Патрик Лий

Бегачът

(книга първа от  "Сам Драйдън")

В памет на Уилям Шарп и Мардж Топорек

ПЪРВА ЧАСТ

РЕЙЧЪЛ

Ако има свидетел на малкия ми живот,

на дребните ми болки и усилия,

той вижда един глупак;

а не е хубаво боговете

да плашат глупците.

Стивън Крейн

Глава 1

Малко след три сутринта Сам Драйдън предаде нощта си на безсъницата и отиде да потича по дъсчената пътека. Хладната влага във въздуха се лепеше по тялото и филтрираше светлините на Ел Седеро от лявата му страна. Градът се плъзгаше край него в мъглата като танкер. От дясната му страна беше Тихият океан — черен и мълчалив в нощта като края на света. Екът на стъпките му върху старите дъски се връщаше в мрака от всички страни.

Да не спи не беше нещо лошо. Спането водеше сънища за по — щастливи мигове, които по свой начин бяха по-лоши от кошмари.

Живачните лампи над главата му хвърляха светлина в мъглата. Виеха се като змия в южна посока. Последната от тях се губеше в мрака, където дъсчената пътека свършваше при канала. От време на време Драйдън минаваше край някой лагерен огън на брега и дочуваше откъслеци от разговор, усилвани от мъглата. Ниски гласове, смях, струпани силуети, осветени от пламъците. Проблясъци от живота такъв, какъвто би могъл да бъде. Това, че ги виждаше, го караше да се чувства като натрапник. Като призрак, който минава край тях в мрака.

Макар да живееше в Ел Седеро от години, това нощно тичане беше нещо ново. Преди няколко седмици започна да го прави по всяко време на нощта. Идваше му на пристъпи, като натрапчиви пориви, с които не беше сигурен, че може да се пребори. Всъщност досега не се бе опитвал. Смяташе раздвижването и свежия въздух, ако не изцяло приятни, поне за освежителни. Нямаше съмнение, че тренировката беше добра за него, макар по външния му вид да не личеше, че има нужда от нея. За ръста си от метър и осемдесет беше слаб и младееше за своите трийсет и шест години. Може би тичането беше опит на неговия мозък да го измъкне от инерцията. Така преди месеци го беше обяснил един негов приятел. Един от малцината, които още наминаваха. Преди пет години, веднага след случилото се, имаше много приятели. Оказваха подкрепа, когато това се очакваше от тях. По-късно бяха настоятелни и го тласкаха така, както го правят хора, които ги е грижа. Тласкаха го да започне живота си отново. Беше казал, че го оценява високо, че са прави — разбира се, след известно време човек трябва да продължи. Беше се съгласявал, кимал и наблюдавал как очите им стават тъжни, когато разберат, че казва това само за да ги накара да млъкнат. Не беше правил опити да обясни своята гледна точка. Не беше разкрил, че да ти липсва някой може да се усеща и като пост, който някой те е изпратил да заемеш. Че може да усещаш липсата като задължение.

Мина край последния от лагерните огньове. Тук брегът под дъсчената пътека ставаше каменист и влажен. Влагата улавяше светлината от всеки уличен стълб. През следващите няколкостотин метра брегът беше пуст. Минута по-късно стигна до кръстовище. Втора дъсчена пътека водеше навътре в сушата.

Той намали и спря. Почти винаги го правеше на това място. Не беше сигурен с какво го привлича — може би просто с пустотата си. Кръстовището лежеше в мрака между лампите и тук никога нямаше хора. В нощи като тази, когато няма нито луна, нито вълнение, това място беше като изолатор за сетивата.

Облегна лакти върху дървените перила с лице към морето. Когато дишането му се успокои, до него започнаха да долитат слаби звуци. Съскането на гуми по магистралата, която беше зад дюните на километър и половина навътре в сушата. Малки животни, които се движеха в тревата зад дъсчената пътека. Драйдън беше стоял там повече от минута, когато чу друг звук: тропането на бягащи крака по дъските.

За миг си помисли, че е друг бегач. После разбра, че не е, защото ритъмът беше прекалено бърз. Във влажния въздух беше трудно да се проследи източникът на звука. Погледна наляво, после надясно по протежение на дъсчената пътека, но на фона на светлината не видя никого да идва. Точно се отдръпваше от перилата и се обръщаше, за да погледне към пътеката към сушата, когато от тази посока спринтиращата фигура се блъсна в него.

Чу някой да ахва — гласът на младо момиче. На мига тя се задърпа, оттласна се назад от него в паника, готова да се обърне и да хукне презглава.

— Ей — попита Драйдън, — добре ли си?

Тя се спря и го погледна. Дори на слабата светлина от уличните лампи си личеше, че е уплашена от нещо. Гледаше го безизразно, но предпазливо, застанала така, че да може отново да хукне, макар да беше останала без дъх и едва ли щеше да стигне далече. Беше по джинси и тениска, но на краката нямаше чорапи и обувки. Тъмнокестенявата ѝ коса беше чиста, но несресана и се спускаше под раменете. Не можеше да е на повече от дванайсет. За миг очите ѝ станаха по-настойчиви. Драйдън можеше почти да види сметките, които се извършваха зад тях.

С лекота отбранителната ѝ стойка се промени. Още беше уплашена, но не от него. Вместо това насочи погледа си към сушата, оглеждайки внимателно мрака. Драйдън също погледна, но не видя нищо необичайно. Дъсчената пътека навътре в сушата водеше до пристанищния канал, а от другата му страна лежеше скрита в нощта веригата дюни.

— Наблизо ли живееш? — попита момичето.

— Кой те преследва?

Тя отново се обърна към него и се приближи.

— Трябва да се скрия някъде. Всичко ще ти кажа, но моля те, нека първо се махнем от тук.

— Дете, ще те заведа в полицейското управление, но не мога…

— Никаква полиция — каза тя толкова рязко, че Драйдън изпита желание да се обърне и да продължи нощния си бяг. Каквито и да бяха неприятностите на момичето, ако се набъркаше в тях, това нямаше да подобри неговата нощ.

Забелязвайки промяната на изражението му, тя пристъпи напред и го хвана за ръката с умоляващи очи.

— Не бягам от полицията. Не е това.

Погледът ѝ отново се стрелна настрани в същия момент, когато Драйдън с периферното си зрение улови движение. Той проследи вторачения поглед на момичето, но не можа да разбере какво вижда. Сега някак си успяваше да различи формите на дюните, които допреди малко бяха невидими в мрака. Те бяха обкръжени със слаби и местещи се светлини. Дишането на момичето стана накъсано.

— Да или не — каза то. — Повече не мога да чакам.

Драйдън можеше да различи отсенките на ужас в човешкия глас. Това момиче не се страхуваше, че ще бъде наказано за някое дребно престъпление, то се боеше за живота си.

Светлината около дюните се изостри и Драйдън изведнъж разбра какво вижда: хора с фенерчета се готвеха да прехвърлят гребена на дюните откъм далечната страна. Подтикът да се отдалечи от момичето беше изчезнал, заменен от усещането, че тук нещо съвсем не е наред и че то не лъже.

— Хайде — каза Драйдън.

Все още стискайки ръката ѝ, той се затича обратно по дъсчената пътека към своята къща. Беше принуден заради малката да намали само леко скоростта. Докато тичаха, Драйдън продължи да гледа към дюните. Той и тя не бяха минали и петдесет метра, когато първият силен лъч светлина се появи на гребена. Скоро след това се появиха още три. Изненада се колко близо бяха. Нощта въртеше номера на чувството му за разстояние.

Една от живачните лампи, извисяващи се над дъсчената пътека, бързо се приближаваше. Драйдън спря, а момичето едва не му извади ръката, когато спря с него.

— Какво правиш? — попита то. Гледаше преследвачите не по-малко напрегнато от него.

Той кимна към кръга светлина върху пътеката.

— Ще ни видят, когато минем под лампата.

— Не можем да останем тук — отбеляза момичето.

Мъжете с фенерчетата — вече бяха шестима — се спускаха бегом по склона на дюната.

Драйдън погледна над перилата към океана от другата страна на дъсчената пътека. Плажът беше само на около метър под тях. Той посочи към него и момичето разбра. Промуши се под високото до кръста перило и Драйдън го последва, стъпвайки върху струпаните под пътеката камъни. Брегът отвъд камъните се простираше на трийсетина метра до линията на водата. Тук-там имаше скали, но иначе плажът беше в по-голямата си част от пясък. Драйдън клекна и докосна повърхността. Беше гладка и равна, подгизнала от влагата и по нея, докъдето му стигаше погледът в мрака, не се виждаше и следа. Ако той и момичето оставеха стъпки по брега, преследвачите с лекота щяха да ги забележат и да тръгнат след тях. Затова насочи вниманието си към пространството под дъсчената пътека. Не беше обещаващо. Струпаните камъни бяха с размерите на волейболна топка и да се върви по тях щеше да е бавно занимание, особено като се добави и царящият в сянката на пътеката мрак. Дори по-лошо: на всеки няколко метра имаше подпорни греди, които кръстосваха пространството. Нямаше да са стигнали далече, преди мъжете да дойдат, и със сигурност поне един от шестимата щеше да скочи долу на плажа, за да освети пространството под дъсчената пътека. Като скривалище не струваше и пукната пара.

Драйдън погледна над дъските и видя, че мъжете вече се бяха спуснали до подножието на дюната. Всичко се случваше прекалено бързо. В нощната тишина чу шума от краката им по асфалта на пристанищната улица. След това по водещия навътре в сушата участък от дъсчената пътека. След по-малко от трийсет секунди щяха да стигнат до перилата, които бяха над това място.

Драйдън огледа кръстосаните под моста опори и видя единствената възможност, която имаха. Той поведе момичето натам. То трепереше, но очевидно изпита облекчение, че се маха от откритото пространство. Дъските на пътеката лежаха върху дебели греди, които се простираха по нейната дължина. Те от своя страна бяха подпрени от още по-дебели греди, легнали странично, като дъските на пътеката. Между дъските и тези опорни греди имаше празнини, недостатъчно големи, за да се промуши човек, но достатъчни да пъхне ръце и крака в отворите.

— Хвани се за мен — нареди Драйдън и дръпна момичето да се притисне в гърдите му. Без да се колебае, то се подчини. Стъпките на приближаващите мъже започнаха да разтърсват пътеката.

С момичето, вкопчено в него, Драйдън се протегна и сграбчи една от долните греди с пръсти, защото беше твърде голяма, за да я обхване с ръце. След това замахна с крака и пъхна върховете на маратонките си в отвора между следващата греда и дъските на около метър и петдесет от него. Тялото му се превърна в хамак за момичето на гърдите му и се повдигна колкото можеше по-плътно до долната страна на дъсчената пътека. Все едно правеше лицеви опори, но на обратно.

Беше съвършено ясно, че не би могъл да издържи в тази поза дълго. Тя беше страшно неудобна. Пръстите му нямаха сцепление с огромната греда, което го принуждаваше да ги притиска с все сили в нея, за да се задържи. Само след секунди мускулите на ръцете му започнаха да парят. Същевременно в опита си да държи тялото си изправено под дъските, трябваше да свие половината си мускули по начин, който не беше обичаен за използването им.

Момичето, изглежда, разбра, защото усещаше треперенето на мускулите му. Когато стъпките на мъжете загърмяха по-близо, то притисна уста в ухото му и прошепна:

— Имат пистолети. Ще ни убият.

Миг по-късно цепнатините между дъските над тях се изпълниха с светлината от фенерчетата. Мъжете стигнаха до участъка от дъсчената пътека покрай брега и поеха по нея.

Единият от тях заговори и гласът му прозвуча силно и ясно. Звучеше като глас на човек, свикнал да дава заповеди.

— Претърсете плажа. Проверете под пътеката.

Обувки се затътриха по дървото, след това се стовариха тежко върху скалите наблизо. Светлините на фенерчетата изпълниха периферното зрение на Драйдън, но за момента останаха насочени навътре в морето. Момичето го прегърна по-силно. Усети как затвори очи, когато зарови глава в рамото му. Сега болката в мускулите му беше минала отвъд паренето, обаче не тя беше важното. Имаше начини да не ѝ обръща внимание и той отдавна ги беше научил. Проблемът беше, че в един момент мускулите му просто щяха да откажат. Силата на волята не може непрекъснато да побеждава физиката.

Успя да извие врата си няколко градуса към брега. Лъчите на фенерчетата бяха свършили с обхождането на плажната ивица и сега един по един се обръщаха, за да осветят пространството под дъсчената пътека. Драйдън погледна нагоре, за да не го издаде блясъкът на очите му. Вторачен в дъските над себе си, видя размазаните светлини, докато лъчите осветяваха земята под него. Ако някой от преследвачите беше достатъчно умен или подозрителен да вдигне фенерчето си шейсет сантиметра нагоре, всичко щеше да свърши. Драйдън зачака ослепителната светлина, която щеше да възвести точно това.

Но тя така и не дойде.

Неясните отблясъци от светлини изчезнаха и отново настъпи мрак. Драйдън преброи до десет и рискува да погледне към брега. Преследвачите бяха продължили на север, като пътьом претърсваха и под пътеката. Беше време да се разгъне и да направят опит да се измъкнат колкото и да беше рисковано. Всеки миг бавене увеличаваше вероятността просто да падне, а това нямаше да стане тихо. Беше започнал да измъква краката си от отвора, когато някакъв шум го накара да спре.

Стъпки. Бавни и тежки по дъските над тях. Те се приближаваха от юг — посоката, от която преследвачите бяха дошли. Драйдън замръзна на място. Мъжът на дъсчената пътека застана точно над него. По лицето му се посипаха песъчинки.

— Клей — извика мъжът. Това беше водачът. Човекът със заповедния глас. Той беше останал на дъсчената пътека, докато другите претърсваха района.

Един от мъжете на бреговата ивица, очевидно Клей, се обърна и закрачи назад, а кръгът от фенерчето му заплашително подскачаше по земята. Той спря в края на пътеката и вдигна глава към водача. Ако беше свалил очи и погледнал напред, щеше да срещне погледа на Драйдън, който беше на не повече от половин метър от него. Драйдън не посмя дори да обърне глава, защото и най-малкото движение можеше да го издаде. Надяваше се, че трепкането на мускулите му не се вижда толкова силно, колкото го усеща.

Не можеше да види почти нищо от чертите на Клей. Мъжът беше не повече от силует на фона на черните вода и небе. Само отблясъците от светлината на фенерчето разкриваха по някоя подробност: средно дълга коса, черни дрехи, висящо на ремък през рамото оръжие. Автомат, който приличаше на МР-5 с голям заглушител на дулото.

Горе водачът каза:

— Това вече е извън контрол. Върни се в микробуса и настрой радиото за покриване на полицейските канали в радиус от трийсет километра. Обади се на Чернин, накарай го да работи по личните мобилни телефони на полицаите и федералните агенти, разположени в района. Претърси ефира за ключови думи като "момиче" и "изгубено". Опитай и "психиатрия", докато търсиш.

— Смяташ, че ако говори с някого, той ще си помисли, че е излязла от лудницата?

Изведнъж Драйдън усети как пръстите му започват да се плъзгат по влажното от мъглата дърво. Никакво усилие не можеше да ги спре. Само след секунди щеше да изгуби хватката си.

— Има голяма вероятност — отговори водачът.

След половин сантиметър върховете на пръстите на Драйдън успяха да се задържат. Почувства, че след едно мигване ще изгуби тази малка резерва.

— А ако въпреки това я изгубим? — попита Клей.

Около секунда водачът остана мълчалив, после отговори:

— Или тя ще бъде погребана в ямите за чакъл, или ние.

Драйдън се стегна в очакване на падането, опитвайки се да измисли начин да стане на крака и да избяга с момичето.

В този миг почувства движението ѝ. Безмълвно свали ръцете, обвити около гърдите му, протегна ги над главата му и ги притисна с все сила към върховете на неговите пръсти. Малката сила, която тя можеше да приложи, беше достатъчна, за да се почувства разликата, и хватката му успя да се задържи.

Сред хаоса от мисли, надпреварващи се за вниманието на Драйдън, една за миг надделя над останалите. Как, по дяволите, беше разбрала?

Секунда по-късно Клей пъхна фенерчето в джоба, покатери се на дъсчената пътека и хукна обратно натам, откъдето групата беше дошла. Драйдън зачака водачът също да тръгне нанякъде, но той остана за миг на мястото си, дишайки доловимо в мрака. След това се обърна и закрачи, трополейки, на север след преследвачите. Когато стъпките му заглъхнаха, Драйдън най-сетне измъкна крака от гредата и се разгъна. Кръвта плисна като ледена вода в мускулите му. Момичето запази равновесие върху скалите и се наведе край него, за да огледа плажа. Драйдън също погледна. Преследвачите бяха на стотина метра от тях.

Момичето подсмръкна. Драйдън осъзна, че плаче.

— Благодаря — прошепна то. Гласът му се пречупи. — Съжалявам, че трябваше да направиш това за мен.

Той имаше хиляди въпроси, но те можеха да изчакат няколко минути.

Обърна се и огледа пътя навътре в сушата за някакъв маршрут за бягство. Между дъсчената пътека и пристанищния път имаше утешителен участък от мрак. На една пряка в северна посока задните улички на Ел Седеро бяха заслонени с клони и водеха дълбоко навътре в сушата. Той и момичето можеха да поемат по дългия път за дома му и да направят кръг обратно до къщата му на половин километър северно от крайбрежието.

След като хвърли един последен поглед, за да се увери, че преследвачите се отдалечават, Драйдън поведе момичето под дъсчената пътека и през високата трева от другата страна.

