шкірою на обличчі, з доглянутими руками. Вона вміла грати на піаніно з листа будь-які ноти та вміла «приймати гостей» (тип жінок, яких можна побачити в мильних операх, їй п’ятдесят, на шовковій блузі ряд перлин, «чудово простодушна»).

Стосовно цього світу, моя мати розривалася між захопленням, яке викликали в неї гарна освіта, елегантність і культура, між гордістю, що її дочка стала частиною цього світу, й острахом, що вона не така, острахом помилитися, не бути такою ввічливою. Її міра негідності, частку якої вона перенесла й на мене (можливо, потрібно було ще одне покоління, щоб стерти такі забобони), полягає в цій фразі, що вона сказала мені напередодні весілля: «Добре господарюй, не вистачало, щоб тебе відправили назад». А через кілька років казала про мою свекруху: «Видно, що ця жінка вихована не так, як ми».

Вважаючи, що її не будуть любити як таку, вона сподівалася, що її полюблять за те, що вона дає. Вона хотіла нам допомогти грішми в останній рік навчання, пізніше завжди цікавилася, що б ми бажали мати. Родина чоловіка мала гумор, оригінальність, вони не брали на себе ніяких інших зобов’язань.

Ми виїхали в Бордо, потім в Аннесі, де мій чоловік дістав посаду адміністративного працівника. Розриваючись між заняттями в ліцеї, який був за сорок кілометрів у горах, дитиною та кухнею, я у свою чергу перетворилася на жінку, що їй бракує часу. Я зовсім забула про свою матір, вона була так само далеко, як і моє життя до весілля. Я коротко відповідала на листи, які вона нам надсилала кожні два тижні, і які незмінно починалися з «мої дорогі діти», і в яких вона постійно скаржилася, що так далеко, що не може нам допомогти. Я бачила її двічі на рік, кілька днів улітку. Я описувала їй Аннесі, квартиру, лижну станцію. З моїм батьком вони говорили: «Ви щасливі, і це головне». Коли я залишалася з нею сам на сам, вона чекала від мене розповіді про мого чоловіка і наші з ним стосунки і залишалася розчарована моїм мовчанням на питання, які, напевно, постійно в неї виникали, «чи зробив він її щасливою?»

1967 року мій батько помер через чотири дні після інфаркту. Я не можу описувати ці моменти ще раз, тому що вже описала все у своїй іншій книзі, а це значить, що не буде іншої розповіді з іншими словами та іншою побудовою фраз. Скажу тільки, що я знову бачу матір, яка обмиває тіло мого батька після смерті, одягає його в чисту сорочку, його вихідний костюм. У той же час вона казала йому ласкаві слова, начебто заколисуючи дитину, яку купала й укладала спати. Бачачи її такою, я подумала, що вона завжди знала, що він помре раніше за неї. У перший вечір вона лягла спати поруч із ним. Поки його не віднесли службовці похоронного бюро, вона піднімалася в кімнату провідати його між двома відвідувачами, як вона робила це протягом чотирьох днів його хвороби.

Після похорону вона здавалась утомленою та смутною, казала мені: «Це важко — втрачати супутника життя». Вона продовжувала займатися торгівлею, як і раніше. (У якійсь газеті я прочитала: «Розпач — це розкіш». Книжка, на яку в мене є час і яку є можливість написати, відколи я втратила матір, без сумнівів, теж перетворилася на розкіш.)

Вона більше стала спілкуватися з родиною, годинами розмовляла з молодими жінками в крамниці, пізніше зачиняла кафе, де часто збиралася молодь. Вона багато їла, знову погладшала, стала балакучою, відвертою, немов молода дівчина, розповідаючи мені, що до неї залицяються два вдівці. У травні 68-го вона кричала мені по телефону: «У нас теж передбачаються зміни!» А наступним літом стежила за подіями, як наводили порядки у країні (пізніше обурювалася, що ліві сили розорили в Парижі бакалію Фошон, начебто це була її бакалія, але більша розміром за її власну).

У листах вона писала, що їй не дають нудьгувати. Але між рядків читалася її єдина надія — мешкати зі мною. Якось, дуже боязко, «якби я переїхала до тебе, я могла б поратися по господарству».

В Аннесі я думала про неї з відчуттям провини. Ми мешкали в «великому буржуазному будинку», у нас народилася друга дитина: а вона не могла з цього скористатись і бути корисною. Я уявляла її в оточенні внуків, у комфорті, що, мені здавалося, вона має оцінити, тому що вона хотіла цього для мене. 1970 року вона продала свій заклад як окремий будинок, бо не могла знайти покупця на крамницю, і переїхала до нас.