Глава 2

Не проговориха, докато не се отдалечиха на три преки от крайбрежието, крачейки в северна посока по тъмните улици към стария град. Дори тогава Драйдън внимаваше за Клей, ако по случайност беше поел по този маршрут към микробуса — морската мъгла не беше достатъчно гъста, за да им осигури прикритие. Обаче поне засега, изглежда, разполагаха с цял Ел Седеро.

Драйдън заговори тихо:

— Кои са тези? За какво е това? Свидетелка ли си или нещо подобно?

Момичето поклати глава.

— Не мисля. Не знам със сигурност.

— Не знаеш дали си станала свидетелка на нещо?

— Има и друго — отговори тя.

Драйдън още долавяше пресекливото ѝ дишане, макар още преди минути да беше престанала да плаче.

— Още не е прекалено късно да не се набъркваш в това. Онова, което направи, е повече от…

— Няма да те оставя тук сама. Ще те заведа на сигурно място. Пак можем да идем в полицията, нищо че тези типове я подслушват.

Момичето отново поклати глава, този път по-изразително.

— Не, не можем.

— Има полицейски управления със стотици полицаи в тях дори по това време на нощта. Ще бъдеш защитена, независимо кой знае, че си там.

— Ти не разбираш.

— Обясни ми тогава.

Момичето отново потъна в мълчание. Погледна надолу към босите си крака, които крачеха тихо по бетона.

— Казвам се Сам. Сам Драйдън — представи се той.

Момичето вдигна глава и го погледна.

— Рейчъл.

— Рейчъл, няма да си помисля, че си луда. Видях ги. Чух какво казаха. Каквото и да е това, можеш да ми кажеш.

Тя не отместваше очи от него, докато крачеха. Ако Драйдън някога беше виждал по-объркано дете, не можеше да си спомни.

— Къде би била да си в безопасност? — попита той.

— Трябва да имаш семейство. Трябва да имаш някого.

— Не зная дали имам или не — отговори тя. — Не си спомням.

Сякаш се готвеше да каже още нещо, когато взрив от звуци я прекъсна, разкъсвайки мъглицата пред тях. Рейчъл подскочи и се впи в ръката на Драйдън, но вече и двамата бяха видели източника на шума. Котка беше бутнала металния капак на кофата за боклук на тротоара, докато търсеше невидима плячка сред отпадъците вътре. Рейчъл се успокои, но не пусна повече ръката на Драйдън, когато двамата отново тръгнаха.

— Всичко, което си спомням, са двата последни месеца продължи тя. — През това време нямах никого.

Той долови в думите ѝ отсенки на изхабеност, които не бива да се долавят в ничий детски глас. Подхождаше на войник, който от месеци, дори години е в бойна командировка. Говорното съответствие на вторачения поглед на ветерана.

— Тази вечер откъде дойде? — попита Драйдън. — Откъде те гонеха?

— Оттам, където ме държаха. Тази нощ щяха да ме убият. Аз избягах.

Минаха край боклукчийската кофа и котката, която ги изгледа бдително, но след това отново се зае със заниманията си. Драйдън прекрачи капака, който лежеше на пътя му, и тогава му хрумна мисъл. Тя се плъзна като върхове на пръсти по гръбнака му. Докато идеята се оформяше, Рейчъл замръзна на място и се вторачи в него с големи очи. Изглежда реагираше на нещо в телесния му език.

Драйдън я погледна, за кратко го разсея свръхестественото ѝ възприятие, но той се отърси от това. Насочи вниманието си отново към падналия капак.

— Трябва да се махнем от тротоара — каза.

Раздвижи се още преди да завърши изречението.

Насочи Рейчъл към сенките край къщата и минаха откъм задната ѝ страна. Тук задните дворове на две редици къщи образуваха нещо подобно на канал, който се простираше успоредно на улицата. Драйдън закрачи по-бързо през него в северна посока, решен да се отдалечи колкото може по-бързо от боклукчийската кофа.

— Те ще дойдат да проверят заради шума, нали? — попита Рейчъл.

— Да.

Щом го каза, звук от тупащи по асфалта крака се чу някъде наблизо. Драйдън бутна Рейчъл в едни храсталаци и приклекна до нея. Бяха притиснати между клонките и основите на някаква къща. Надничайки през пролуката между бетона и листака, Драйдън имаше ограничена зрителна линия на юг. Видя как една сянка профуча покрай две къщи по-нататък. Скоро стъпките спряха на мястото, където преди по-малко от минута двамата с Рейчъл се бяха махнали от тротоара. Настана тишина. После се чу басовото съскане на някакъв уред за комуникация. В тихия плътен въздух мъжкият глас стигна ясно до Драйдън:

— Три-шест, северно от позицията на три-четири. Няма контакт.

От радиостанцията се чу глас, изкривен, но несъмнено този на Клей.

— Разбрано, тук три-четири. Връщам се обратно при микробуса.

Сега се чу трети глас, който Драйдън разпозна като този на водача.

— Три-шест, продължавай да наблюдаваш улицата. Смятаме, че момичето се е върнало с някого. При повторното претърсване на брега намерихме следи.

— Разбрано. Какво намерихте?

— Мъжки портфейл под дъсчената пътека точно на мястото, където изгубихме следата.

Драйдън затвори очи и въздъхна. Дори нямаше нужда да проверява. Притиснатият в основите задник му каза какво липсва от задния му джоб. Въпреки това провери. Портфейла го нямаше.

От радиостанцията се чу гласът на водача:

— Следи от двама души по пясъка от портфейла по посока сушата и твоята позиция. Екипът е на път. Координирай се с него и претърсете квартала. Три-четири, ще се срещнем при микробуса. Собственикът на портфейла живее малко по на север от тук.

Глава 3

Мартин Гол стоеше на частния балкон пред своя офис. Държеше в ръка телефона си и го стискаше толкова силно, че чу как стъкленият дисплей изпука.

Балконът на последния етаж на сградата гледаше на юг и булевард "Сънсет" в Лос Анджелис. Гол гледаше надолу към прострелия се в нощта град — хиляда и шестстотин квадратни километра осветена координатна мрежа, кръстосана от магистрали, подобни на вените от стъклопласт на някаква електронна форма на живот.

Той затвори очи и опита да успокои дишането си. Опита да задуши безпокойството, което се появи заедно с телефонното обаждане преди три минути.

Екипът на Кърен беше изгубил момичето.

Гол се обърна с гръб към перилата. Закрачи към масата близо до вратата и остави върху нея телефона, опитвайки се да го накара да звънне отново, този път с добрата новина, че всичко е уредено. Остана вторачен в него още малко, после отново се върна при гледката.

В устата си усещаше вкуса на смесица от тлеещ страх и напрежение. Изпита същото преди трийсет години, лятото между колежа и армията, когато още живееше в Бостън. Беше отишъл с приятели на мач на местния "Сокс", а след това се бяха отбили в бар на "Фенуей" и много чашки по-късно бе излязъл сам, смътно осъзнавайки, че приятелите му вече са си отишли. Имаше и момиче, с което смяташе, че се разбират много добре, но по-късно тя си тръгна, без дори да се сбогува. Това събуди в него войнствено настроение. Спомняше си как блуждае отвън, крачейки, както смяташе, към моста. Търсеше място, за да пусне една вода, когато започнаха неприятностите.

И досега не можеше да си спомни ясно как беше започнало. Имаше някакъв тип. Може би бездомник, както си бе помислил тогава. А може би просто друг пиян, идващ от някой бар. Бяха се скарали. Гол беше започнал — сега можеше да го признае пред себе си. В края на краищата беше в такова настроение. Заради такива настроения бе започвал много караници и не беше оставял на хората друг избор, освен да му отвърнат.

Този път се беше превърнало в нещо повече от караница. Имаше блъскане и удари. Един от тях беше попаднал на място и свали типа на самия ръб на брега, а Гол се разкара оттам. Едва по късно му хрумна, след десет минути и на десет преки далеч, да се запита дали другият се беше стоварил с глава в реката? Нещо беше разплискало водата, но той не обърна внимание. Взе автобуса за вкъщи и лежа повече от час буден, опитвайки да се убеди, че плисъкът му се е счул. Страховете са способни да променят съзнанието.

Тази история беше водеща в местните новини от обяд на следващия ден. Току-що завършил студент, открит мъртъв в река Чарлз, подозира се насилие, полицията моли за сведения. Главата на Гол се беше изпълнила с "ами ако". Покрай колко охранителни камери бе залитал, отивайки към реката и на връщане? Колко шофьори на таксита, биячи от баровете и шофьори на късни автобуси го бяха видели достатъчно ясно в района, за да могат да го опишат на полицаите?

През цялото лято имаше този вкус в устата — точно както сега. Сякаш в гърлото ти има химикал, който произвеждаш само когато имаш страшни неприятности — от онези, когато няма какво друго да правиш, освен да чакаш.

Телефонът започна да звъни. Той го сграбчи, сякаш беше плячка.

— Кажи ми, че сте я пипнали — изстреля.

— Оставих по-голямата част от екипа да търси — отговори Кърен. — Ще докладват, когато има какво. Клей и аз сме в жилището на Сам Драйдън. Него го няма.

— Нали не е очевидно, че сте там? Ако той и момичето са още на път за жилището…

— Няма да ни видят. Завесите са дръпнати. Няма лампи освен онези, които вече бяха запалени. Обаче не очаквам да се появят. Вече трябваше да са тук, ако се бяха упътили насам. Може би Драйдън е забелязал, че си е изпуснал портфейла, и се е покрил.

— Ако ѝ помага, какво означава това за нас?

— Бих казал — неприятности.

Гол почувства как зад ухото му започна да пулсира вена, която опираше в рамките на очилата му.

— Да чуя.

Кърен зарецитира биографията на мъжа в резюме — вероятно я четеше от таблета си.

— Сам Драйдън. Веднага след гимназията постъпва в армията. Първо при рейнджърите, после три години в спецчасти "Делта". През цялото време общо обучение и профилиране на умения: диплома за хеликоптерен пилот, парашутни скокове от големи височини. Такива работи. По-късно напуска "Делта" и досието му през следващите шест години е студено.

— Няма такова нещо като студено досие — отбеляза Гол.

— Това е над моето равнище. Официално изчезва от лицето на земята от двайсет и четвъртата си годишнина до трийсетата. Когато се появява отново на бял свят, вече е напуснал армията и живее тук, в Ел Седеро. На трийсет и една се жени, има едно дете. Учи, за да получи лиценз за учител. Една година по-късно жена му и детето загиват при автомобилна катастрофа, а той зарязва желанието си да става учител. Оттогава са минали пет години. За това време досието му е твърде тънко. Изкарва пари в частни охранителни фирми, консултации на разни малки компании. Нищо особено.

На Гол му трябваше малко време, за да може да отговори. Ръката му стискаше перилото на балкона. Осветеният с натриеви лампи град лежеше открит и ясен пред погледа му. Не беше мигнал нито веднъж, докато Кърен говореше.

— Сър? — попита наемникът.

Момичето беше изчезнало, подпомагано от мъж, чиято подготовка надминаваше дори тази на Кърен. Гол можеше да звънне на две места и след половин час да получи заличената част от досието на Драйдън. Щеше да го направи веднага след като приключи с този разговор, обаче подробностите едва ли щяха да имат значение. Фактът, че Драйдън е извършил нещо, което си заслужава да бъде заличено, означаваше, че притежава изключителни умения дори и да е бил извън играта от няколко години.

— Обърнете къщата наопаки — нареди Гол. — Всяко име, всеки имейл адрес — прекарайте всичко през системата.

— Клей вече се е заел.

— Помогни му — каза Гол и затвори.

Той проведе два разговора, за да пусне хората си да работят по досието на Драйдън. След това започна още един. Гласът, който се обади, прозвуча грубо и дрезгаво. Неговият собственик вероятно вече беше станал, защото във Вашингтон минаваше шест сутринта, но сигурно преди не повече от няколко минути.

— Съжалявам, че те безпокоя — заяви Гол.

— От какво имаш нужда?

Гол винаги се бе възхищавал от прямотата на този човек. В късните телевизионни хумористични предавания го показваха напълно погрешно като любезен глупак. Просто пред микрофон губеше равновесие.

Гол му каза всичко за деветдесет секунди, без да разкрасява каквото и да било. Когато свърши, линията остана дълго време безмълвна. Тогава нещо се изля в чаша. Гол знаеше, че въпреки ранния час не е вода.

— Имам нужда от сателитно покритие — обади се той. — Имам нужда от "Миранда" — цялото съзвездие. Имам нужда министерството на вътрешните работи и министерството на отбраната да бъдат изключени. Освен това имам нужда това да остане така, докато не кажа.

Мъжът в другия край на линията въздъхна. Нещо изскърца — може би диван, после звукът заглъхна.

— Ще се наложи да доложа това нагоре по веригата — каза мъжът.

Гол не попита колко време ще отнеме. Над този човек нямаше много по тази верига.

— Ще ти се обадя — каза мъжът. — Дай ми петнайсет минути.

Глава 4

Драйдън надничаше през разклонения клонак на един кедър в края на малкия парк. Той и Рейчъл се бяха придвижили само три преки от двора, в който първоначално се бяха скрили.

Шейсет секунди след последния разговор по радиото останалите мъже се бяха изсипали като призраци в квартала. Когато искаха да бъдат тихи, бяха много добри. Освен това бяха прибрали фенерчетата и станаха много  по-трудни за откриване. Всеки път, когато Драйдън отвеждаше Рейчъл от едно прикритие до друго, преди това проучваше откритото пространство поне минута. Дори така бяха извадили късмет, за да стигнат чак дотук. В миналото тези хора бяха преминали елитно обучение. Драйдън го виждаше по движенията, които правеха и които пропускаха да направят. Никакво пилеене на енергия. Нищо забележимо. Преди години той самият бе обречен на същото.

Зае се да проучва парка. Едната му страна стигаше до редица задни дворове. Другата част беше открита към улицата. Докато гледаше, един силует премина през пространството между спортната площадка и няколкото люлки на трийсетина метра от тях.

Драйдън насочи вниманието си към близките къщи. Те се издигаха на изток от мястото, където се бяха скрили с Рейчъл, и се простираха навътре в сушата и встрани от морето. Планът, доколкото изобщо имаше такъв, беше да се придвижат в тази посока и да влязат в големия търговски район от другата страна на между щатската магистрала. Ако не друго, тази част на града беше много по-голяма, пълна с магазини, складове и индустриални парцели. По-лесно е да се скриеш и по-трудно да се търси. Там можеше да измисли някакъв план.

Мъжът се измъкна от парка на улицата, пресече я и изчезна в сенките между къщите от другата страна. Драйдън отново се обърна, разглеждайки внимателно откритото пространство между кедровия клонак и редицата къщи откъм източната страна. Разстоянието, което той и Рейчъл трябваше да прекосят, беше около двайсетина метра. В по-голямата си част мястото лежеше в мрак, но нямаше никакво прикритие. Всеки, който наблюдаваше, можеше да ги види в мига, когато излязат и тръгнат да го пресичат.

Огледа за последен път улицата и градините от другата страна. Никакво движение. Не се виждаше жива душа. Вече беше хванал ръката на Рейчъл. Обърна се към нея и кимна по посоката, в която щяха да се затичат. Уплашена, но готова, тя кимна в отговор. Драйдън напрягаше мускули, за да тръгне, когато момичето силно стисна ръката му. Спазъм, който можеше да бъде единствено предупреждение. Той дори не погледна към нея. Замръзна на мястото си и започна да диша безшумно през устата.

Три секунди по-късно един мъж мина пред кедровия клонак на по-малко от три метра от мястото, където бяха клекнали. Беше дошъл изотзад и отстрани, приближавайки се скрит от клонака. Стъпките му върху влажната трева бяха напълно безшумни. Дори сега, когато гледаше как пристъпва, Драйдън не чуваше нищо. Нямаше представа как го беше усетила Рейчъл. Тя беше метър по-близо до мястото, откъдето се беше появил мъжът, а слухът на децата обикновено е по-добър от този на възрастните. Но дори и дете, сетивата ѝ бяха направо невероятни.

Драйдън изчакваше. Мъжът влезе по-навътре в парка. Спря се и направи бавен кръг, плъзгайки за миг поглед по мястото, където се криеха Драйдън и Рейчъл.

Драйдън реши, че само големият брой храсталаци, стотици в парка и околните улици, е отказал преследвачите от систематичното им претърсване. Вместо това наблюдаваха откритите пространства за движение.

Мъжът завърши огледа си и пое по същия път, по който бе тръгнал онзи преди него. Когато изчезна, Драйдън отново огледа улицата. Беше празна или поне толкова, колкото му се стори преди това. Погледна към Рейчъл. Тя кимна, както винаги готова. Втурнаха се напред.

Не спряха да тичат цели десет минути. Когато след още пет Рейчъл забави ход, Драйдън я вдигна и продължи да тича почти без да намали скоростта си. Спря едва когато стигнаха насип, който се издигаше високо над магистралата.

Беше останал без дъх и усещаше леко главоболие в слепоочията. Не точно болка, а по-скоро нещо, напомнящо хлад. Каквото и да беше, означаваше, че е позагубил сили от времето, когато беше в разцвета си. Някога в частта той редовно покриваше петнайсет километра марш на скок с оборудване на гърба, което тежеше почти толкова, колкото момичето.

Възстанови се достатъчно, за да почне да диша безшумно, и се заслуша в нощта около тях. Над шума от движението по магистралата, което по-това време беше рядко, долови нещо, което се беше надявал, че няма да чуе: хеликоптер. Човек, който е в състояние да събере екип с автомати с монтирани на тях заглушители и е достатъчно нагъл да го използва по градските улици, със сигурност можеше да докара още ресурси. Хеликоптерът с термокамера щеше да ги открие толкова лесно, колкото е да видиш светлината в мрака.