Це був теплий січневий день. Вона приїхала після полудня, коли я була на заняттях у коледжі. Повертаючись, я побачила її в саду, на руках у неї був однорічний онук, вона стежила за тим, як переносили меблі та ящики з консервами, що залишилися в неї після закриття торгівлі. Голова її була повністю сива, вона сміялася, повна життєвої енергії. Вона гукнула мені здалеку: «Ти не спізнилася!» І раптом я пригнічено піймала себе на думці, що «тепер мені доведеться завжди мешкати з нею».

Спочатку вона була не така щаслива, як очікувала. Звичне для неї життя торгівлі день у день закінчилося, закінчився страх перед невиконаними зобов’язаннями, втома, але також закінчилося ходіння туди й назад і розмови із клієнтами, гордість за те, що вона «самостійно» заробляє гроші. Тепер вона була тільки «бабусею», у місті її ніхто не знав, і вона могла поговорити тільки з нами. Світ навколо неї різко потьмянів і став обмеженим, вона більше нічого не відчувала.

І це: жити зі своїми дітьми значить розділяти їхній стиль життя, яким вона так пишалася (вона казала родині: «У них відмінний стан!»). Це також означало, що не треба більше сушити ганчірки на радіаторі в коридорі, потрібно «дбайливо ставитися до речей» (платівки, кришталеві вази), дотримувати «гігієни» (не витирати ніс дітям своєю хусткою). Вона виявила, що ми не надавали великого значення тим речам, які для неї були важливими: різні події, злочини, катастрофи, добросусідські відносини, постійне побоювання «перешкодити» людям (її шокував наш сміх щодо її побоювань). Це було життя у світі, що з одного боку приймав її, а з другого — виштовхував. Одного разу вона гнівно вигукнула: «Я не пасую таким умовам!»

Вона не відповідала на телефонні дзвінки, навіть якщо телефон дзвонив поруч із нею, голосно стукала, перш ніж увійти в кімнату, де її зять дивився матч по телевізору, вимагала завантажувати її роботою, «якщо мені тут нема чого робити, мені залишається тільки піти», і в жартівливому тоні: «Мушу ж я відпрацьовувати своє проживання!». Коли ми залишалися сам на сам, ми з нею сварились із приводу такої поведінки, я їй дорікала, що вона навмисно принижує себе. Я розуміла, що моя мати почувала в моєму будинку ту ж незручність, яку колись почувала я в «суспільстві, кращому за нас», коли була підлітком (начебто тільки «нижчому стану» було дано страждати через цю різницю, що не мала значення для всіх інших). І, прикинувшись, що вважає себе за наймичку, вона інстинктивно пригнічувала культурне начало у своїх дітях, які читали «Лє Монд» та слухали Баха, й розвивала в них невластиві їм господарські риси, виявляючи в такий спосіб своє протистояння: хазяїна й наймички.

Вона акліматизувалася, направивши свою енергію та ентузіазм на догляд за внуками, і взяла на себе частину домашньої роботи. Вона намагалася звільнити мене від всієї фізичної роботи, жаліла про те, що змушена була залишити на мені готування та покупки, вмикання пральної машини, якою вона боялася користуватися, і те все від бажання не розділяти ту єдину ділянку, в якій вона була визнаною, де вона вміла бути корисною. Як і колись, вона була матір’ю, що відмовлялася від допомоги, також докоряла мені, якщо бачила, що я роблю щось своїми руками, «залиш це, краще займися собою» (що означало вчити уроки, коли мені було десять років, а тепер готуватися до лекцій, духовно розвиватися).

І знову ми розмовляли з нею в тім дратівливім і незадоволенім тоні, чуючи який може помилково здатися, що ми постійно сваримось і що мати та дочка не знаходять спільної мови.

Вона обожнювала внуків і присвячувала їм усю себе до останку. У другій половині дня вона виходила гуляти в місто з малям у колясці. Вона заходила до церкви, кілька годин проводила на ярмарку, вешталася старими кварталами міста й поверталася тільки пізно ввечері. Улітку вона піднімалась із двома внуками на пагорб Старого міста, гуляла з ними на березі озера, задовольняла всі їхні примхи, купуючи цукерки, морозиво, катала їх на каруселі. Сидячи на лаві, вона зав’язувала знайомства з людьми, з якими потім часто зустрічалася, вона розмовляла з булочницею на нашій вулиці, вона знову відтворювала собі свій світ.

Вона читала «Лє Монд» і «Лє Нувель Обсерватер», вона ходила до подруги «на чай» (сміючись вона казала: «Мені він не подобається, але я їй нічого не кажу!»), вона цікавилась античністю («мабуть, це являє собою цінність»). Тепер вона не лаялася, вона намагалась «акуратно» поводитись із предметами, коротше кажучи, вона «стежила за собою», лаючи саму себе за різкість. Горда, що хоч із запізненням, але зуміла виховати в собі прекрасні манери «внутрішнього світу», яким жінки-буржуа її покоління навчалися ще змолоду.

Вона більше не носила чорні кольори, а тільки світлі тони.

На фото, зробленому у вересні 1971 року, вона стоїть сяюча, абсолютно сива, схудла, у блузці від Родьє з набивним малюнком. Вона обіймає за плечі внуків, які стоять перед нею. Її руки такі ж великі та вигнуті, як і на весільній фотографії.

У середині сімдесятих років вона переїхала з нами в паризький регіон, у нове місто з новими будівлями, куди мій чоловік був призначений на більш високий пост. Ми мешкали в особняку нового котеджного містечка, посеред рівнини. Магазини і школи були за два кілометри від будинку. Ми бачили жителів тільки вечорами. Під час уїк-енду вони мили машини та заносили речі до гаража. Це було місце з нечіткими межами, без особливого контролю, де кожний відчував себе немов на плаву, зі своїми особистими думками й почуттями.

Вона так і не звикла жити там. Після обіду вона прогулювалася пустельними вулицями Троянд, Жонкій і Блеє. Вона писала численні листи своїм друзям в Аннесі, родині. Кілька разів вона доходила до центру Лєклєрк, з іншого боку автотраси, йшла по вибоїстих дорогах, проїжджі машини забризкували її грязюкою. Вона поверталась із закритим брудним обличчям. Вона залежала від мене та моєї машини — купити пару панчох, сходити на месу або до перукаря, все це тиснуло на неї. Вона стала дратівливою, обурювалася: «Я не можу постійно читати!» Установка посудомийної машини, що зняла з неї турботу про миття посуду, стала для неї майже приниженням, «і що я маю тепер робити?». У нашому районі вона розмовляла тільки з однією жінкою, жителькою Антильських островів, що працювала службовцем у конторі.

Через півроку вона вирішила повернутися в Івето. Оселилася в студії в бельетажі, передбаченому для людей похилого віку, ближче до центру. Вона була щаслива знову відчути себе незалежною, знову бачитися зі своєю сестрою, останньою, що залишилася жива з усіх, зі старими клієнтами, із племінницями, які вже вийшли заміж і які запрошували її на свята та причастя. Вона брала книжки в міській бібліотеці, їздила до Лурда у жовтні, примкнувши до єпархіального паломництва. Але мало-помалу вона поверталася до того життя, коли не маєш певного заняття і з’являється роздратування від того, що серед сусідів самі лише старі люди (вона відмовлялася бути членом «клубу третього віку»), і, без сумніву, її таємна незадоволеність у глибині душі: люди цього міста, де вона прожила п’ятдесят років, напевно, єдині, які мали стати свідками успіхів її дочки та зятя, ніколи не побачать цього на власні очі.

Студія була останнім житлом, де вона мешкала. Трохи темна кімната, кухня, що виходить у садок, кріплення для ліжка та нічного столика, ванна кімната, домофон для зв’язку з воротарем будинку. Це був замкнутий простір, у якому всі дії доводилося скорочувати, там нічим було зайнятися, крім як посидіти, подивитися телевізор, чекаючи вечері. Щораз, коли я її відвідувала, вона повторювала, дивлячись на всі боки: «Мені ні на що скаржитися». Мені здавалося, що вона ще занадто молода, щоб жити так.

Ми снідали, сидячи одна проти одної. Спочатку нам було так багато про що поговорити, про здоров’я, про навчання хлопців, про нові магазини, про канікули, що ми переривали одна одну на півслові, і, розповівши всі новини дуже швидко, змовкали. За звичкою вона намагалася відновити розмову, «як я казала…». Одного разу я подумала, що «ця студія — перше місце із самого мого народження, де моя мати мешкає без мене». Перед моїм від’їздом вона витягла якісь папери, зміст яких вона просила їй пояснити, вона скрізь збирала поради по догляду за собою та веденню господарства, які вона відкладала для мене.