Драйдън се вслушва още двайсет секунди, но нищо не можа да чуе. Това не означаваше, че са се измъкнали.

Вторачи се в търговската и индустриална част на града оттатък магистралата. Въпреки хеликоптера трябваше да се скрият. Точно се готвеше да се спуснат по насипа, когато нещо го накара да спре. Инстинктивен подтик, дълбоко заровен в съзнанието му, като усещането, че са ти настръхнали космите на главата.

В отговор на заплаха. Но каква заплаха?

Замръзна на място и отново се заслуша. Не се чуваше нищо друго освен шума от движението по пътя. Огледа мрака, но нищо не видя.

Страхът не беше предизвикан от нещо видяно или чуто. Беше само искрица в подсъзнанието. Усещане за допълнителна брънка от опасността, срещу която се бяха изправили. Какво бе това?

Зачака, но идеята му се изплъзваше. Всичко, което му хрумна, беше неочакваното прозрение, че оставането в Ел Седеро щеше да бъде грешка.

Рейчъл го наблюдаваше. Очите ѝ бяха загрижени, но си мълчеше.

Драйдън кимна към другата страна на магистралата. Зад дърветата в далечния край на около четиристотин метра напред грееха светлините на денонощен супермаркет.

— Време е да вървим — обяви той.

Компютърната зала един етаж под кабинета на Гол беше осветена само от плазмените екрани — всичко девет на брой. Гол крачеше наоколо, докато неговият главен инженер Лаури ги подготвяше за потока изображения от сателитите "Миранда". Потокът от данни още не беше тръгнал, екраните бяха празни, но конфигурирани и в очакване. Гол още не беше получил достъп до пилетата и всяка допълнителна минута забавяне караше пулсирането в главата му да се усилва.

— Кодовете потвърдени — обади се Лаури. — Сега очакваме изображенията да тръгнат.

"Миранда" бяха най-впечатляващите машини, изпращани някога от хората в орбита. Техните възможности за улавяне на термични изображения бяха десет години по-напред и от най-оптимистичните журналистически предположения. "Миранда" можеше да различи дебелака от кльощавия навсякъде по земята денем или нощем, обаче не това правеше тези апарати специални. Много шпионски сателити го умееха. Разликата беше, че "Миранда" можеше да го прави от петнайсет пъти по-висока орбита: от 3320 километра вместо от стандартните 216 на повечето шпионски сателити. Това означаваше, че всеки от сателитите има много по-широко ловно поле.

По всяко време съзвездието от миранди покриваше планетата подобно на Джи Пи Ес мрежата. Във всеки миг системата можеше да наблюдава всяко място на земята с три сателита едновременно, често с четири и дори пет. Тя можеше да прихване всяка подвижна цел, независимо дали беше тичащ за здраве или крилата ракета, и с лекота да я следва. От нея не можеш да избягаш, нито пък да се скриеш.

Разбира се, първо трябва да намериш своята цел, преди да можеш да я последваш. Гол би могъл да забележи Рейчъл и нейният нов приятел само ако са още в околностите на Ел Седеро по времето, когато щеше да получи достъп до "Миранда". Затова с всяка следваща секунда, през която трябваше да чака, този кратък прозорец все повече се затваряше.

Изведнъж на деветте екрана се изписаха съобщения. Лаури се вторачи в тях. Секунда по-късно телефонът на Гол започна да звъни. Той се обади.

— Твои са — каза мъжът от другата страна на линията.

Драйдън и Рейчъл стигнаха на бегом до края на паркинга пред супера и се спряха, за да огледат спрените там коли. Повечето бяха оставени близо до входа на сградата — вероятно принадлежаха на служителите, които караха третата смяна. Но имаше и няколко, паркирани извън тази група. Може би бяха оставени там от служители, които караха две смени една след друга и са пристигнали миналата вечер, когато паркингът е бил още пълен.

Драйдън поведе момичето към най-близката кола

— Тъмнозелен "Форд Таурус". Колкото по-обикновен беше моделът, толкова по-добре, защото всяка кола, която вземеха, щеше да бъде обявена за открадната само след няколко часа. А преследвачите на Рейчъл имаха достъп до полицейските комуникации. Щеше да бъде особено важно да не се набиват на очи. Драйдън обърна само бегло внимание на тауруса, защото колата беше достатъчно нова и със сигурност имаше имобилайзър. Не можеш просто да я запалиш с изтръгнатите от запалването кабели.

Продължиха нататък, движейки се по края на паркинга, докато стигнат до другата група коли на около трийсетина метра от тях.

Лаури повтаряше тихичко командите си на глас, докато ги набираше, за да пренасочи сателитите.

— Номер дванайсет, кадър три на три километра. Номер петнайсет, роб на дванайсети, показване на човешка биология на открито. Номер четири, роб на дванайсет, същата команда.

В допълнение към забележителния хардуер на мирандите имаше комплект от програми и приложения, сякаш излезли от най-страшния кошмар на човек, падащ си по конспиративни теории. На "Миранда" можеше да бъде зададено да проучи внимателно район с размерите на град и да отдели всички човешки фигури, които не бяха в постройки, дело на човешките ръце. Един от сателитите можеше да изброи целите в широкоформатния кадър, докато останалите два или три увеличават изображенията за заснемане отблизо. В течение на работния процес сателитите можеха да обменят данни за по-ефикасно разпределяне на обема работа. Цялата операция щеше да отнеме по-малко от трийсет секунди.

Вече се провеждаше.

На първия монитор се показа широкоформатно изображение на града. Земята и океанът се виждаха като хладно черно. Резки синкавобели точки отбелязваха къщи и други източници на топлина.

На другите монитори започнаха да изскачат стопкадри: плътните снимки на човешките мишени, които идваха от другите сателити. На първия стопкадър се виждаше група хора, заобиколили свръхярък източник на топлина.

— Лагерен огън на плажа — обясни Лаури. — да му кажа да го пропусне?

Гол кимна. Лаури заповяда на системата да пропусне тази цел.

На други снимки се виждаше екипът на Кърен, който се събираше около микробуса. Само преди минута Гол им беше наредил да се върнат там, за да са готови да тръгнат след Рейчъл и нейния другар веднага щом открият местоположението им.

С появата на още стопкадри — жена, която разхожда куче, висок мъж, който изнася торба с боклук — стана ясно, че мирандите избират целите си, напредвайки от запад на изток. Това означаваше, че са започнали от крайбрежието и напредват във вътрешността. Вероятно се дължеше на настройката на софтуера по подразбиране. Гол се беше вторачил в монитора, показващ широкоформатното изображение на града. Той се простираше на близо четири километра от брега до нещо като търговски център в далечния му десен край. Мирандите сега бяха отделили всички цели на открито в лявата половина и щяха да свършат с дясната част след още десет до петнайсет секунди.

В групата коли, паркирали в края, имаше само една, която заслужаваше внимание. Драйдън я избра още преди да се бяха доближили достатъчно, за да разбере дали е заключена. Беше пикап "Форд F-150" от началото на деветдесетте години, а може би и осемдесетте. В запалването му нямаше нищо друго освен медни жици и изолация. Откри, че шофьорската врата е заключена, но щом се наведе да погледне в кабината, видя, че тази на пътника не е. Рейчъл, която тичаше на три метра след него, разбра. Свърна към страната на пътника, хвърли се в кабината и се пресегна, за да му отвори. Той се плъзна зад волана.

На 3372 километра над Скалистите планини "Миранда 15" държеше платформата на лещите си, насочени към Ел Седеро, докато се носеше на югоизток към Мексиканския залив и скоростно щракаше кадри на човешките цели в списъка. Цел седма — заснета и изпратена. Цел осма — заснета и изпратена. Цел девета — бордовият компютър се поколеба. На означеното място нямаше девета цел. "Миранда 15" автоматично съобщи тази грешка на "Миранда 12"

— Сателита, който управляваше широкоформатния кадър и разпределяше целите. "Миранда 12" отговори, че цел девета е изчезнала 2.315 секунди по-рано. Вече няма термични изображения на две човешки същества на открито на предишното местоположение. Вместо това термичните изображения на две човешки същества в кола, която е "Форд F-150", произведен през 1988 г., с вероятност от 99.3 процента. Последната команда на оператора беше посочила за цели само човешки същества отвън, затова девета цел вече не важеше.

"Миранда 15" обмисля тази дилема в продължение на 485 наносекунди — времето, нужно, за да извърти и трите си алгоритъма "ами ако", и реши, че това не е проблем, с който да занимава оператора. Сателитът пренебрегна деветата цел и продължи нататък.

В жабката на пикапа Драйдън намери отвертка и я използва, за да строши корпуса на ключа за запалване. Трябваха му само още няколко секунди, за да запали с оголените кабели.

— Не я крадем — заяви Драйдън. — Взимаме я назаем.

— Доста стара е — отбеляза Рейчъл. — Колко може да се ядосат?

Драйдън излезе от паркинга и зави наляво. Точно пред тях от лявата страна беше входът за магистрала 101. Рейчъл се обърна да погледне светлините на града, размити от мъглицата, и въздъхна дълбоко.

— Да чуем остатъка от твоята история — каза Драйдън.

Гол гледаше вторачено завършения комплект от сателитни снимки като човек, който гледа монетния автомат, глътнал последния му долар. В наблюдавания район имаше четиринайсет човека на открито. Никой от тях не беше дете.

Беше изчезнала.

Лаури вече въвеждаше командите за разширяване на района на издирване, но Гол беше изгубил надежда. Първият широкоформатен кадър беше покрил такъв район, който човек би могъл да мине пеша за толкова време. Изчезването им означаваше, че са намерили транспорт.

Гол седна и отпусна чело върху преплетените си ръце.

Рейчъл извън неговия досег.

Навън в света.

Не можеше да си спомни нищо важно, но това беше временно. Когато лекарството излезе от кръвообращението ѝ, паметта ще се закърпи от само себе си за по-малко от седмица. Скоро след това ще си спомни всичко.

Онзи вкус в устата му се засили. За секунди се озова отново в Бостън, в онзи малък лайнян апартамент на Западна девета улица, очаквайки деня, когато полицията ще почука на вратата.

— Сър? — заговори го Лаури.

— Какво?

— Един от процесите "Аве Мария" може да ни даде нещо.

Гол вдигна глава. На първия компютър Лаури беше пуснал допълнителна програма — всъщност просто се бе съгласил с предложението на системата. Програмният комплект беше стигнал до същия извод като Гол: невъзможността да се намерят пешеходци на посоченото място означаваше, че вероятно са намерили превоз.

— Една от най-новите програми — обясни Лаури. — Понякога по настилката остават топлинни следи, когато някоя кола току-що е напуснала района на търсене. Може да са много слаби, но "Миранда" може да усили своята чувствителност и да ги различи до шейсет секунди след първоначалното събитие в зависимост колко бързо се е движил автомобилът. Ако някой наскоро е излязъл от района, може и да извадим късмет.

Широкоформатният кадър на Ел Седеро оставаше неподвижен, докато сателитът изпълняваше новата задача. Изведнъж кадърът се премести в дясната част, близо до търговския център. Слаби и избледняващи, докато Гол гледаше, две тъмносини следи излизаха от паркинга по посока на магистралата и нагоре по входа към нея.

— Покажи ми как е изглеждал този паркинг преди шейсет секунди — нареди Гол.

Глава 5

Драйдън смени лентата на движение, за да задмине един ТИР, като караше само малко над позволената скорост, за да не привлича внимание. Видимостта на магистрала 101 беше по-добра, отколкото в града. Макар да следваше крайбрежната ивица, същевременно пътят се изкачваше, излизайки над мъглата.

Засега целта му беше единствено да увеличи разстоянието между тях и Ел Седеро. Щеше да реши в каква посока да поеме, след като чуе края на историята от Рейчъл. През последната минута тя беше потънала в мълчание, обмисляйки какво да каже. Накрая се обърна към него.

— Преди да кажа каквото и да било, трябва да направя нещо, за да ми повярваш — започна тя.

— Преследват те мъже с автомати. Каквото и да става, няма нужда да ме убеждаваш, че е истина.

— Може да започнеш да мислиш другояче, когато научиш повече.

Тя погледна надолу към ръцете си, които потупваха в ритъм по коленете. Каквото и да се готвеше да направи, то явно я караше да нервничи.

— Да знаеш — каза тя, — че това ще те изплаши.

— Повече от случилото се тази нощ?

— Много повече.

Тя силно издиша и преди Драйдън да успее да отговори, му нареди:

— Намисли си четирицифрено число. Случайно, а не част от телефонния ти номер или нещо друго, което някой би могъл да знае. Не го казвай на глас, само си го помисли. Стисни устни, за да не го кажеш случайно.

Драйдън стрелна поглед към нея, питайки се дали не е шега, но очевидно не беше. Тя се бе вторачила в него, а безпокойството протичаше през нея като електрически ток.

Драйдън отново се съсредоточи върху пътя и се зае със задачата. Стисна устни. Пренебрегна числа, които имаха някакво значение за него. Остави съзнанието си свободно да се рее и да избере напълно случайно число: 6724. Представата за него едва се беше оформила, когато Рейчъл го повтори:

— Шест хиляди седемстотин двайсет и четири.

Той се обърна и вторачи поглед в нея. Тя също впи очи в него. Пикапът стигна до разделителната лента и гумите засвириха. Драйдън го върна в лентата и отново се съсредоточи върху пътя. Няколко секунди не можа да измисли какво да каже. Никога преди не се беше срещал с нещо невероятно, но същевременно действително.

Погледна я отново. Тя още очакваше неговата реакция. Той се обърна напред и си помисли: кажи антилопа, ако чуваш това.

— Антилопа — повтори Рейчъл.

Кърен вдигна сто и петдесет, лавирайки между колите по магистралата.

— Намират се на седем и половина километра пред вас — каза Гол по мобилния телефон. — Спазват ограничението на скоростта, така че след минути ще ги настигнеш. Следващият изход е на повече от трийсет километра нататък.

— Разбрано — отговори Кърен, макар да беше сигурен, че Гол вече е затворил.

Понякога работата за Гол беше като да работиш за Бог. Неговите източници на познания сякаш граничеха с всемогъществото, макар да си оставаха напълно скрити. Освен това човек се пазеше да го ядоса. Кърен нямаше да се изненада, ако научи, че Гол може да превръща хората в стълбове от сол.

— Можеш просто ей така… да четеш мислите ми? — попита Драйдън.

Усети как съзнанието му се опитва да подреди всичко ставащо, но не смогва.

— Четеш не е точната дума — отговори Рейчъл. — Така излиза, че го правя нарочно. По-скоро е като чуване. Просто се случва. Дори не мога да го изключа.

— Значи чуваш всичко? Всяка мисъл, всяка идея?

Рейчъл кимна.

— Доколкото знам, да. Понякога е объркващо, защото не мога да различа моите собствени мисли от нечии чужди. Когато се уловя да мисля: би било кофти да ме застрелят точно сега, трудно е да разбера дали е твоя мисъл или моя. Но повечето мисли, да, повечето, мога да кажа, че са твои. — След това добави по-тихо:

— Мога да кажа, че си мил човек и ме харесваш и че когато си с мен, ти напомням някого. И това те прави едновременно щастлив и тъжен.

В съзнанието на Драйдън пропълзя напрежение. Нима сега ще трябва да цензурира мислите си? Всяко глупаво, случайно нещо, което му хрумва? Дали изобщо е възможно да го прави?

— Не се тревожи за това — каза Рейчъл.

Трябваше му секунда, за да осъзнае какво се беше случило току-що: тя отговори на негова мисъл, която дори не беше произнесъл.

— Съжалявам — обади се Рейчъл, — но не мога да чакам да кажеш нещо, ако искаш.

Дълго време Драйдън кара мълчаливо, вторачил поглед в разделителните линии, които прелитаха край тях.

— Как го правиш? — попита той накрая. — Как работи?

— Не знам.

— Винаги ли си можела да го правиш?

— Поне през последните два месеца. Колко време преди това — нямам никаква представа.

По свой начин тя прозвуча толкова объркана, колкото се чувстваше и той.

— Знам, че не работи на големи разстояния — добави тя. — Ако искаш да останеш сам, просто трябва да се отдалечиш малко.

Драйдън още усещаше странната хладина по слепоочията си. Не беше изчезнала, откакто я усети за пръв път на насипа пред магистралата. Сега, когато се замисли за това, се запита дали е била там преди това — в града, на дъсчената пътека в първите мигове, когато срещна Рейчъл.

— Тази хладина е от мен — обясни тя. — Каквото и да прави мозъкът ми, другите го усещат по този начин. — Каза го тихо и наранено, извинително. Драйдън почти можеше да прочете нейните мисли. Не мисли, че съм ненормална. Моля те, не ме изоставяй.

— Едва го усещам — каза той. — Не се притеснявай.

Тя кимна и вдигна крака на седалката, обхващайки коленете си с ръце. Седнала така, изглеждаше много дребничка.

Четири минути докато надминат пикапа. Оттук Кърен не можеше да види стоповете му заради изкачванията и завоите на магистралата, но беше направил нужните сметки наум.

Погледна през рамо към средната седалка, където седяха трима от хората му с приготвени оръжия.

Не видя удоволствие по лицата им. Той също не изпитваше нещо, което дори леко да прилича на удоволствие. Работата трябваше да се свърши и толкоз. Ни повече, ни по-малко.

— Не си правете труда да обездвижвате пикапа. Направо открийте огън на месо. Първо момичето.

— Мястото, където ме държаха, беше като болница, като изключим това, че беше празна — започна да разказва Рейчъл. — Бях само аз и хората, които ме държаха там.

— Оттам ли избяга днес?

Момичето кимна.

Драйдън се опита да си го представи. Ел Седеро беше доста малък град. Трудно можеше да се сети за нещо, което да прилича на изоставена болница. Той се замисли за района, откъдето преследвачите на Рейчъл, изглежда, бяха дошли. Районът точно зад веригата от дюни. Там имаше бизнес парк — четиресет хектара добре поддържани площи с разпрострели се на всички страни едно-и двуетажни сгради. От онези постройки, край които можеш да минаваш всеки ден в продължение на двайсет години, без да им обръщаш някакво внимание. Можеш да работиш там и да нямаш представа какво се случва зад съседната врата.

— Това бяха сградите — потвърди Рейчъл. — Онази, в която ме държаха, беше самостоятелна и съвсем в края.

Драйдън я изчака да продължи. Още седеше, обхванала с ръце коленете си. Беше вторачила поглед напред в нощта, която тичаше срещу тях.

— Преди два месеца се събудих там — заговори тя.

— Бях вързана за болнично легло. Не знаех нито къде съм, нито коя съм. От време на време се появяваше един рус лекар, за да включи система в ръката ми или да я махне. Друг път идваха други мъже, същите, които ме преследват днес, и развързваха ремъците. По-късно идваха отново, за да ме вържат. Никой не говореше с мен, колкото и да питах. Никой не искаше да ми каже какво става с мен и защо.

Драйдън почувства как ръцете му стиснаха волана по-силно.

— През първите дни понякога — продължи момичето — улавях странни мисли в главата си. Известно време си мислех, че са спомените ми, които се връщат. Но това не продължи дълго, защото бяха прекалено странни. Например някои бяха мислите на мъж за неговата жена — от негова гледна точка. Тези мисли ставаха много по-шумни, когато русият или някой от останалите влизаше в стаята, и в един момент аз разбрах, че наистина ги чувам.

Драйдън надмина друг ТИР. Пред него пътят напред лежеше пуст и тъмен в продължение на километър и половина, дори повече.

— Всичко, което знам, научих от мислите им — каза Рейчъл. — На хората в тази сграда. То не беше много, защото и те не знаеха повече. Бяха получили задачата да ме държат там, но и те не знаеха откъде съм. Знаеха, че мога да чувам мисли — бяха предупредени за това — но никой не им беше казал защо мога да го правя, как съм станала такава. Така че и аз също не знам.

— Сигурно са знаели други неща. За кого работят… правителството, фирма или някой друг.

— Беше трудно да науча от тях нещо за това. През повечето време не бяха достатъчно близо до мен, за да ги чувам какво мислят. Дори и да бяха, почти никога не ми беше от полза. Ще се изненадаш колко са разхвърляни човешките мисли. Чуваш малки откъси от спор, който човекът води с някого, и те се повтарят отново и отново. Вероятно неща, които му се иска да беше казал. Понякога чуваш само песен в главите им. Рядко чуваш важни неща за техния живот: името им, работата — нещо подобно. Например ти колко често мислиш за своето собствено име?

— Мисля, че разбирам.

— Когато хората съсредоточат мислите си, в повечето случаи мислят за онова, което не знаят. За нещата, в които не са сигурни. Същото беше и с тези типове: задаваха си същите въпроси, които си задавах и аз. Например коя съм аз. Откъде съм дошла. Те не знаеха. Научих името на един, за когото работят, мисля, човек с голяма власт, човек, когото в мислите си наричаха Гол.

Името порази Драйдън. Беше го чувал и преди, макар да не можеше да му намери точното място. Смяташе, че е някой на върха на един от големите доставчици за отбраната. Високо горе, където се преплитат корпоративна Америка и правителството. Това не бе светът, в който Драйдън се движеше, но беше научил за него повече, отколкото му бе приятно, докато още беше на активна служба.

— Хората в онази сграда много му се чудеха — продължи Рейчъл. — Винаги бяха нервни заради него. Особено русокосият. Той е човекът, от когото научих повечето неща. Имаше помещение надолу по коридора от моята стая. Предполагам, че беше неговият кабинет. Прекарваше доста време там. Смяташе, че е извън моя обсег, но не беше.

— Какво научи от него?

Рейчъл затвори очи. Драйдън отново изпита усещането, че тя събира мислите си в кадър, опитвайки се да ги подреди така, че да имат смисъл.

— Че трябвало да получат информация от мен. Неща, които знам. По-скоро съм знаела, защото сега не си ги спомням.

Драйдън мълчеше и чакаше тя да продължи.

— Затова бяха нужни лекарствата в системата. За да ме накарат да говоря насън. Но не беше само това. Лекарствата трябваше да ме накарат да разговарям насън. Някой щеше да ми задава въпроси, а аз щях да отговарям. Все едно, че съм хипнотизирана. Проблемите ми с паметта бяха причинени и от лекарствата. Според русия това беше страничен ефект, който се проявяваше само когато съм будна. Докато спях, говорейки насън, все още си спомнях онова, което знаех. — Тя тихо въздъхна. Драйдън долови емоция във въздишката. И по някаква причина отсенки на страх.

— След време успя ли да научиш какво са измъкнали от теб? — попита той. — Чу ли мислите на русокосия?

Рейчъл поклати глава.

— Те никога не са ме разпитвали. Онова, което чух в мислите му, беше, че веднага след като лекарствата започнат да действат, той и останалите напускали сградата. Да ме разпитват идвали други хора. Те винаги си тръгвали, преди да се събудя. Русият и останалите нямаха представа кои са дори не ги бяха виждали. Така че не можех да разбера какво съм говорила в съня си.

Драйдън гледаше магистралата. Казаното от Рейчъл съвсем не звучеше странно. Той можеше да изброи три наркотика, които действат така, както тя беше описала. Беше виждал много пъти да се прилагат върху хора. И трите имаха страничния ефект, от който страдаше сега момичето: преграда в паметта, издигнала се, след като лекарството е поето за пръв път.

Рейчъл се обърна към него. Той я погледна бегло и видя, че веждите ѝ бяха повдигнати — израз на объркване от онова, което току-що беше чула в мислите му.

— Има много неща за мен, които някога трябва да ти обясня — каза Драйдън. — Ако те интересува.

Тя кимна и отново се загледа напред.

— Информацията, която се опитваха да получат от теб — отбеляза той, — изглежда те плаши.

Рейчъл кимна отново и той чу същото пресекливо дишане като преди.

— Защо се страхуваш от нея? — попита той.

— Защото те се страхуваха. Русият, останалите там, войниците. Те самите не бяха информирани, но познаваха други хора, които знаеха някои подробности. Други хора, които работеха за Гол, но на по-високи постове. Каквато и да е информацията в главата ми, те са ужасени от нея. Уплашени са така, както се плашат хората, щом става дума за наистина големи неща. Като болести. Като война. Имам чувството, че нещо… нещо се готви.

Студът в гласа на момичето сякаш проникна в костите на Драйдън.

— Това е — завърши Рейчъл. — Това е всичко, което знам. Страх ме е.

Преди Драйдън да успее да зададе въпрос, нов чифт фарове се появи зад тях на магистралата. Новодошлият смени лентите, за да надмине друга кола. Движеше се бързо.

Рейчъл реагира или на Драйдъновите мисли, или на неговата внезапна тревога. Тя се обърна, наведе се напред и се вгледа в огледалото на пътническата врата.

Драйдън не откъсваше очи от своето огледало, поглеждайки пътя само от време на време. Новопоявилият се автомобил мина пред светлините на колата, която надмина и за кратко се очерта формата му. Приличаше на микробус.

Гол наблюдаваше форда, чиито двигателен отсек и кабина бяха осветени в призрачното синьо-бяло на топлинното излъчване, от три различни ъгъла. Една четвърта миранда имаше по-широк зрителен ъгъл, който включваше и микробуса на Кърен и неговия екип. Той скъсяваше разстоянието с лекота и нямаше никакви признаци, че Сам Драйдън е забелязал преследвачите. Пикапът поддържаше същата скорост.

Телефонът на Гол звънна. Беше Холингс, човекът, на когото беше възложил да изрови засекретената част от служебното досие на Драйдън. Гол не вдигна. Нищо на света не беше по-важно от драмата, която щеше да се разиграе на тези монитори с жестока бързина и резултатност. Или поне така се надяваше. Драйдън беше добре обучен войник, но цялото обучение на този свят не можеше да компенсира превъзходството, срещу което беше изправен. Кърен и неговият екип бяха шестима мъже с най-модерни оръжия и обучение. На тяхна страна беше и елементът на изненадата.

Микробусът се доближи на петстотин метра. Вече не можеше да се измъкне.

Телефонът спря да звъни.

Драйдън наблюдаваше как микробусът се приближава. За да не се набива на очи, беше намалил малко първоначалната скорост, но въпреки това през последните шейсет секунди преполови разстоянието.

— Как ни намериха? — попита Рейчъл.

Драйдън се замисли за безформеното подозрение, което беше изпитал по-рано, докато се ослушваше за хеликоптер. Сега то напълно се оформи в съзнанието му. В началото беше пропуснал отговора, защото не знаеше, че е замесен толкова могъщ човек като Гол.

— Използват сателит — обясни той. — Може би дори повече от един.

Той започна да прехвърля възможните последици от това откритие, опитвайки се да запази благоразумие, докато микробусът приближаваше. В зависимост от това колко добри бяха машините, които използват, Гол и хората му можеха да проследят целия сблъсък. В такъв случай щеше да е безсмислено да спре и да побегнат пеша с Рейчъл към хълмовете; топлинните камери на сателитите щяха с лекота да ги проследят и Гол можеше да насочва хората си на земята. Фактически всяко бягство щеше да е безсмислено, ако преследвачите бяха способни да ги последват. Това ограничаваше възможностите, от които нито една не беше благоприятна.

Драйдън почувства как си припомня стари психологически номера, за да държи пулса си под контрол и съзнанието хладнокръвно. Усещането беше странно приятно, като басите на песен, която не си чувал от години.

— Чувствам успокоителни вибрации от теб — обади се Рейчъл, — но се питам защо продължаваш да спазваш ограничението на скоростта.

— Това ги кара да мислят, че изненадата е на тяхна страна — обясни Драйдън, — което на практика означава, че е на наша.

Отпред се показа още един ТИР. Имаше само време да го задмине, преди микробусът да ги настигне.

А това беше много важно, защото Драйдън изведнъж разбра какво трябва да направи. Пътят беше идеален за намисленото: две ленти, заградени отляво с бетонен разделител, а отдясно с пътна мантинела, след което имаше 45-градусов отсек към морето. От двете страни нямаше банкет — все едно бяха в тунела "Линкълн" — точно от това имаше нужда.

Погледна към Рейчъл.

— Вече знаеш моя план, нали?

— Така мисля — отговори тя и се хвана за дръжката на вратата, готвейки се за предстоящия сблъсък.

Драйдън рискува леко увеличение на скоростта, за да надмине тира, като дори включи мигача, когато сменяше лентата. Зад тях микробусът също смени лентите и ускори за последно, за да преодолее разстоянието.

Гол се наведе към най-близкия екран. Целият нощен стрес и безпокойство щяха да свършат след минута в нарисуван с пиксели взрив.

В този миг се чуха стъпки на спринтиращ по коридора човек. На прага се появи един от техниците с безжичен телефон в ръката.

— Сър — избъбри той задъхано, — Холингс се обажда. Казва, че е критично.

Без да откъсва очи от екрана, Гол пое телефона от мъжа.

— Не може ли да почака трийсет секунди? — излая в телефона.

— Сър, не съм сигурен, че може — изстреля Холингс. — Опитах се по мобилния ви, но не можах да се свържа…

— Губиш ми времето. Просто кажи — скастри го Гол.

— Отворих част от засекретеното досие на Сам Драйдън. Той е значително по-напреднал от "Делта". Ако хората на Кърен още го преследват, трябва да бъдат информирани.

— Какво е правил Драйдън след "Делта"? — попита Гол.

— Участвал е във федерална програма на име "Копой". Може да е под чадъра на министерството на вътрешните работи. Още не мога да разбера.

— Какво е работил за "Копой"?

— Единственото, с което "Копой" се занимава — тайно прехвърляне на затворници.

Думите се вляха в съзнанието на Гол като ледено течение.

Очите му отново се върнаха на екраните. Пикапът се движеше със скорост близка до разрешената. Мъжът на волана имаше шест години опит в отвличане на хора за правителството на Съединените щати. Шест години развиване на умения, които включват насилствени сблъсъци във всяка възможна цивилна обстановка.

Гол се съсредоточи върху микробуса, който бързо гълташе разстоянието до пикапа, и тогава видя абсурда, който от минути беше пред очите му: по същество вероятността човек като Сам Драйдън да не забележи, че го преследват, е равна на нула.

Гол пусна безжичния телефон и в същия миг взе мобилния.

Глава 6

Кърен наблюдаваше как F-150 се промъкна край предницата на тира отпред.

Над облегалката виждаше силуетите на Драйдън и момичето.

— Когато се върне в дясната лента — започна той, — аз ще остана в лявата и ще се доближа, все едно ще го изпреварвам. Бъдете готови да откриете огън, когато кажа.

Тримата стрелци на средната седалка заеха позиция. Четвъртият се приготви да плъзне вратата назад, за да се отвори.

Мобилният телефон на Кърен започна да звъни. Беше Гол. Протегна ръка да отговори, после просто го пренебрегна. Щеше да бъде грешен ход сега да отклони вниманието си от акцията.

Пред тях Драйдън се върна обратно в дясната лента. Кърен ускори покрай тира и се приготви да го задмине. Щеше да го направи за по-малко от десет секунди. Мъжът при страничната врата я отвори. Вятърът нахлу с рев в буса. Стрелците свалиха предпазителите на автоматите МР-5.

В последните секунди преди акцията да започне, Кърен се улови да се чуди как човек като Сам Драйдън, бивш войник от "Делта Форс", да не говорим за това, което е бил през онези шест засекретени години, може да бъде толкова наивен.

В този момент Драйдън направи нещо странно.

Пусна мигача на пикапа и премина отново в лявата лента, макар пред него да нямаше нищо за надминаване. Пикапът отново се озова точно пред буса.

— Какво, по дяволите, е това? — възкликна Кърен.

Драйдън наблюдаваше тира и микробуса в огледалото си за обратно виждане. Изборът на момента щеше да се свие до десети от секундата, макар че нямаше начин да бъде толкова точен в изпълнението. Щеше да стане голяма касапница.

До него Рейчъл си сложи колана.

Микробусът вече беше само на една кола дължина от задната броня на пикапа. Тирът беше на две дължини зад пикапа, но в другата лента.

— Достатъчно близо за правителствена работа — измърмори Сам и буквално стовари крак върху педала на спирачките.

Резултатът беше такъв, за какъвто можеше само да мечтае.

При високата скорост, с която микробусът се носеше по магистралата, шофьорът му нямаше нито време, нито достатъчно пространство, за да реагира. Нямаше къде да отиде освен вдясно на лентата точно пред тира. Микробусът се стрелна натам, пропускайки задната броня на пикапа само с няколко сантиметра.

В същия миг Сам вдигна крак от спирачния педал. Скоростта му беше паднала на шейсет километра. Когато микробусът мина покрай задницата на пикапа, Сам също се стрелна надясно, блъсвайки отстрани предницата на буса. Ударът го запрати странично в мантинелата.

С повече от сто километра в час.

Останалото беше физика: маса, инерция, триене, скорост — в никое от тях нямаше каквато и да е прошка. Предницата на микробуса се заби в мантинелата, а задницата му се плъзна навън. Завъртя се на повече от 360 градуса, докато гумите не намериха сцепление на настилката, а бусът беше повече или по-малко наклонен встрани, и го запратиха в салто по магистралата. В огледалото Драйдън видя поне две тела да излитат от отворената странична врата на буса.

Всичко това се случи за три секунди, след като той беше натиснал спирачките. През тези три секунди шофьорът на тира също се опитваше да спре, но без успех. Камионът се вряза в обърнатия микробус и го запрати в серия от салта, преди и той, и бусът да спрат в дъжд от искри. Резервоарът на буса се беше спукал и запалил по време на акробатичните изпълнения и сега, когато отломките спряха, се разгоря бурно.

Драйдън спря пикапа на петдесетина метра от мястото, слезе на магистралата и погледна назад. Видя шофьорът на тира как отваря вратата, скача на асфалта и хуква с все сили, защото сигурно очакваше бусът да избухне като бомба. Обаче по-голямата част от бензина се бе изляла от резервоара по магистралата по време на множеството преобръщания, а остатъкът вече гореше. Драйдън присви очи от блясъка и видя пътниците, затворени в капана на каросерията, напълно обгърната от пламъци. Двамата, които бяха изхвърлени при удара, лежаха далеч назад върху асфалта. Може би бяха живи. Нямаше скоро да могат да бъдат полезни на Гол, ако изобщо ставаха за нещо.

Драйдън се върна обратно в кабината. Намери Рейчъл вторачена в него с големи очи.

— Съжалявам, че трябваше да се случи — каза той.

Помисли дали да не каже повече в оправдание на действията си, но после се отказа. Тя не беше глупава, а и беше време да тръгват. Без съмнение Гол вече изпращаше всички, които можеше да вдигне на крак. Вероятно този път с нещо с криле или с витла. Единственият начин да оцелеят през следващия час беше да се измъкнат от сателитите, макар в момента Драйдън да нямаше представа как може да го направи. Каквото и да измисли, щеше да му трябва време да го осъществи, но не можеше да каже дали разполага с нужното. Включи на скорост и подкара пикапа. Този път обаче го засили със сто и трийсет. Най-високата скорост, която можеше да вдигне, без да рискува двигателя.