Замість того щоб провідувати її в студії, я віддавала перевагу тому, аби вона приїздила до нас: мені здавалося, що їй простіше провести два тижні у нашому комфортному житті, ніж мені прожити три години її життя, де більше нічого не відбувалося. Варто було її тільки запросити, вона відразу ж приїздила. Ми залишили котеджне містечко та оселилися в селищі поруч із новим містом. Їй подобалося це місце. Вона з’являлася на пероні вокзалу часто в червоному костюмі, зі своєю валізою, яку ніколи не дозволяла мені нести. Ледь приїхавши, вона відразу ж бралася за прополювання квітників. Улітку, у Ньєвре, де відпочивала з нами цілий місяць, вона сама йшла блукати стежками і поверталася з подряпаними ногами, але з купою ожини. Вона ніколи не казала: «я занадто стара», щоб іти рибалити із хлопцями, на ярмарок у Трон, пізно лягати і т. ін.

Увечері в грудні 79-го, ближче до пів на сьому, її збила машина на вулиці Національ, 15, де загорілося червоне світло на переході, по якому вона йшла. (Як писали в місцевій газеті, вочевидь автомобіліст не мав шансів, «видимість була поганою через краплі дощу», і «машини, що рухалися назустріч, засліплювали водія, за таких умов автомобіліст не міг бачити сімдесятирічну жінку».) У неї була розбита нога, і вона дістала черепно-мозкову травму. Вона була непритомною протягом тижня. Хірург сказав, що завдяки її сильній статурі є надії на видужання. Вона билася в нестямі, спробували прив’язати її до крапельниці і підняти її ногу в гіпсі. Вона кричала, волала до своєї сестри, що вмерла двадцять років тому, закликаючи її бути обережною, машина їде на неї. Я дивилася на її голі плечі, її тіло, я вперше бачила її безпомічною, змучену болем. Мені здавалося, що я стою перед молодою жінкою, що народжує мене в муках, уночі, під час війни. Я раптом усвідомила, що вона могла загинути.

Вона одужувала, почала ходити. Вона хотіла виграти процес проти водія тієї машини і піддавалася всім необхідним медичним експертизам з явною безсоромністю. Їй казали, що в неї є шанс виграти процес. За звичкою вона йшла до кінця і пишалася цим, начебто це не вона була перешкодою для машини, а машина, що вискочила на неї.

Вона помінялася. Завчасно сідала за стіл, об одинадцятій годині ранку та у пів на сьому вечора. Вона читала тільки «Франс-Діманш» і романи у фотографіях, які їй передала молода жінка, клієнтка (вона ховала романи в буфеті, коли я приходила її відвідувати). Вона вмикала телевізор із самого ранку — передачі не транслювалися, звучала тільки музика та світилася тест-таблиця на екрані, — вона залишала його ввімкненим на цілий день, дивилася його зовсім небагато і засинала перед екраном вечорами. Вона легко дратувалася, — постійно повторювала «це мені не подобається», — з незначного приводу, то в неї блузка не прасувалася, то хліб подорожчав на десять сантимів. Її стали дратувати циркуляри пенсійної каси, проспекти, що сповіщали її про виграш, «але я нічого не замовляла!». Коли вона згадувала Аннесі, прогулянки з дітьми в старих кварталах, лебедів на озері, вона була готова розплакатися. Її листи стали короткими та нечастими. У студії з’явивсь якийсь сморід.

З нею почали траплятися непорозуміння. Вона стояла на пероні й чекала поїзда, який уже пішов. Як тільки вона збиралася піти за покупками, виявлялося, що всі магазини вже зачинені. Її ключі постійно губилися. Громадські організації посилали їй товар, який вона не замовляла. Вона стала агресивною стосовно родини з Івето, обвинувачуючи їх у надмірній допитливості про її гроші, вона не бажала більше їх відвідувати. Одного разу вона сказала мені по телефону: «Мені набридло жити самотньо в цьому борделі». Здавалося, вона чинила опір таким поганим ознакам.

Липень 83-го був дуже спекотним навіть у Нормандії. Вона нічого не їла і нічого не пила, була впевнена, що буде сита, приймаючи ліки. Вона зомліла на сонці, і її відвезли в медсанчастину при богадільні. Через кілька днів після гарного харчування та відновлення гідробалансу вона почувалася добре і попросила відправити її додому: «Інакше я викинуся з вікна», — сказала вона. За словами доктора, не можна було залишати її саму. Він порадив помістити її в пансіонат для старих. Я відкинула цю ідею.

На початку вересня я приїхала за нею на машині, щоб забрати її додому. Я розійшлась із чоловіком і мешкала із синами. Всю дорогу я думала: «Тепер я буду доглядати за нею» (як колись думала: «Коли я буду дорослою, я буду подорожувати з нею, ми підемо до Лувру» і т. ін.). Було дуже тепло. Вона спокійно сиділа в машині на передньому сидінні, тримаючи на колінах свою сумку. Як завжди, ми розмовляли про дітей, про їхнє навчання, про мою роботу. Вона весело розповідала історії про своїх сусідок по кімнаті, навіть робила дивні зауваження із приводу однієї з них: «Погане дівчисько, ну постривай у мене». Це останнє, що я пам’ятаю про нормальний стан моєї матері.