Стрелна поглед към Рейчъл. Тя гледаше право напред, а очите ѝ бяха пълни със сълзи. Избърса ги и каза:

— Нямах намерение да те карам да се чувстваш виновен. Ти ме защити и нямаше друг начин. Разбирам го. Онова, за което плача, е странно… и глупаво. Просто съм си такава.

— Ако искаш да говорим за това, давай.

За миг тя запази мълчание. После заговори:

— Когато ги удари странично, в малкото време след това, преди да се блъснат в мантинелата, бяха достатъчно близо, за да мога да чуя всички. В мига преди да се блъснат, всички знаеха, че ще умрат. Движеха се толкова бързо и изгубиха контрол така внезапно, че всички знаеха. Едновременно изпитваха кофти чувство. Цялата им коравина беше изчезнала, цялото им обучение, всичко. Не беше останало нищо освен страх и прозрението, че са мъртви.

Драйдън я видя да се обръща към него.

— Хареса ми — призна тя. — Хареса ми, че беше толкова зле за тях. Помислих си: Това заслужавате, надявам се, че боли. Изпитвах това чувство в продължение на секунда, после ми хрумна колко ужасно е да се мисли така. Направо ми се доповръща.

Тя отново избърса очи. Изглеждаше много нещастна.

— Ако има човек на този свят, който да заслужава да си отмъсти, това си ти — опита Драйдън да я успокои.

— Въпреки това не ми се струва правилно.

Рейчъл вдигна отново крака на седалката и положи глава на коленете си.

— Трябва да ме накараш да млъкна за малко — каза тя, — защото ти е нужно време, за да помислиш.

Драйдън кимна.

— Да, трябва ми време да помисля.

Глава 7

Компютърната зала гъмжеше от хора. Гол беше повикал още четирима инженери в помощ на Лаури да разгледат картите на градовете, които лежаха пред Сам Драйдън по магистрала 101. Беше особено важно да предвидят следващия му ход или поне да намалят броя на възможностите. Сега вече би било глупаво да се предполага, че Драйдън е наивен. Вероятно знаеше, че го наблюдават със сателити, дори след като се беше отървал от екипа на Кърен. Очевидно сега основната му цел щеше да бъде да се откачи от тях.

Едно от предимствата, от които Гол можеше да се възползва, беше степента на подобрение в сателитите през годините, след като Драйдън бе напуснал "Копой". Мирандите надхвърляха по мощност и възможности за приспособяване всичко, което е било на небето по времето, когато Драйдън бе служил. Вероятно беше намислил заблуждаващ ход и сигурно щеше да бъде достатъчно хитър, за да заблуди всеки от сателитите, с които е работил. Обаче със сигурност нямаше да успее да метне мирандите.

Беше достатъчно да не изпускат Драйдън от очи в продължение най-много на половин час и след това всичко щеше да приключи. Гол вече бе провел нужните разговори. Беше започнал да телефонира още преди бусът на Кърен да престане да се преобръща, за да започне втория си опит. След минути един АН-6 "Литъл Бърд" излетя от площадка в Лос Аламитос. Сега се носеше на север през Лос Анджелис с двеста и петдесет километра в час право към Драйдън, който се намираше на север от града и се движеше на юг.

Гол закрачи из помещението и мълчаливо се укори, че не беше изпратил хеликоптера по-рано. Още когато момичето беше избягало. Ако беше направил така, машината можеше да бъде над пикапа, когато нещата на магистралата се прецакаха. Обаче по онова време нямаше причина да мисли, че Кърен може да се провали, след като мирандите бяха открили местоположението на Рейчъл и нейния нов приятел. При целия стрес да я намерят, на Гол и през ум не му беше минавало, че екипът може да бъде победен.

Той се отпусна на креслото пред екраните, които показваха сателитните кадри. Един показваше под широк ъгъл как АН-6 прекосява Сенчъри Сити. Три други бяха насочили камерите си към бързащия пикап с Драйдън и момичето. Намираха се на километър и половина от първата възможност след Ел Седеро да слязат от магистралата. Техниците на Гол вдигнаха очи от картите, когато пикапът наближи изхода. Те бяха съставили списък от възможни цели, към които Драйдън можеше да се насочи, за да се отърве от сателитите. Общото мнение беше, че той трябва някак да слезе под земята. Например в мазето на голяма сграда или дори в някой отточен тунел. Ако избере достатъчно голяма сграда или пък сложна система от отточни тунели, ще има избор между дузина възможни изходи, някои от тях отделени на стотици метри. Гол се надяваше Драйдън да направи точно това, подведен от опита си със старите сателити, за които това би било невъзможна задача, но за мирандите — детска игра.

На мониторите фордът мина край изхода, без да завие по него. Техниците веднага елиминираха две страници от приготвените материали и съсредоточиха вниманието си върху изходите по-нататък.

Програмата непрекъснато отчиташе разстоянието между Драйдън и АН-6 — двата обекта се приближаваха един към друг със съчетана скорост от 381 километра в час. Ако Драйдън продължи пътя на юг, хеликоптерът ще го пресрещне дори по-скоро от очакваното. За съжаление беше стигнал до гъстонаселен район с половин дузина изходи през следващите няколко километра.

Гол стана и отново започна да крачи из помещението. Собствената му увереност го дразнеше. Беше убеден, че в края на краищата Кърен ще свърши работата и в резултат се забави да предприеме своята следваща стъпка. Макар да бе почти невъзможно Драйдън да успее да се скрие от мирандите, благоразумието изискваше да има някакъв план Б. Гол излезе в коридора и отново се обади на номера във Вашингтон. Отговориха на второто позвъняване.

— Ако Драйдън се измъкне на сателитите — каза Гол, — ще изчезне от лицето на земята. Не си заслужава да се наблюдават къщите на стари приятели и роднини. Той няма да направи подобна грешка и ние няма да имаме нишка, за да го пипнем.

— Какво искаш да кажеш? — попита мъжът. Сега звучеше по-разсънен. Вероятно алкохолът го беше раздвижил.

— Ако го изгубим, ще е нужно нещо крайно, за да го намерим. Ще трябва да насочим очите на цивилизования свят към него. Да направи нещо, което със сигурност ще владее заглавията с дни.

В другия край на линията настъпи мълчание. Гол си представи как мъжът се отдалечава от уши, които биха могли да чуят нещо.

— Имаш ли нещо предвид? — попита човекът от Вашингтон.

Гол помисли и отговори:

— Да, в общи черти.

— Разкажи ми.

Гол му обясни. Нарисува картината с широки мазки за трийсет секунди.

— Ако направим това и нещо се обърка — каза мъжът,

— Ще имаме големи неприятности.

— Ще имаме по-големи неприятности, ако тя се измъкне.

От другата страна отново настъпи мълчание. Гол чуваше дишането на мъжа.

— Ще говоря с Марш от "Вътрешна сигурност" — най-накрая каза мъжът. — Звънни ми, когато има някакво развитие. — После затвори, отнемайки на Гол възможността да отговори.

Той се върна в компютърната зала. Инженерите бяха развълнувани и изпращаха поредица тревожни команди на мирандите, с които разполагаха. Сега и четирите бяха насочили обективи към форда.

— Слезе от магистралата — съобщи Лаури. — Движи се към цяла група от възможни места. Най-вероятната му цел е четириетажна болница на половин километър нататък.

Една от мирандите вече бе изкомандвана да наблюдава болницата. Програмата беше извадила схемата на сградата от някаква база данни. Постройката имаше дванайсет изхода, включително подземен, който водеше по тунел към втора болница от другата страна на улицата. Тя от своя страна разполагаше със седем изхода. Между двете сгради имаше пет подземни сервизни тунела.

Другите сгради бяха също толкова сложно проектирани и нямаше как да знаят чак до последния момент коя от тях ще избере Драйдън. Обаче самият факт, че се придвижва към тях, беше добър знак. Засега правеше онова, което инженерите бяха предсказали.

— Хайде, задник — измърмори Гол, — влез в капана.

Драйдън се спускаше по почти пустите улици. Небето още беше мастиленочерно, а признаците на разсъмването сигурно щяха да се появят след около час. Пред тях стърчаха силуетите на няколко средно високи офис сгради сред простиращи се наоколо ниски постройки: магазини, ресторанти, складове.

Чувстваше очите на сателитите върху си като кръстчето на оптика. След като се бяха отдалечили от мястото на катастрофата, беше мислил единствено за различните шпионски сателити, с които бе работил в "Копой", и подобренията в техните възможности, на които беше станал свидетел през тези шест години. Оттогава бяха минали още няколко години.

Рейчъл мълчеше. Седеше с ръце в скута. Сигурно беше нервна, но добре го прикриваше.

Пред тях зеленият светофар стана жълт. Драйдън намали и спря.

— След по-малко от минута ще сме там, където отиваме — каза той.

Рейчъл кимна.

— Харесвам плана ти. Толкова е… различен.

— Такъв трябва да е.

Рейчъл се загледа напред през прозореца, оглеждайки се за тяхната цел.

— Откъде знаеш за това място? — попита тя.

— Жена ми и аз се срещахме тук, когато бяхме деца.

— Ще бъде ли опасно? Имам предвид хората вътре?

Драйдън поклати глава.

— Те тренират през цялото време за това, в случай че наистина стане така. Това ще бъде още една тренировка.

— Обаче със сигурност ще ги ядоса.

— Когато всичко свърши, ще им направя дарение.

— Да се надяваме.

На екраните пикапът отново потегли и прекоси кръстовището. Продължи да се движи още трийсетина секунди, след това намали и спря до бордюра. Намираше се на три преки от болницата и далеч от всички останали сгради, които техниците бяха предсказали. Хората му веднага взеха да ровят в писмените си бележки, докато Лаури трескаво търсеше данни в информационните бази, за да установи каква е сградата, пред която беше спрял Драйдън.

Вратите на пикапа се отвориха, Драйдън и момичето излязоха и се затичаха. Двамата спринтираха по дългата алея към главния вход на постройката. Гол се беше вторачил в монитора, който показваше най-широкоформатния кадър на мястото. Планът и външният вид подсказваха едноетажен хотел с малки стаи и дълги коридори. Сателитите успяваха грубо да очертаят телата вътре, разчитайки инфрачервените лъчи направо през покрива. Яснотата на образа беше силно редуцирана, но все още беше достатъчна, за да се установят размерите и очертанията на всяка фигура.

Изглежда всички спяха, разбираемо по това време.

Гол се приближи към най-близкия екран. Нещо в тези спящи фигури го смущаваше, но не можеше да разбере какво.

— Разбрах — обади се Лаури. — Това е интернат.

Инженерите се спогледаха. Какво място беше това, че да излъжеш сателитите?

Гол изведнъж разбра какво го беше смутило в спящите фигури. Всички бяха дребни. Всички бяха деца.

— Мамка му — изруга той.

Разбира се, всички врати щяха да бъдат заключени. Но това нямаше значение. А и целта не беше да влязат тихо. Всъщност това беше твърде далече от техните планове. Както тичаше, Драйдън се наведе и вдигна тежък декоративен камък, който лежеше отстрани до пътеката. Когато с Рейчъл стигнаха, той го запрати през прозореца до лявата врата. Празната рамка беше твърде тясна, за да мине Драйдън, но Рейчъл се справи без затруднения. Секунда по-късно тя отвори вратата отвътре.

Хукнаха по коридора, докато стигнаха до първото разклонение. Тогава Драйдън спря и се обърна към нея:

— Нали знаеш какво да правиш? — попита той.

Рейчъл кимна.

— Добре. Когато излезеш, бягай на изток. Това е посоката, в която се движехме с колата. Ще се срещнем на пет преки от тук. Но и тогава ще се движим на разстояние един от друг.

— Разбирам — отговори тя.

Той я потупа по рамото.

— Хайде сега да вдигнем малко шум.

Те се разделиха и поеха по отклоняващите се в противоположни посоки коридори. Драйдън забеляза копчето на системата за противопожарна тревога на двайсетина метра пред себе си, но преди да успее да счупи стъклото и да го натисне, воят на стодецибеловата аларма разкъса нощната тишина. Рейчъл го беше изпреварила.

Гол нямаше нужда от звук, за да разбере какво се е случило. Всички спящи фигури се събудиха едновременно и реагираха в съвършена хармония. Беше сюрреално да гледаш случващото се отгоре. След секунди се изсипаха по коридорите.

Тогава фигурата на Рейчъл изчезна сред морето от останали деца. Драйдън щеше да е по-лесно различим, защото беше по-висок от тях, но с толкова хора на едно място, коридорите се превърнаха в реки от бяло-сини топлинни точки. Дори по-лошо, фигурите на учители или каквито там други възрастни живееха непрекъснато в интерната, започнаха да излизат от различните крила на сградата, за да се опитат да овладеят хаоса. Когато тълпата се излееше на улицата, нямаше как да различат Драйдън сред тях.

Драйдън крачеше сред морето деца, които се носеха към най-близкия изход. Докато се движеше сред тях, чу слух, който се разпространяваше сред тълпите по-бързо, отколкото ги носеха краката им. Носеше се от човек на човек със скоростта на взривна вълна от мястото, където Рейчъл го беше пуснала: Не е пожар, а изтичане на газ. Затова се отдалечете колкото може повече от сградата.

Гол се беше отдръпнал от екрана и наблюдаваше как всичко се разпада пред очите му. Хората се изливаха от вратите на интерната и хукваха във всички посоки. Ако се бяха спрели на разстояние една или две преки, мирандите сигурно щяха да успеят да ги проследят като група и да забележат всяко измъкване от нея. Така щяха да успеят да забележат Рейчъл и Драйдън.

Обаче бягащите деца и учители не се спряха след пряка или две, нито дори след пет. Започнаха да се проявяват и странични ефекти: хората в другите сгради, работниците от нощната смяна или дошлите по-рано за първата, виждайки паническата евакуация, се включиха в хорския поток.

Районът на издирване просто беше твърде голям и прекалено оживен. Чисто претоварване с информация както за сателитите, така и за инженерите.

— Шибана работа — отбеляза Лаури. Ръцете му хвърчаха по клавиатурата, за да изкомандва два от сателитите да увеличат формата на кадрите. — Децата не трябва ли просто да се подредят отвън, когато има противопожарно учение? В нашето училище поне го правехме така.

— Драйдън е помислил за това — отговори Гол.

— Откъде може да е знаел, че трябва да го направи така?

— Не е знаел — обясни Гол. — Но е знаел, че не знае. Чат ли си?

— Не — призна Лаури. След това се обърна към най-близкия от инженерите и нареди:

— Кадър двайсет и шест на два по два километра. Можем да го пипнем.

— Не, не можем — възрази Гол. Взе телефона си и отново излезе от помещението.

Глава 8

Пустинята лежеше в медитативно спокойствие под розовеещото небе, чакайки зората. Драйдън караше джипа "Чероки" не по-бързо от рядко срещаните коли, които идваха от Палмдейл на север и влизаха в пустинята.

Той и Рейчъл бяха взели колата от паркинг на повече от километър и половина по-нататък от интерната.

След двайсетина километра смениха регистрационните номера с други, които преди това задигнаха. После първо поеха на изток през долината Сими и северната част на Сан Фернандо, след това нагоре през каньоните и влязоха в пустинята. Драйдън беше избрал възможно най-оживения път като предпазна мярка срещу повторното им откриване от сателитите.

Заради всичко това едва сега започна да се отпуска. Тъй като нямаше как да познава възможностите на сателитите, не беше сигурен, че номерът с интерната ги е преметнал. Беше подготвен всяка насрещна кола да започне да бълва автоматичен огън. През цялото пътуване държеше мозъка си зает единствено със сценарии за реакция и възможни процедури срещу всякакви форми на атака, включително от небето. Тези планове трябваше да се променят, за да подхождат на всеки участък от пътя, по който се движеха.

Най-сетне изпита увереност, че ако трябва да очакват неприятности, досега те вече щяха да са се случили, затова позволи на сценариите постепенно да избледнеят.

Рейчъл видимо реагира на промяната, сякаш Драйдън беше изгасил жужащо радио.

— Как успяваш да го правиш? — попита тя. — Как може да се съсредоточаваш до такава степен?

— Това е стар номер. Научаваш го с течение на времето и практиката.

Известно време пътуваха в мълчание. Пустинята и магистралата още бяха сумрачни, но пред тях и от лявата им страна планината Сан Гейбриъл беше започнала да улавя изгрева.

— Лекарствата, които използваха… успя ли да… чуеш… как се казват? — попита Драйдън.

Рейчъл поклати глава.

— Русият не мислеше за наименованието. Все едно беше неговото собствено име… вече го знаеше и нямаше за какво да мисли за него.

— Само едно определено лекарство ли беше?

Рейчъл кимна.

— И винаги ти го е вливал със система?

Още едно кимване.

— Какъв цвят беше? Имам предвид течността.

Рейчъл се замисли.

— Прозрачна, но някак си синкава. Цветът едва се долавяше.

— Когато ти я даваха, тя те приспиваше след две до три минути, нали?

— Да.

— И точно преди да заспиш, ръцете ти започваха да треперят, а в устата се появяваше вкус на горчица, без да си яла такава?

Тя се вторачи в него.

— Да.

Драйдън кимна.

— Да, има шепа лекарства, които се използват за разпит по време на сън. Това е най-разпространеното — Той погледна към нея. — Паметта ти ще се върне, но не веднага. Ще отнеме седмица, а може и малко повече.

Реакцията ѝ на тази новина беше сложна. От една страна, в очите ѝ проблесна облекчение, но то почти веднага беше заменено от нещо, което много приличаше на страх. Или най-малкото безпокойство. Драйдън си помисли, че знае защо.

В Росамонд спряха пред ресторант от веригата "Бъргър Кинг". В конзолата на джипа имаше доста дребни пари, включително няколко смачкани еднодоларови банкноти. Струваше им се погрешно да ги вземат, макар и от кола, която бяха откраднали, но просто беше нужно да го направят.