Її історія, де вона мала своє місце в цьому світі, закінчилась. Її розум потьмарився. Такий вид старечого слабоумства лікарі називають хворобою Альцгеймера. Уже кілька днів мені все важче писати книжку, можливо, тому, що я не хотіла б ніколи дійти до цього моменту. Проте я знаю, що не зможу жити, не об’єднавши в цій книжці образ душевнохворої жінки, якою вона стала, і образ тієї сильної та яскравої особистості, якою вона була.

Вона блукала в будинку і часто гнівно запитувала мене, як їй пройти до своєї кімнати. Вона губила свої речі (при цьому вона казала: «Я навіть не доторкалася до…») і потім знаходила їх, не вірячи, що сама їх туди поклала. Вона вимагала, щоб їй дозволили шити, прасувати білизну, чистити овочі, але кожне заняття її швидко стомлювало і дратувало. Вона почала жити в постійному нетерпінні: подивитися телевізор, пообідати, вийти в садочок; одне бажання змінювалося іншим, але нічого не приносило їй задоволення. Після обіду вона, як і колись, улаштовувалася за столом у вітальні зі своїм блокнотом і записником. Але через годину рвала початі листи, бо не могла закінчити їх. Якось у листопаді вона написала: «Дорога Полєт, темрява не покидає мене».

Потім вона забула порядок і хід дії речей. Вона більше не пам’ятала, як потрібно розставляти склянки й тарілки на столі, як гасити світло в кімнаті (вона ставала на стілець і намагалася викрутити лампочку).

Вона вдягала ношені спідниці та штопані панчохи, які не дозволяла зняти із себе: «Це ти в нас така багата, що можеш усе викидати». У неї не залишилося ніяких почуттів, крім гніву та образи. У будь-якій фразі вона відчувала погрозу. Її пригнічувала будь-яка гостра потреба: купити лак для волосся, щоб трималась її зачіска, знати, в який день прийде лікар, скільки грошей залишилося на її ощадній книжці. Іноді фальшива грайливість, сміх невлад, ніби вона не хвора.

Вона перестала розуміти, що читала. Вона перегортала сторінку за сторінкою у пошуках місця, де зупинилася. Вона спустошувала свою шафу, розкладала на ліжку свої сукні, сувеніри та складала їх на інші полиці, починаючи все спочатку наступного дня, начебто їй не вдавалося розкласти все в ідеальному порядку. Якось у січні в суботу, після обіду, вона звалила в купу половину своїх речей і розіпхала їх по кульках, до яких пришила мотузки, щоб можна було їх зав’язати. Якщо вона не займалася такою справою, то сиділа на стільці у вітальні зі схрещеними руками, дивлячись перед собою. Нічого не могло зробити її щасливою.

Вона забувала імена. До мене зверталася світським тоном «мадам». Вона забувала обличчя своїх онуків. За столом вона запитувала їх, чи добре тут платять, уявляючи, що перебуває на фермі, а ті, втім, як і вона, були тут найманими робітниками. Але вона «стежила за собою», їй було соромно, коли вона ховала забруднену сечею білизну під подушку, пам’ятаю її тихий голос із постелі якось вранці: «Зі мною трапилася неприємність». Вона намагалася знов увійти до нормального світу, їй так хотілося шити, вона збирала шийні та носові хустки і нашивала їх одна на одну нерівними стібками. Вона звикала до деяких речей, наприклад, до свого несесера з туалетними речами, які вона возила і носила скрізь із собою, і шаленіла, доводила себе до сліз, коли не знаходила його.

Протягом цього періоду я потрапила у дві невеликі автомобільні аварії, я була винною в обох випадках. У мене виникли проблеми зі здоров’ям, мені було боляче ковтати, болів шлунок. Я кричала, і мені хотілося плакати без причини. І навпаки, іноді я реготала із синами, ми прикидалися, начебто розцінюємо напади безпам’ятності моєї матері як гру з її боку. Я розповідала про неї людям, які не були з нею знайомі. Вони мовчки на мене дивилися, й у мене виникало відчуття, що я теж божеволію. Одного разу я годинами блукала сільськими вулицями і повернулася тільки проти ночі. Я зав’язала стосунки із чоловіком, який був мені противний.

Я не хотіла, щоб вона знову перетворилася на маленьку дівчинку, вона «не мала на це права».

Вона почала розмовляти з невидимими співрозмовниками. Коли це сталось уперше, я працювала над рукописом. Я затулила вуха. Я подумала: «Це кінець». Пізніше я написала на аркуші паперу: «Мама розмовляє сама із собою». (Я й тепер збираюся написати ці слова, але це будуть уже не ті слова, які я написала тоді для себе, для того щоб зрозуміти, що відбувається, і пережити це.)

Вона більше не хотіла вставати з ліжка вранці. Вона їла тільки молочні продукти і солодощі, викидаючи все інше. Наприкінці лютого доктор вирішив, що її необхідно перевезти в лікарню до Понтуаза, де її обстежить гастроентеролог. Через кілька днів її стан поліпшився. Вона намагалася втекти, сестрам довелося прив’язати її до крісла. Уперше я мила її вставну щелепу, доглядала за руками, змащувала її обличчя кремом.

Через два тижні її перевели в геріатрію. Це маленький сучасний триповерховий будинок, за лікарнею, серед дерев. Люди похилого віку, переважно жінки, розподілялися в такий спосіб: на першому поверсі ті, що приймалися ненадовго, на другому і третьому поверхах — ті, що могли залишитися тут до самої смерті. Третій поверх призначався скоріше для інвалідів і фізично нерозвинених. Кімнати, окремі або двомісні, з паперовими квітами, гравюрами, настінними годинниками з маятником, крісла зі штучної шкіри, туалетна кімната з бачком. Щоб одержати остаточну відповідь про місце, іноді доводилося довго чекати, тому що взимку тут помирає небагато людей. Мою маму влаштували поки що на перший поверх.

Вона була балакучою, переказувала сцени, які вона нібито бачила напередодні: пограбування, як потонула дитина. Вона казала мені, що нібито щойно прийшла з крамниці, де було повно народу. До неї повернулись її страхи та незадоволення, вона обурювалася, що її змушують працювати на хазяїв, як негра, але не платять їй, її переслідували незнайомі чоловіки. Вона висловлювала мені свій гнів: «Днями мене так обібрали, що мені навіть немає за що купити шматок сиру». У її кишенях можна було знайти скоринку хліба, що залишилася зі сніданку.

Навіть у такому стані вона не бажала ні з чим миритися. Релігія стерлася з її пам’яті, у неї не було бажання відвідувати меси, перебирати чотки. Вона воліла видужати («вони зможуть повернути мене справжню»). Вона до знемоги ходила по коридору. Вона вимагала дати їй вина.

Якось квітневого вечора вона заснула о пів на сьому, вляглася на покривало у комбінації, розставивши ноги і виставивши напоказ найінтимніші місця. У кімнаті було дуже спекотно. Я заплакала, адже це була моя мати, та ж жінка, що я пам’ятаю із самого дитинства. Її груди були покриті сіткою блакитних вен.

Її перебування у відділенні протягом восьми тижнів добігало кінця. Її було прийнято до приватного будинку для старих тимчасово, тому що там не брали до себе «дезорієнтованих» людей. Наприкінці травня вона повернулась у відділення геріатрії в лікарні Понтуаза. На третьому поверсі звільнилося ліжко.

Востаннє, незважаючи на розгублений стан, це була ще вона, коли виходила з машини, проходила через вхідні двері, пряма, в окулярах, у своєму сірому візерунковому костюмі, ошатних туфлях, у панчохах. У валізі вона несла свої блузи, білизну, сувеніри, фотографії.

Вона остаточно ввійшла в цей простір без зміни пори року, де цілий рік панують пахощі, тепло, без часу, де присутнє лише повторення доведених до автоматизму дій, попоїсти, лягти спати й т. ін. У проміжках прогулянки по коридорах, сидіння за столом на годину раніше належного часу, чекаючи обіду, безупинно згортаючи і розгортаючи серветку, перегляд по телевізору чергової серії американських серіалів і нескінченної реклами. Звичайно ж, свята: щочетверга частування тістечками, які принесли дами-добровольці, келих шампанського на Новий рік, конвалії на 1 Травня. А так само любов, жінки трималися за руки, гладили волосся, бились. І ця філософія жінок, що доглядають за ними: «Ну, мадам Д…, беріть цукерку, буде чим зайнятися».

Через кілька тижнів у неї пропало бажання тримати себе як раніше. Вона була пригнічена, рухалася сутулячись, схиливши голову. Вона загубила свої окуляри, у неї був непроникний погляд, її обличчя без макіяжу стало трохи одутлим від транквілізаторів. У її зовнішності з’явилося щось дике.