Поръчаха си бургери и картофки и занесоха таблите си на една маса отвън. На слънчевите лъчи всяко парче хром по паркираните коли блестеше като острие.

Драйдън осъзна, че за пръв път вижда Рейчъл на светло. Очите ѝ бяха по-тъмни, отколкото му се бяха сторили — тъмнокестеняви като косата. Видяха се и други подробности, невидими в мрака: момичето беше кожа и кости, ръцете му бяха покрити със синини, получени по различно време. Издайнически знаци за връзването с каишки, червена подутина, където е бил абокатът.

Спомни си за дъсчената пътека и как се блъсна в него на кръстовището. Ако не беше там, какво ли щеше да се случи с нея? Можеше да поеме на север по пътеката. Сама знаеше, че пътят на юг беше затворен. Може би щеше да скочи на бреговата ивица и да побегне на север. Каквото и да беше направила, щяха да я хванат за не повече от две минути.

Тя седеше вперила очи в таблата си. Вятърът си играеше с косата ѝ.

— Съжалявам — промълви.

— За какво?

— За това. Че се забърка в тази история. Съжалявам.

— Няма за какво. Всичко е наред.

— Какво е наред? — попита тя. — Не можеш да си отидеш у дома. Където и да отидеш, те ще…

— Стига — каза той колкото можеше по-меко.

Тя млъкна и задържа погледа му.

— Нали можеш да чуваш мислите ми — продължи той. — Ако можех да върна времето и да не бъда там снощи, щях ли да го направя?

Челото ѝ се сбръчка. Тя отново сведе очи към масата и едва доловимо каза:

— Благодаря!

Пустинни птици кръжаха над ресторанта. Кацнаха и започнаха да подскачат на няколко метра от масата. Рейчъл ги гледаше и те станаха причина за първата нейна усмивка, която Драйдън видя. Тя накара очите ѝ да блеснат. После хвърли на птиците последните картофки. Беше погълнала храната си за минути. Мазна храна от ресторант за бързо хранене, но очевидно най-доброто, което беше яла през последните два месеца. Минута по-късно птиците вече ги нямаше, издигнаха се във високи арки над паркинга и покритата с храсталаци пустош. Рейчъл ги наблюдаваше, очите ѝ поемаха безкрайното открито пространство около тях, равната повърхност на пустинята, проснала се чак до планините. Драйдън се запита как ли ѝ се струва, след като е прекарала два месеца в една стая.

— Как избяга? — попита той.

Рейчъл захапа долната си устна.

— Направих нещо много лошо. Искам да кажа, че беше единственото, което успях да измисля. Като казвам, че съжалявам, това е самата истина. Обаче… беше лошо.

Драйдън мълчаливо чакаше.

— Снощи русият ми даде лекарството в седем, както всяка вечер. Събудих се малко преди три сутринта. Също както всяка нощ. Обаче когато се събудих този път, той дойде с друго пликче с лекарство. Преди това никога не се беше случвало. И не беше обичайното лекарство. За това мислеше. Беше нещо, наречено барбитурат. В пликчето за вливане имаше достатъчно, за да ми спре сърцето. Предполагам, че това е била и целта.

— Боже.

— Казах му, че зная какво е това. Той се обърка, но не спря да прави това, което му бяха наредили. Тогава му казах нещо друго. Нещо, което бях чула в мислите на войниците, когато ме връзваха за през нощта. Фактът, че беше истина, сигурно ми помогна да звуча убедително. — Тя замълча за миг. — Имаха заповед да го вържат и сложат в буса с трупа ми и да закарат и двама ни до кариера за чакъл на петдесетина километра северно от Ел Седеро. По пътя щяха да увият главата му с домакински станиол, за да го задушат, и щяха да го погребат върху мен.

Драйдън си представи сцената. Мъжът, застанал там, слушайки думите ѝ, които знае, че са истина. Защото знае за какъв човек работи.

— Какво стана после?

— Попитах го дали знае как действа охранителната система на сградата. Отвърна, че не знае. Казах му, че знам толкова, колкото наемниците, което значи всичко. Казах, че ще му помогна да избяга, ако след като излезем, ме пусне да си вървя. Съгласи се. Беше готов да го направи, защото знаеше, че не може да ме излъже. Стигнахме до задната врата на сградата. Казах му кода, за да изключи алармата. Обаче не му казах, че зад сградата има детектори за движение и че няма как да се изключат.

Драйдън реши, че знае какво ще последва. Ако тя се чувстваше зле заради станалото, той беше готов да се почувства добре вместо нея.

— Казах му, че трябва да тичаме — продължи тя. — Отворихме вратата, преброихме до три и хукнахме. Той мина пет-шест метра, преди да светнат прожекторите и да залеят всичко със светлина. В този момент осъзна, че не го бях последвала. Обърна се и ме видя още да стоя на прага. Тогава разбра. Обаче вече нищо не можеше да направи. Нямаше друг избор, освен да продължи да тича. Излязох и се скрих в един храсталак до стената. В този момент войниците изскочиха и се впуснаха след него. Изчаках, докато се изгубят от погледа ми, и тогава побягнах, но в обратната посока. Десет секунди по-късно чух изстрелите. Не знам каква преднина успях да спечеля с това. Може би минута. Видях фенерчетата им зад мен доста скоро след изстрелите.

В края на разказа гласът ѝ беше спаднал почти до шепот.

— Зная, че го заслужаваше — добави Рейчъл, — но не ми харесва да си казвам, че си го беше заслужил.

Върнаха се отново на пътя. Стигнаха до магистрала 58 и поеха на запад към Сан Гейбриъл. После Бейкърсвил. Изкачвайки се по подножието на планината, Драйдън погледна в огледалото за обратно виждане. Пустинята Мохаве проблясваше на слънцето като разпръснати парченца строшено стъкло. Като разбитите руини на някой древен град.

Каквато и да е информацията в главата ми, те са ужасени от нея. Уплашени са така, както се плашат хората, щом става дума за наистина големи неща. Като болести. Като война. Имам усещането… че нещо се готви.

На пътническата седалка Рейчъл потрепери. Погледна към Драйдън.

— Плашещо е да чакаме цяла седмица, за да разберем какво знам — отбеляза тя. — Каквото и да е, може би ще успея да предупредя хората, стига да си спомня.

Драйдън се замисли за лекарството, което ѝ бяха дали. Спомни си местата, където беше видял да се използва — малки стаи от сгурбетонни тухли в Кайро и Тикрит, трюмове на кораби, хвърлили котва в Диего Гарсия. За няколко секунди му се стори, че неговото минало е още един пътник на задната седалка, който се е навел напред в пространството между него и Рейчъл. Той пренебрегна усещането и отново се съсредоточи върху лекарството. Върху характерните особености, които знаеше.

— Може би има по-бърз начин да стигнем до спомените ти.

Глава 9

Навсякъде можеш да си щастлив.

С годините тази сентенция се беше превърнала в един вид мантра за Гол. Нещо като морална обувалка, предполагаше той, макар да не му се искаше да мисли по този начин. Или пък организационен принцип.

Беше чул думите от приятел в колежа, който стана успешен адвокат. Веднъж този стар приятел беше разпитвал петнайсетгодишно момиче, изнасилено на купон на студентско сдружение. Момичето беше беден бял боклук от Юга, а момчетата — студенти в Тюлейн от богати семейства, лелята на единия от тях беше федерален съдия. Години след случката по време на няколко питиета този стар приятел му обясни необходимата нагласа, за да изкараш малко момиче да свидетелства и да го разкъсаш на парчета пред собственото му семейство. Въпрос на грижлива стратегия. Няма съмнение, че най-накрая ще се разплаче пред съдебните заседатели, но това е без значение, стига преди това да успееш да я изкараш лъжкиня. Да, съдебните заседатели ще изпитат желание да я защитят, да, това чувство дори ще се усили, когато тя се разреве, но ако преди това си съумял да я препънеш с нейния собствен разказ, ако си успял да го направиш както трябва, няма да изглежда, че тиранизираш горкото момиченце. Ако го изиграеш както трябва, ако, както казват футболистите, придадеш фалц на топката, тогава плачът всъщност ще работи против нея. Ще отслаби показанията ѝ. Трябва да имаш всичко това предвид, докато в подсъзнанието ти като някой стар хладилник бръмчи знанието, че клиентите ти са го извършили. Притиснали са я на земята в коридор встрани от кухнята. Музиката била толкова силна, че усещала басите с раменете и хълбоците си, притиснати в пода. Толкова силна, че хората в съседната стая не можели да чуят нейните писъци, докато и тримата негови подзащитни я изчукали. Не било негова работа да се чуди защо са го направили — моментно хрумване, твърде много алкохол, мъжете са си мъже и така нататък. Нито пък, че изглеждали фалшиви колкото си искат, когато седмица по-късно гледали разкаяно в кабинета му, а очите им били пълни единствено със страх за собственото им бъдеще. Не, неговата работа била да им помогне да спасят това бъдеще. И ако това означава да разкъса едно момиче, докато свидетелства, да го насили отново, съвестта му ще го гризе само ако ѝ позволи. А и какво от това? Той просто си вършел работата. Навсякъде можеш да си щастлив!

Гол беше установил, че всеки път, когато животът го изправяше срещу нещо трудно, тази идея му беше полезна като мачете в джунглата. В кариерата му имаше много проблеми, от които да се измъкне с нейна помощ, както и възможности, при които да си пробие път, размахвайки я. Стига, разбира се, да я владее. Дори му помогна да зарови стари вини, както онзи грозен плисък на вода под Харвардския мост, който понякога чуваше в мрака, преди да заспи.

Сега, застанал под палмите близо до височината над морето на около стотина метра от Топанга Бийч, поговорката му се въртеше из главата. Магистралата покрай брега на Тихия океан се виеше по крайбрежието далеч под него. Отвъд нея океанът лежеше светлосин под късното сутрешно слънце. Гол видя черен джип да излиза от магистралата и да поема по пътя в каньона. Мина острите обратни завои и на кръстовището зави по Овърлук Драйв, където спря до беемвето на Гол. Наоколо нямаше други коли или хора.

Задната врата на джипа се отвори и слезе човек на име Денис Марш. Беше на петдесет, стегнат, а косата му бе започнала леко да оредява. От вятъра, който духаше откъм океана, вратовръзката и крачолите на панталоните му заплющяха. Марш прекоси разстоянието до мястото, където стоеше Гол, подпря длани върху горната част на дървените перила и се загледа в морето. Не си стиснаха ръцете.

Гол не попита как е минал полетът му от Вашингтон. Марш беше пристигнал тук на задната седалка на един тренировъчен F-16, стрелката на скоростомера залепена на Мах 2, за да могат да говорят лично. Има неща, които човек не може да обсъжда дори по шифровани телефонни линии.

Гол огледа лицето му. Познаваше Денис Марш повече от двайсет години. Когато се налагаше, беше реалист, иначе нямаше да бъде министър на вътрешната сигурност, но беше далеч от философията Навсякъде можеш да си щастлив! Факт, който караше Гол леко да нервничи, като се имаше предвид постът на Марш.

Ако малки хора създаваха проблеми, с тях човек можеше да се оправи сравнително лесно. Като идиота лекар, който се грижеше за Рейчъл в Ел Седеро. Преди седмица мъжът се беше срещнал за обед с един тип от "Лос Анджелис Таймс". Аудиозаписи от срещата не показаха нищо осъдително, освен това излезе, че репортерът е братовчед на лекаря, но Гол беше решил да играе на сигурно. Защо да оставяш врата към възможни неприятности? Обаче подобни лесни решения не бяха на разположение, когато си имаш работа с някого на равнището на Марш.

— Чух се с нашия приятел — каза Марш. Очите му останаха впити в океана. — Той ми обясни какво искаш да направя.

Гол не отговори.

— Няма начин да извърша това на сляпо — продължи Марш. — Знаеш това. Трябва да ми кажеш с какво си имам работа. Искам да знам всичко.

— Не мога да ти кажа всичко. Дори аз самият не знам всичко.

— Ако направя каквото искаш, рискувам много повече от затвор — каза Марш. — Рискувам да стана нарицателно за престъпник. Кажи ми.

Гол искаше да му каже, да го успокои. Искаше да му припомни, че заради това наоколо се търкалят и мачкат големи политически скали и че сред хората, които искат проблемът да бъде решен, е и началникът на Марш — човекът с розовата градина пред къщата. С една дума, искаше да му каже, че сътрудничеството по никакъв начин не е услуга, която по-късно би могъл да осребри. Вместо това продължи да говори с уважение:

— Денис, осъзнавам в какво положение те поставям. Длъжник съм ти.

Марш най-сетне се обърна и го погледна. По лицето му беше изписана нетърпимост към подобни глупави любезности.

— Кажи ми.

Гол облегна лакти на перилото и се загледа към магистралата долу. Наистина колко да му каже? Откъде да започне?

— Вече знам една част — продължи Марш. — Знам, че всъщност Сам Драйдън не те интересува. Знам, че има момиче и че си го държал два месеца. Също така знам, че това е свързано с изследвания във Форт Детрик преди повече от десетилетие. — Марш сниши глас, сякаш хората долу на плажа, които оттук изглеждаха като точки, можеха да го чуят. — Мартин, аз идвам от военното разузнаване. Много интересни клюки на кафе за тази област. Зная за опитите с животни преди години в Детрик. За гибоните. Зная, че по-късно е имало опити с хора, с които са се опитвали да постигнат същия ефект. Повече от един достоверен източник твърди, че са се увенчали с успех. Прав ли съм дотук?

Гол кимна, без да го поглежда. В отговор чу рязкото издишане на мъжа.

— Божичко — прошепна Марш. — Тя една от тях ли е? Чете мисли?

Гол прикри реакцията си. Челюстите му не помръднаха, очите не се откъснаха от океанските вълни.

Ако смяташ, че всичко, което може, е да чете мисли, тогава твоите източници не са и наполовина толкова добри, колкото смяташ. Да чува мисли е най-малкото нещо, което Рейчъл може да направи, ако ти влезе в главата.

— Да — отговори той гласно. — Тя може да чува мисли.

Това дори беше истина донякъде, защото докато се върне паметта ѝ, Рейчъл щеше да бъде ограничена само до четене на мисли. Това беше пасивна способност като слуха или усещането на болка. Останалите ѝ способности бяха активни, с възможност за интензивна концентрация.

— Обясни ми — каза Марш — какво точно става? В какво искаш да се набъркам?

Известно време Гол не отговори. По магистралата профуча един открит жълт "Хъмви". Когато мина под възвишението, трите момичета вътре изригнаха писклив смях, чиито звуци веднага бяха отнесени от същия вятър, който развяваше косите им. Гол проследи с поглед колата, която се плъзгаше надолу по крайбрежието към Санта Моника. Какво ли беше усещането да си толкова безгрижен? Да не знаеш колко много ще се промени светът?

— Мартин?

Гол примигна. Той се надигна от перилото и се обърна към Марш.

— Няма да навлизам в подробности какво е станало във Форт Детрик — заговори. — Само ще кажа, че там изследванията приключиха преди пет години и работата беше поета от частни фирми. Военни доставчици.

— Повече от една?

Гол кимна.

— Две. Моята компания "Белдинг-Милнър" и "Уестърн Дайнамикс".

Щом чу това, нещо проблесна в изражението на Марш. Имаше вид на шахматист, който преценява наново подреждането на фигурите по дъската. Много лесно си беше спомнил, че двете фирми са в конкуренция. Яростна. Всички го знаеха. Очите на Марш се присвиха за част от секундата, докато смилаше тази информация.

— Значи двамата сте поели изследванията — отбеляза той.

— Всеки пое своя дял от изследванията — поправи го Гол. После гледаше как Марш обмисля изкусното уточнение.

— Искаш да кажеш, че всяка компания е работила независимо от другата. Без споделяне на информация.

— Без споделяне на информация — потвърди Гол. — Сигурен съм, че правителството беше доволно, че нещата се развиват така. Въпреки онова, което се говори, от време на време са доволни да има малко конкуренция.

— Добре, и кой спечели?

Гол сведе очи. Почувства как стиска челюсти. Глупостите от рода да запазиш непроницаемо изражение не бяха по вкуса на му.

— Другите. За пет години изследванията ни не бяха довели почти до нищо. "Уестърн Дайнамикс" постигнаха успех още в началото.

Марш нищо не каза, очаквайки да продължи.

— В момента са приключили с изследванията и вече имат завършен продукт, който преминава последните изпитания.

— Какъв продукт? — попита Марш.

— Хора. Нямам предвид хора, участващи в тестове, а истински оператори. Верни служители.

— И тези оператори също… четат мисли?

Гол кимна.

Между другото четат и мисли.

По същество агентите на "Уестърн Дайнамикс" можеха да правят същото като Рейчъл, макар че това бе все едно да сравняваш децата младша възраст в отбора по шах с Гари Каспаров.

— Добре, а ти къде се вписваш в тази история? — попита Марш.

— Аз се вписах преди няколко месеца, след телефонното обаждане на добър приятел от Детрик. Ръководител на малка група изследователи, подхванали отново старите изследвания. Имаше информация за лице, участвало в опитите. Момиче. Събитията, които довели до прекратяване на изследванията в Детрик, били… травматични. Момичето не само ги преживяло, но и се измъкнало. Оттогава, цели пет години, тя беше на свобода, но имаше вероятност да я… спечелим отново. Моят приятел се чудеше дали. Белдинг-Милнър" биха искали да оглавят това усилие.

— И да се сдобият с нещо, което биха могли да използват срещу конкуренцията.

— Всичко е позволено.

— Мартин, тя е дете. Какво възнамерявате да правите с нея?

Навсякъде можеш да си щастлив!

— Нищо по-грубо от нужното. Повечето от опитите, които си бяхме наумили, могат да бъдат извършени и с няколко капки от кръвта ѝ. Или функционално сканиране с магнитно-резонансен томограф. Обаче първата ни стъпка беше да проведем разпити под въздействието на лекарства. Заслужаваше си да проверим познанията ѝ.

— И?

Гол въздъхна.

— Да, знаеше нещо.

— Какво знаеше?

Гол дълго време не отговори. Далеч на югоизток от Марина дел Рей се плъзна голяма яхта и се обви в трепкащата над вълните омара.

— Какво знаеше момичето? — попита Марш отново.

Гол му каза. Когато три минути по-късно свърши, лицето на Марш беше пребледняло. Капчици пот караха бръчките по челото му да изпъкват повече.

— Това истина ли е? — попита той. — да не е само техническо предложение, разработено от някого…

— Казаха ми, че е в готовност всеки момент да се активизира. Разбираш ли защо момичето не може да бъде оставено да живее? При лошо стечение на обстоятелствата може да се намеси. Тогава ще възникнат сериозни затруднения. Денис, това е нещо много по-голямо от съперничеството между двама военни доставчици. Заповедта ми да я убия дойде от горе надолу. Трябва да я изпълня.

Марш кимна леко. Устата му потръпваше, докато се опитваше с език да навлажни устните си.

— Ще участваш ли в това? — попита Гол. — Ще ми помогнеш ли?

Марш отново кимна, този път едва доловимо. Гледаше покрай Гол към просналия се пред тях Лос Анджелис. Може би го виждаше в светлината на настъпващото.

— Тогава нямаме повече работа тук — завърши Гол. — Знаеш какво да правиш.

Не изчака другия отново да кимне, закрачи към своето беемве, запали двигателя, описа полукръг, за да поеме надолу по хълма, и изви глава, за да погледне Марш отново. Той още стоеше при перилата, изгубен в онова, което току-що беше научил. За миг Гол изпита същото притеснение, както в мига, когато Марш слезе от джипа си. Доколко този човек е реалист? Доколко е склонен да участва? В този момент Марш се обърна, изражението му беше на човек, примирил се с обстоятелствата, и закрачи обратно към колата си.

На всички се налага да го правим, помисли си Гол. Вдигна крак от спирачката, отпусна съединителя и се понесе надолу към пътя през каньона.

Глава 10

Мъжът, който стоеше зад касата в спортния магазин, разглеждаше списание с голи жени. Рейчъл всъщност не можеше да види списанието — мъжът го беше сложил зад плота, сигурно в чекмеджето, за да го скрие, но тя повече или по-малко съзираше изображенията в главата му. Моделите бяха покрити с татуировки. Кожата им беше пробита с метални халки и шипове. От време на време мъжът насочваше вниманието си към някоя жена в магазина. Рейчъл усещаше как очите му се плъзгат по гладките момичешки крака, проследявайки ги чак до подгъвите на техните шорти. Над тези изображения изплуваха мислите му: груби и прости. Приличаха повече на животински звуци. Да да, да, чукай ме, да…

Рейчъл гледаше, доколкото може, да не попада в полезрението му. Придържаше се плътно до Сам, докато той буташе пазарската количка насам-натам. Спортният магазин се намираше в Бейкърсфийлд. Беше малко след десет сутринта и през голямата витрина тя виждаше паркинга и отвъд него града. Всичко пламтеше на слънчевата светлина.

Там беше и колата втора употреба, която бяха купили малко по-надолу по улицата. Някаква "Тойота". Ар Ей Ви 4, както май я нарече Сам. Наистина не беше нова, но той остана доволен от това как върви. Бяха оставили откраднатия джип на един седмичен паркинг близо до летището и оттам отидоха пеша до втората употреба. Обаче първо се отбиха в "Пейлес", за да купят маратонки за нея. Но преди да направят каквото и да е от изброеното, преди още да стигнат в Бейкърсфийлд, бяха поели в планините на югоизток от града по един черен път. В основата на висок бор по средата на гората Сам изкопа пластмасова кутия, в която имаше три неща. Първо плик, съдържащ десет хиляди долара в банкноти от двайсет и петдесет. Следващото беше пистолет с кутия патрони. Последното беше найлонова папка с три комплекта фалшиви документи за самоличност. Всички бяха със снимката на Сам, но с различни имена.

Полезно е да имаш приятели из тъмните места, каза той.

Рейчъл го попита защо му е трябвало да крие подобни неща на това място. Той обясни, че докато бил на старата си служба, понякога работел срещу много силни хора. В един съвършен свят те никога не би трябвало да научат неговото име, но в действителност често се случвали разни неща — гадости винаги се случват, беше си казал той наум.

Искам да кажа, че не за първи път ми се налага да изчезна, обясни той.

Това я накара да се запита: не беше ли Странно, че налетя на някого — а тя буквално налетя върху му — който беше толкова подходящ да я спаси от Гол и неговите хора? Не беше ли това направо невероятно съвпадение?

Веднага след тази мисъл се появи друга, която идваше някъде от дълбините на нейното съзнание. Настина ли беше съвпадение?

Не можеше да си представи какво друго би могло да бъде, но този въпрос я разтревожи.

Стояха пред стелажи, пълни с нещо, наречено скоростно замразени храни: опаковки от лъскаво фолио с етикети, на които се виждаха планинари и надписи с имената на ястия като лазаня с месен сос или печено пиле с ориз.

— Скоростно замразени… ще имат ужасен вкус, обаче са много лесни за носене.

Той напълни половината количка с лъскави пакети. Другата половина вече беше пълна с дрехи от неговия и нейния размер. Най-отгоре на купа дрехи имаше две неща: газов котлон с размерите на шпиндел за дискове и ръчно задвижван филтър за вода. Под дрехите бяха натъпкани две раници, два спални чувала и два чифта туристически обувки. Всичко, което щеше да им е нужно, за да прекарат два или повече дни в гората. Когато излязат отново оттам, тя щеше да знае какво е в действителност. Ако разбира се, не успеят да разберат по-рано.

Една жена на средна възраст мина край тях. Рейчъл улови откъслечните ѝ мисли: Прилича на сивия, но… а това какво е? Не, тези са мъжки.

Далеч назад като фон от намалено почти докрай радио, което въпреки това не спира да шуми, мъжът на касата продължаваше да зяпа мръсното списание.

Сам избута количката до следващата пътека между щандовете. Рейчъл го последва. Беше открила, че не обича да се отдалечава твърде много от него. В сравнение с всички останали, до които се беше доближавала днес, дори хората в други автомобили по магистралата, мислите на Сам бяха уникални. Независимо за какво мислеше в момента, се долавяше чувство, което винаги беше там, чувство, сякаш насочено право към нея. То я караше да си мисли за топлината близо до камината. Така усещаше мислите му. Като защитна топлина. Като прегръдка.

Десет минути по-късно се движеха на север през града, когато се случи нещо необяснимо. Трябваше да спрат на още две места. В магазин за електроника тук, в Бейкърсфийлд, за да купят диктофон, и в друг специализиран магазин в град Вайселия на около час оттам. Онова, което искаха да купят от Вайселия, бяха две необичайни вещи. Сам прекара десет минути в будката на монетния автомат, за да разпита дали ги имат. Те щяха да бъдат само за спешни случаи. Рейчъл силно се надяваше, че никога няма да им дотрябват.

Сам зави наляво към "Бест Бай" на половин километър надолу по улицата. В мига, когато направиха завоя, Рейчъл почувства как ѝ секва дъхът. Все едно някой я беше ударил силно в гърдите. От устата ѝ се чу леко хъркане.

Сам се обърна към нея. В мислите му лумна загриженост.

— Рейчъл? Какво ти е?

Тя се насили да издиша, след това си пое дъх.

— Добре съм — отговори. Обаче чу как прозвуча гласът ѝ. Не беше добре. Но не се и чувстваше добре. В продължение на цяла секунда нямаше представа какво всъщност изпитва. Май беше страх, но защо? От какво се боеше?

Тогава очите ѝ се впиха в нещо. Точно на север от магазина "Бест Бай" над градските покриви се издигаше антена за мобилни телефони. В нея нямаше нищо особено. Просто си стоеше там, а червените ѝ противосамолетни светлини едва се виждаха на слънцето. Обаче ѝ беше трудно дори да я погледне. Все едно наблюдаваше в увеличен кадър лицето на насекомо. Всичко в нея караше кожата ѝ да настръхва.

— Рейчъл, какво има?

— Не знам.

Не искаше да му каже. Щеше да я помисли за луда.

Сам включи мигача на тойотата и влезе в паркинга на малък търговски център. Спря там.

— Ей — каза той. Гласът му беше мек. Усещането за топла камина беше по-силно от когато и да било. Тя откъсна очи от кулата и позволи на усещането да прогони страха ѝ.

— Можеш да ми кажеш всичко — продължи той. — Каквото и да е то.

Рейчъл кимна. Пое си дълбоко дъх и обясни колкото можеше по-добре. Очакваше, че ще чуе осъдителни думи в съзнанието му, но нямаше нищо подобно. Единственото, което той направи, беше да се вторачи в кулата и да се опита да разбере описаното от нея.

— Може би просто лекарствата са ме направили параноична — подхвърли тя.

Сам продължаваше да гледа напред през стъклото.

— Не мисля така — отговори той.

— Какво друго има там? Защо ще се страхувам от нещо подобно?

Сега, когато не беше гледала към нея през цялото това време, откри, че не иска дори за миг да я погледне.

— Звучи като класическо кондициониране — каза Сам.

— Какво е това?

— Означава, че ако си се бояла от нещо, преди да изгубиш паметта си, нещо, от което наистина си се страхувала, още ще се страхуваш, дори да не можеш да си спомниш защо.

В мислите му проблесна името Павлов^1.

— Дори преди загубата на паметта — оплака се Рейчъл — защо да ме е било страх от телефонна антена?

— Може би скоро ще научим.

Глава 11

Последните хубави мигове, които Оуен Картър можеше да си спомни, преди Пясъчния човек да започне да говори в главата му, бяха от миналото лято. Тогава взе пикапа на дядо си, навлезе в пустинята и намери една костенурка. Цял следобед я скицира, докато се печеше на слънце. В рисуването имаше покой. Знаеше го още от гимназията, където учи десет години. Обичаше простотата на задачата: направи рисунките така, че да приличат колкото може повече на обекта. Дори ги измайстори така, че да изглеждат досущ като истинския предмет. Така, както човек би ги усетил, ако го гледа отстрани. Беше работа, в която можеше да избяга, когато други неща в живота му се объркваха толкова, че не можеше да се оправи. А това се случваше непрекъснато.

Преди години чу веднъж дядо си да казва: той не е глупав. Оуен идваше от отворения плевник, ръцете му омаслени от смяната на скоростната кутия на стара камионетка "Шевролет", и чу края на разговора точно пред комарника. Дядо му разговаряше със своя приятел Карл, който държеше бакалията в Колд Спринг, няколко километра надолу по пътя. Там Оуен винаги купуваше блоковете и моливите си.

— Просто нещата трябва да му се обясняват по определен начин — продължи дядо му — и нищо не може да го разсее. В двигателния отсек може да оправи всичко не по-зле от мен.

— Роджър, какво ще стане с него, ако утре вземеш да ритнеш камбаната? — попита Карл. — Имам предвид, че макар да си само на шейсет и осем, всичко става. Сам ли ще върти сервиза? Ще може ли да се справя с парите, да покрива режийните, да поддържа оборудването? Ще се справи ли с богаташките копелдаци, които са претърпели повреда на магистралата и пристигат тук на буксир? Естествено, веднага започват да ругаят колко е скъп трудът, защото имат кофти ден и искат да си го изкарат на някого. Обаче това, така и така, е само хипотетичен казус, защото ти трябва щатски сертификат, за да въртиш сервиза, а не виждам как той ще го получи. — След това гласът на Карл стана малко по-мил. — Само казвам, че някой трябва да се грижи за него. И това няма да сме ние с Тоня. След като се пенсионирам, ще отидем на брега на Мексиканския залив. Виж, разбирам, че не ти се мисли по въпроса, но така си затваряш очите за това, какво ще стане с него, когато те няма. Трябва ти план.

Оуен остана пред вратата, чакайки да чуе какво ще отговори дядо му на това, но той нищо не каза. Възрастният човек само въздъхна и тогава Оуен чу скърцането на стола му. Правеше така, когато се облягаше назад и прокарваше пръсти през косата си.

От време на време Оуен се сещаше за този разговор, когато сутрин ядеше овесените си ядки или почистваше инструментите в сервиза.

Какво ще стане с него, когато си отидеш?

Спомени като този бяха от онези неща, които го караха да иска да рисува.

Онзи ден в пустинята завърши с такъв залез, каквито от време на време се виждат из списанията. На фона на червеното небе имаше няколко високи пухкави облака, а следата на отминал самолет бавно се разпръсваше от вятъра, който духаше високо горе. Оуен нахвърля няколко бързи скици на това и се качи на пикапа, за да се върне вкъщи. Обаче точно преди да завърти ключа за запалването, чу глас в главата му да казва: Мисля, че пипнах един.

Замръзна. Ръката му падна от ключа в скута. Той се завъртя на седалката и погледна товарния отсек на камионетката, сякаш гласът беше дошъл оттам, макар вече да знаеше, че не е вярно.

— Отбележи го — каза гласът. — Изместване от оста три седем… две? Следата на Moд е доста силна, опитай се да набереш това в нея.

Беше мъжки глас, който идваше до него сякаш от много далеч. Беше груб и завален, сякаш човекът говореше с уста, пълна с пясък.

— Малко по-добре е — каза гласът. Сега прозвуча много по-близо. — Добре, чудесно, точно така. А сега просто излез. Да, излез от стаята, схванах го.

Оуен почувства как сърцето му блъска в гръдния кош. Полудява ли? Така ли започваше?

Гласът заговори отново, сега толкова високо, сякаш беше до него в кабината на пикапа, макар все още изопачено и като през пясък.

— Как се казваш?

— Какво? — чу се Оуен да пита на глас.

— Кажи си името. Не се страхувай.

Започна да се поти. Дишането му се ускори максимално, опитвайки се да е в крак с пулса.

— Не си луд — каза Пясъчния човек. — Честна дума. Моля, кажи си името.

С едно-единствено импулсивно движение Оуен се хвана за ключа на запалването и го завъртя. Когато двигателят на стария пикап запали, включи рязко на скорост и натисна газта до ламарината. Пикапът поднесе леко, после гумите намериха сцепление върху отъпкания черен път през пустинята и Оуен се понесе по него.

— Не можеш да ме пренебрегнеш. Не можеш и да избягаш от мен.

Оуен завъртя бутона за включване на радиото и го усили. Радиостанцията за госпъли в Колд Спринг. Натисна предварително настроените станции и Ози Озбърн запя "Да летиш отново високо". Завъртя бутона за усилване докрай.

Обаче въпреки музиката, воя на мотора и тракането на окачването и ламарините на стария пикап, още чуваше гласа.

— Няма нужда да се боиш от мен.

За минута или две Оуен почти беше повярвал, че ще успее да го накара да се махне. Не заради музиката или който и да е друг шум, а от силното съсредоточаване да кара толкова бързо из пустинята. Бързото мислене, което се налагаше, когато се появяваха малки завои или коренища, изскочили внезапно в светлината на фаровете, принуждавайки го само за половин секунда да натисне спирачката или да извие волана. Беше точно онова мислене, което за нула време го изморяваше. Сега също го уморяваше, но също така, изглежда, отблъскваше гласа, макар и не съвсем.

Тогава видя на километър и половина пред себе си къщата на дядо си. Единственият кръг светлина в широко отворената пустиня. Не можеше да влезе с такава скорост в автомобилната алея до къщата, и то с надуто докрай радио. Как би могъл да обясни поведението си? Бяха минали години, откакто се беше забъркал в истински неприятности, но понякога все пак правеше нещо тъпо и виждаше, че дядо му е разочарован от него. Въпреки това дядо му разбираше, че той никога не е искал нарочно да греши. Това помагаше. Ала да кара като луд без някаква особена причина или най-малкото такава, която може да обясни, щеше да бъде нещо напълно различно. Не беше сигурен какво ще каже дядо му за това.

На половин километър от къщата Оуен намали на трийсетина километра в час и спря радиото. Щом го направи, гласът се върна силен като в началото.

Кажи ми как се казваш и ще те оставя на мира за известно време. Обещавам.

Оуен виждаше дядо си в откритата плевня, вътре бяха запалени големите натриеви лампи. Дядо му работеше по трактора, който мистър Соурд бе докарал миналия петък.

— Кажи ми как се казваш. Това е всичко, което искам засега.

— Оуен — каза той. По-скоро извика като от болка.

— И останалата част. Цялото име.

Този път дори не се стигна до казване. Просто си го помисли, името му се появи пред вътрешния поглед като напечатано върху рибарски билет и гласът го повтори.

— Оуен Картър. Благодаря ти, Оуен Картър.

Гласът не се появи цяла вечер, докато вечеряха, после докато гледаше по телевизията предаванията, които харесваше, а дядо му четеше и проверяваше компютъра за имейли от клиент. Оуен си легна в единайсет и половина. Веднага загаси лампата. Беше се вкопчил в идеята, че ако успее бързо да заспи, на сутринта всичко ще бъде наред. Хубавото наспиване може да накара много неприятности просто да изчезнат.

Беше лежал в мрака не повече от трийсет секунди, когато тази надежда бе съкрушена.

— Здрасти, Оуен.

Тук нямаше Ози Озбърн, който да го разсее. Нямаше корени и завои, които да го накарат да съсредоточи вниманието си.

— Спри — прошепна той. — Моля те, спри!