Поступово вона розгубила всі свої особисті речі: її улюблений кардиган, запасні окуляри, свій несесер з туалетними речами.

Їй було однаково, вона більше нічого не намагалася знайти. Вона більше не пам’ятала, що саме їй належало, у неї більше нічого не залишилось. Одного разу, дивлячись на маленького сажотруса-савояра, якого вона возила із собою всюди із самого Аннесі, вона сказала: «Колись у мене був такий самий». Для зручності, як і всіх інших жінок, її одягали в халат з відкритою спиною, під низ довгу блузу у квітку. Вона більше нічого не соромилася, брала пелюшки в постіль на випадок мимовільного сечовипускання, ненаситно їла руками.

Все частіше вона не могла згадати назви предметів. Вона перестала розуміти значення слів, відповідала невлад. У неї завжди було бажання спілкуватись. Мовленнєва функція залишилася в неї недоторканою, вона правильно зв’язувала фрази, правильно вимовляла слова, легко розділяла речення, але ті, що були підпорядковані тільки її уяві. Вона вигадувала життя, якого у неї не було: що вона була в Парижі, що вона купила червону рибу, її супроводили на могилу чоловіка. Але кілька разів у неї проявлялася свідомість, вона ЗНАЛА: «Я боюся, що мій стан незворотний». Або вона ЗГАДУВАЛА: «Я все зробила для того, щоб моя дівчинка була щаслива, а через мене вона більше не почуває себе щасливою».

Вона провела там літо (їй, як і усім, надягали на голову солом’яний капелюх і супроводжували в парк, посидіти на лаві), провела зиму. У Новий рік на неї надягли блузку і спідницю, дали випити шампанського. Вона ходила повільніше, тримаючись рукою за поруччя уздовж коридора. Траплялося, що вона падала. Вона втратила нижню частину своєї вставної щелепи, потім втратила і верхню. Її губи запали, було видно лише підборіддя. У момент, коли бачила її, я зі смутком відзначала, що вона все менше й менше схожа на «людину». Перебуваючи далеко від неї, я уявляла її із властивими їй висловами, її ходою, ніколи такою, якою вона стала тепер.

Наступного літа вона впала і поламала шийку стегна. Її не оперували. Їй установили протез стегна, щодо іншого — зробити їй нові окуляри, зуби — вважалося, що немає потреби. Тепер вона вже не вставала зі своєї інвалідної коляски, до якої її прив’язали за талію стрічкою з матерії. Її привозили в загальний зал дивитися телевізор з іншими жінками.

Люди, які знали її, писали мені, що «вона цього не заслужила», вони вважали, що було б краще, якби вона скоріше «звільнилася». Можливо, коли-небудь світ буде тієї ж думки. Вони не приходили відвідувати її, для них вона вже померла. Але вона воліла жити. Вона постійно намагалася підвестись, опираючись на свою інвалідну ногу, намагалася розірвати стрічку, що її втримувала. Вона простягала руку до всього, що було в межах її досяжності. Вона постійно хотіла їсти, її енергія концентрувалася навколо рота. Їй подобалося, коли її цілують, і витягала губи для поцілунку. Вона була маленькою дівчинкою, що вже не подорослішає.

Я приносила їй шоколад, тістечка, які давала їй маленькими шматочками. Спочатку я не купувала їй смачних дорогих тістечок, кремових або без крему, вона не їла такі (невимовний біль простромлював моє серце, коли я бачила, як вона бореться щосили, як вона допомагає собі пальцями, язиком, щоб доїсти його до кінця). Я мила їй руки, протирала обличчя, наносила парфуми. Якось я заходилася розчісувати їй волосся і зупинилася. Вона сказала: «Мені подобається, коли ти мене розчісуєш». Відтоді я завжди розчісувала її. Я сиділа навпроти неї в її кімнаті. Часто вона хапала поділ моєї спідниці, мацала її, начебто перевіряючи якість. Вона із силою розривала обгортку на тістечках, стискаючи щелепи. Вона розповідала про гроші, клієнтів, сміялася, закинувши голову. Вона використовувала ті жести і слова, якими користувалася все своє життя. Я не хотіла, щоб вона вмирала.

Мені треба було годувати її, доглядати її, чути її голос.

Багато разів у мене виникало бажання забрати її до себе, займатися тільки нею, але незабаром я усвідомлювала, що я на це не здатна. (Мене обтяжувало почуття провини за те, що я оселила її там, навіть якщо, як казали люди, «у мене не було іншого виходу».)

Вона провела там іще одну зиму. У неділю, після Великодня, я прийшла провідати її й принесла форситії. Надворі було холодно і похмуро. Вона сиділа в їдальні з іншими жінками. Працював телевізор. Коли я підійшла до неї, вона всміхнулася мені. Я покотила її крісло до її кімнати. Поставила гілочки форситій у вазу. Я присіла біля неї й почала годувати шоколадом. На ноги їй надягли коричневі вовняні шкарпетки, блузку, занадто коротку для неї, яка не прикривала її схудлі стегна. Я помила їй руки, рот, шкіра її була вологою. У якийсь момент вона спробувала схопити гілочку форситії. Пізніше я знову привезла її до їдальні, де по телевізору йшла програма Жака Мартена «Школа вболівальників». Я поцілувала її та попрямувала до ліфта. Наступного дня вона померла.

У наступні тижні я згадувала цю неділю, коли вона ще була жива, її коричневі шкарпетки, форситії, її жести, її посмішку, коли я з нею прощалася, потім понеділок, коли вона померла, не прокинувшись у своїй постелі. Мені ніяк не вдавалося зв’язати події цих двох днів.

Але тепер усе зв’язалося.

Кінець лютого, часто іде дощ, теплішає. Сьогодні ввечері я повернулася в пансіонат після занять. З боку паркінгу будинок мені здався світлішим, майже привітним. У вікні кімнати, де мешкала моя мати, горіло світло. Для мене це було дивним: «Хтось зайняв її місце». Я також подумала, що, можливо, одного дня, в двадцять першому столітті, і я можу опинитися серед тих жінок, які сидять, чекаючи обіду, складаючи й розкладаючи серветки, у цьому або в будь-якому іншому притулку.

Протягом десяти місяців, поки я писала книжку, я бачила її уві сні майже щодня. Одного разу мені приснилося, що я лежу посеред ріки, між двох джерел. З мого живота, з моїх статевих органів без волосся, як у маленької дівчинки, виходили волокнисті рослини, мокрі, вони пливли за течією. Це були не тільки мої статеві органи, але й моєї матері теж.

Часом мені здавалося, що я живу тоді, коли вона ще мешкала в моєму будинку, перед її від’їздом до лікарні. Я повністю усвідомлювала, що вона померла, та мені здавалося, що вона от-от спуститься сходами, влаштується зі своєю коробкою для шиття у вітальні. Це відчуття, де ілюзорна присутність моєї матері була більш сильною, ніж її реальна відсутність, без сумніву, перша ознака того, що я почала її забувати.

Я перечитала перші сторінки цієї книжки. Здивувалася, що вже не можу пригадати деякі деталі: службовця моргу, який збирався комусь зателефонувати, поки ми чекали, напис на стіні супермаркету.

Минуло вже кілька тижнів, як одна з моїх тіток сказала мені, що мої батьки, на початку їхніх стосунків, призначали побачення в кабінетах заводу. Тепер, коли моя мати мертва, я не хотіла б знати нічого більше за те, що я вже пізнала при її житті.

Її образ знову стає таким, як я уявляла її ще зовсім маленькою, широка біла хмара наді мною.

Вона померла за тиждень до смерті Симони де Бовуар.[2]

Вона воліла віддавати, а не брати. Хіба написати про неї не є одним зі способів дарувати?

Ця книжка — це не біографія, це також не роман, соціологія або історія. Треба було, щоб моя мати, породжена у владному середовищі, яке вона бажала покинути, стала історією, щоб я почувала себе менш самотньою та фальшивою у світі, де панують слова й ідеї, куди я потрапила завдяки її волі.

Я більше не почую її голосу. Це вона, її слова, її руки, її жести, її манера сміятися та ходити з’єднали жінку, якою я стала, і дитину, якою я була. Я втратила останній зв’язок зі світом, у якому народилася.

Неділя, 20 квітня 1986 — 26 лютого 1987 р.

Примітки

1

Однак не можна говорити тільки про минулий час. Газета «Лє Монд» від 17 червня 1986 р. писала про регіон моєї матері, Верхню Нормандію: «Запізніле введення шкільного навчання, що ніколи не було задовільним, незважаючи на вжиті поліпшення продовжує приносити свої плоди (…).. Щороку 7000 молодих юнаків і дівчат закінчують школу, не маючи ніякої освіти. Вихідці „з нижчих прошарків суспільства“, вони не можуть претендувати на курси для придбання професії. Половина з них, за словами педагогів, не „можуть прочитати запропоновані їм дві сторінки тексту“».

2

Симона де Бовуар (1908–1986) — французька письменниця, дружина Ж.-П. Сартра.

Content

Анні Ерно
Майдан. Жінка

Майдан

Жінка

Примітки