Беше сигурен, че си говори сам, но му се стори, че с молбата е на прав път.

— Виж, това няма защо да е кофти за теб. Може да бъде и хубаво, ако не се бориш против мен. Сега ще ти покажа.

Оуен отново задиша тежко. Не си спомняше някога да е изпитвал подобен страх. Объркване, да. В живота му имаше много объркване и винаги беше малко плашещо, но това…

Най-неочаквано нещо се случи. Настъпи промяна в неговото настроение. Толкова бързо го връхлетя, че не можа веднага да разбере какво е. Но после схвана.

— Какво, по дяволите, става? — прошепна той.

— Не се дърпай — каза Пясъчния човек. — Няма нищо лошо да ти е приятно и да се чувстваш добре.

Оуен се беше чувствал така много пъти през живота си, макар през последните години силата на усещането да бе поотслабнала малко. Кога за последен път беше изпитвал толкова силно това чувство? Може би когато беше на около двайсет?

Почувства как ерекцията му нараства и издува долните му гащи. Сега съзнанието му започна да се изпълва с образи на момичета. Никога не е бил с някое наистина, никога лично не беше виждал някое голо, но беше гледал снимки и видеофилми. Когато беше в гимназията, неговият приятел Боби Кембъл му показа списанията и дивидитата, които баща му криеше. Боби беше добро момче и направи копия на три от дисковете и след всичките тези години Оуен още ги пазеше, криеше ги зад разхлабената ламперия в гардероба си. Кога за последно беше гледал някой от тях? Може би преди няколко години, но сега си припомни образите, както и усещанията, които бяха предизвикали филмите.

— Остави се на усещането. Не се опъвай.

Чувстваше го като истинско. Не като да гледаш филм, а като оригинала или най-малкото като сънищата, които беше сънувал няколко пъти като юноша. Все едно беше тук с момиче. Плъзгащо се отгоре му топло, меко и гладко. Разкъсва дрехите ѝ и… о, боже…

Все още дишаше учестено, но страхът нямаше никакъв пръст в това. Свали шортите си, обгърна се с бързо движение и свърши за не повече от двайсет секунди. След това остана да лежи задъхан, образите още бяха в главата му, но вече избледняваха. Всяка друга мисъл беше като далечен шепот в мрака.

— Това ти дойде добре, нали? Може да го получаваш всяка вечер, ако не се съпротивяваш.

Почти насила Оуен почувства как въпросът изниква в неговите мисли. И какво, ако се съпротивява? Какво ще стане?

— Утре ще се заемем с това, каза гласът.

На следващия ден се заеха с това. Дядо му отиде в града за бакалски стоки и Оуен още гледаше как се разнася прахта, вдигната от гумите на пикапа, когато гласът заговори отново.

— Помисли си за нещо, което дядо ти обича. Нещо негово тук в къщата.

— Какво?

— Направи го.

Оуен поиска да се съпротивява, но дори само внушението беше трудно за пренебрегване. Секунда по-късно отговорът изскочи в съзнанието му. Помисли си за порцелановата фигурка на котка на дядовото нощно шкафче. Дядо му я бил купил за баба Лили отдавна, докато били още малки.

— Чудесно. Върви в неговата стая.

— Никога не влизам там — възрази Оуен.

— Върви. Повярвай ми.

Оуен се почувства неудобно, но направи каквото му казваха. Прекоси всекидневната и стигна до прага на дядовата стая. Вече виждаше статуетката на котката. Нежна малка котка, замръзнала с изправена лапа, която е почиствала.

— Бутни я. Разбий я в земята.

— Какви ги говориш? Няма да направя това.

— Ще го направиш. Ще го направиш.

Оуен обърна гръб на спалнята и тръгна към входната врата. Достатъчно. Може и да е луд, но заради това няма да бъде лош човек. Ако ще до края на живота си да има глас в главата — добре, ще го преживее. Досега беше преживял какво ли не.

Отвори комарника и беше направил три крачки в двора, когато усещането се стовари отгоре му. Отново се появи бързо, като хубавото усещане снощи, но това беше единственото общо между тях.

Това усещане, изглежда, го бе хванало за стомаха и го извиваше. Не беше съвсем като болка, поне не и физическа като от порязване например. Беше по-дълбока от нея. По-трудна за разбиране. Обаче лесна за изпитване.

Видя как преди десет години на погребението дядо му стоеше до ковчега на баба му. Стоеше там и бършеше очи, докато хората идваха и си отиваха, слагаха ръце на рамото му и се опитваха да казват мили неща. По-късно същия ден видя дядо си в неговата спалня, свит на кълбо, а пердетата на прозорците бяха дръпнати и слънцето грозно се процеждаше през дебелата тъкан. Ей сега излизам, за да ти направя вечерята — беше казал той. Гласът му звучеше ужасно, все едно е болен. — Дай ми само още малко време. Излез да се поразходиш малко. Лежеше там и се опитваше да не плаче с пълен глас, но не му се удаваше съвсем.

— Ти си виновен — каза Пясъчния човек.

— Какво?

— Сърцето ѝ спря ей така. Заради теб. Защото ѝ беше ужасно тежко да живее с теб.

Това бяха глупости.

Все още онова усещане у него, по-дълбоко от болка и някак си по-ужасно, го държеше в своята хватка. Стана по-силно. Въртеше по-бързо.

— Умря заради теб. А той плачеше заради теб. Защото какво щеше да прави сега, когато нея вече я няма, а все още трябва да се оправя с теб?

— Я млъквай — каза Оуен. — Лъжеш.

— Целият му живот ще е нещастен. Няма какво да очаква с нетърпение, чака го само работата и робията да се грижи за теб. А също така и страхът. Страхът какво ще стане с теб, когато него вече го няма.

— Не е вярно — отвърна Оуен. Той скърцаше със зъби и почти плюеше думите. — Ти си само аз. Ти си моята глава, която се бъзика с мен.

— Страхувам се, че не — каза гласът. Секунда по-късно усещането в корема на Оуен сякаш разцъфтя и започна да се разпростира във всички посоки. Сякаш балон с отрова се беше спукал в него. Изображенията станаха по-действителни, точно както момичето върху него беше станало по-истинско. Ето го дядо до гроба. Дядо в спалнята си скимти като болно куче под грозната светлина.

— Всичко това заради теб, Оуен.

Сякаш вече нямаше значение, че това са глупости. Така или иначе започна да чувства точно това. Започна да чувства, че цялата болка, която се таи в дядо му и за която той никога не говори, е по негова вина. И всички неща, които притискат раменете му надолу като бреме, също са по негова вина.

— Върни се и строши статуята. Обещавам, че това усещане ще изчезне.

— Той я е купил за нея. Пази я заради нея.

— Може да я залепи и ще стане като нова.

— Защо искаш да я счупя?

— За да знам, че ще правиш това, което кажа.

— Накарай ме да направя нещо друго.

— Не. Върви да я счупиш. Можеш да му кажеш, че си я бутнал, без да искаш.

— Никога не влизам там. Няма да мога да обясня какво съм правил.

— Трябва да измислиш нещо, но това си е твоя работа. А сега влез там и я счупи.

Оуен не помръдна. Стоеше с гръб, притиснат в комарника, а мръсният двор се размазваше в насълзените му очи.

— Така ли искаш да се чувстваш през целия ден? И цялата нощ? Искаш да се чувстваш толкова зле, че да не можеш да заспиш? Мога да го направя. Знаеш, че мога.

Знаеше. Не е нужно да си умен, за да знаеш това. Сълзите се търкулнаха от очите му.

— Оуен, хайде върви. — Сега гласът беше мек. Говореше с него като приятел. — Веднага щом го направиш, ще се почувстваш по-добре. Ще отнеме само секунда.

Кимна. Чувстваше как съпротивата му го напуска. Избърса очи, обърна се и мина през вратата.

През следващите седмици имаше други проверки. Повечето не бяха толкова гадни като тази с котешката фигурка, но някои бяха по-плашещи, защото изясниха едно: той не полудяваше. Който или каквото и да беше Пясъчния човек, мозъкът на Оуен не си го измисляше.

Две седмици след като счупи фигурката, вече го знаеше със сигурност. Дядо му отново беше отишъл в града. Гласът изпрати Оуен в пустинята пеша и с лопата в ръка до точка на около триста метра южно от откритата плевня. Там имаше място, където три диви рожкова оформяха триъгълник, издигайки се на три метра един от друг. Гласът му каза да копае в центъра на геометричната форма и след трийсет секунди той удари с лопатата нещо твърдо, което прозвуча като пластмаса.

Излезе, че е дълга правоъгълна кутия, и макар да знаеше още преди да я отвори, какво има вътре, Оуен си пое дълбоко дъх, когато я видя.

— Оуен, държал ли си някога оръжие в ръка?

— Забранено ми е.

— Можеш да държиш това в ръка. Нарича се МР-5. Вече е зареден и готов за стрелба. Дори предпазителят не е спуснат. Вземи го.

Оказа се по-тежко, отколкото си беше представял. Ръцете му леко потреперваха. А може би причината беше, че е нервен. Вдигна го до рамото си, както го правеха по телевизията.

— Натисни спусъка. Стреляй по земята на шест метра пред теб. Никой няма да чуе.

Той се поколеба.

— Оуен, нали няма сега да ми се опъваш за нещо толкова лесно?

Той си пое дъх и дръпна спусъка. Автоматът ритна толкова силно, че едва не го изпусна.

— Трябва да го държиш здраво. Затова се упражняваме. Не се тревожи, аз ще ти кажа как да го използваш.

Най-ужасната проверка се случи четири месеца по-късно. Този път дядо му беше заминал за Сидървил да търси нов скрипец. Нямаше да го има дълго време.

— Качи се на атевето и прекоси пътя, заповяда Пясъчния човек. Поеми право на север в пустинята. Ще говорим, докато караш.

Оуен избута четириколесното от откритата плевня и подкара на север. От тази страна на пътя земята беше щатска, нямаше къщи, нито черни пътища, нямаше следи дори от всъдеходи. Само празна пустиня с няколко хълма, простряла се нашироко в нищото. Оуен караше, катереше се от едно възвишение на друго, а къщата на дядо му оставаше все по-назад.

— Трябва да ти кажа нещо важно. Един основен закон в живота, който може би още не разбираш.

— Какъв е той?

— Начинът, по който повечето хора се справят с болката. Начинът, по който я предават на другите.

Оуен нямаше и най-малка представа какво означава това.

— Знам, че не знаеш. Ще ти обясня. В училище сигурно е името хора. Които са те тормозели?

— Да.

— Обзалагам се, че на повечето у дома бащите са им сритвали задниците. Така болката е стигнала при тях. И може би те не са успели просто да я приемат, да се справят някак си с нея. Не са успявали и са идвали в училището и са предавали болката на теб. Това правят хората. Не само побойниците. Имаше и момиче, което ти харесваше, нали? Лятото преди девети клас? Кери?

Оуен отдавна беше престанал да се изненадва, че Пясъчния човек знае тези неща. Не можеш да имаш тайни от някого, който влиза в главата ти.

— Да — кимна той.

— Тя също те харесваше, нали? Нали заради това още я помниш? Защото през тези два месеца се забавлявахте заедно. Тя също като теб харесваше да работи по коли, а ти не беше толкова нервен около нея, както си с всички останали.

Да, вероятно Кери наистина го беше харесвала. Но какво от това? Какво би могло да излезе от това след време? Какви шансове изобщо имаше?

— През есента се върнахте на училище и ти прекара един ден с нея. Това се оказа достатъчно за Кери да види какво мислят другите за това. Как момичетата с хубавите дрехи ѝ се смеят, че е с теб. Как всички се смеят. А следващата сутрин, когато отиде при нейното гардеробче, за да кажеш здрасти, там бяха приятелките ѝ и тя те погледна с онова безизразно лице. Помниш ли какво отговори на твоето "здрасти"?

Да, помнеше. Никога нямаше да го забрави.

— Тя каза "да". Ти и каза "здрасти", а тя ти отговори " да " с онова безизразно лице, което всъщност казваше: Какво правиш тук? Защо си мислиш, че си достатъчно добър за мен? После се обърна и тръгна с приятелите си, и това беше.

— Защо говориш за това?

— Защото като някакъв побойник тя предаде болката на теб. Болката, която щеше да изпита, ако беше останала с теб и бе понесла всички техни закачки. Или болката, която щеше да изпита, ако те бе накарала да седнеш, за да ти обясни всичко, защото щеше да се почувства ужасно повърхностна. Най-лесното за нея е било да направи онази гримаса, да каже "да" и да си тръгне. Така за нея не е имало болка. Защото ти я е прехвърлила изцяло. Оуен, така постъпват хората. Това е оста, около която се върти земята, и ти трябва да го разбереш.

— Защо?

— Защото и ти ще го направиш. Ще предадеш своята болка на някого другиго. Днес ще научиш как се прави.

Когато след километър и половина се озова на последното възвишение, в равнината съзря зелен като лайм кабриолет. Когато наближи, видя до задната част на колата някаква черна фигура на земята. Изведнъж тя подскочи и Оуен разбра, че пред него на земята седи прегърбен мъж. Главата му се завъртя към атевето и той скочи на крака — обаче не напълно. Нещо не беше наред с този човек. Изглежда не можеше да стои изправен.

През последните метри Оуен видя какво не му е наред. Ръцете на мъжа бяха завързани и с верига заключени към бронята на колата. Глезените му също бяха вързани, но не за колата. Движеше се като риба на въдичарска корда, цялото му извито тяло се тресеше. Краката му бяха стъпили на земята, но беше извит в кръста, за да гледа как Оуен спира на три метра от него и загася двигателя на четириколесното.

— Боже мили, спасяваш ми живота — посрещна го мъжът. После кимна към атевето. — Нали имаш инструменти? Нещо, с което да се демонтира тази броня?

Когато Оуен се приближи, мъжът вече не му приличаше на мъж, а по-скоро на гимназист. Косата му беше черна, носеше шорти и тясна тениска. На един от бицепсите му беше татуирана бодлива тел.

— Няма нужда да му казваш каквото и да било — беше казал Пясъчния човек. — Няма да му помагаш.

— Чу ли? — попита момчето.

Оуен кимна.

— Нямам никакви инструменти.

— Добре, тогава просто се обади на ченгетата — Гласът му беше пълен със страх. — Онези, които направиха това, може да се върнат. Нали имаш телефон?

Оуен се вторачи в него. И в този случай нямаше нужда да си умен, за да разбереш. Знаеше само това: заровеният автомат беше оставен само за него, и този младеж, вързан за колата, също беше оставен само за него.

— Ей — подвикна момчето, — слушаш ли ме?

— Какво е това? — прошепна Оуен. Беше чул змия в своя глас.

— Заобиколи предницата на колата до вратата за пътника. На пода пред пътническата седалка има тесла.

Оуен разбра какво се очаква да направи. Заля го вълна от страх.

— Не мога да направя това — опъна се той.

— Ще започнеш от главата. Така няма много дълго да крещи.

Усещаше как коленете му поддават. Момчето сега крещеше нещо с почервеняло от гняв лице, но Оуен не схващаше значението на думите. Пулсът му блъскаше в ушите му, а собственият му глас повтаряше в главата: "Не, не, не, не".

Обаче гласът на Пясъчния човек беше по-силен.

— Нали видя, че мога да направя така, че да те боли. Мога да направя така, че да те боли повече от преди. По-силно от всяка болка, която някога си изпитвал.

— Не мога да го направя.

— Вземи теслата и го пребий до смърт с нея.

— Не мога! — изрева Оуен.

Младежът замълча, изглеждаше объркан. Това беше последното, което Оуен видя, преди усещането да се стовари върху му като скала.

Видя отново гроба на баба си, но този път дядо му го нямаше. Нямаше никого другиго освен него, а земята пред надгробния камък бе разровена и дълбока дупка оголваше ковчега. Капакът на ковчега, изцапан с пръст и глина, изскърца.

— Ти си виновен, Оуен. Ти си виновен, виновен, виновен…

— Не мога да го направя, независимо какво ме караш да изпитвам.

— Мога да направя така, че да те заболи. Толкова много, че да му предадеш болката. Няма да имаш никакъв избор.

— Не мога.

— Ще го направиш.

Преди Оуен да успее да каже още нещо, капакът на ковчега се отвори и в същия ужасен момент той усети, че изгубил равновесие, пада напред в дупката. Чу се да пищи, но не можа да заглуши гласа на Пясъчния човек.

— Оуен, знаеш ли думата гниене? Знаеш ли я, глупако?

Видя нейните кости мръснобели под слънцето половин секунда преди да се стовари върху ребрата и да ги натроши като юфка. Ръцете и коленете му се стовариха върху дъното на ковчега и потънаха в нещо мокро. Мокро, но гъсто като месен сос.

— Гниенето е онова, което се случва с теб, щом умреш, дори да те балсамират. Гниенето означава, че се превръщаш в супа.

Започна да пищи още по-силно. Дръпна се назад и вдигна ръце, за да скрие лицето си, но те лепнеха и от тях капеше…

— Супа. Хората се превръщат в супа. Твоята баба е супа, защото да те гледа я убиваше…

Не помнеше как се е качил на атевето. Чуваше, че момчето крещи и трака с веригата си. Вече не беше ядосано, а просто уплашено. Оуен видя всичко това, ръката му беше на бутона за запалване, четириколесното забоботи и секунда по-късно потегли. Виждаше пустинята да прелита край него. Чувстваше как вятърът изсушава лицето му. Момчето и зелената като лайм кола бяха далеч зад него и…

Какво беше това? Гласът на Пясъчния човек бе изгубил част от властта си върху него. Сега беше съвсем слаб и едва стигаше до него. Не беше ли се случвало и друг път? Първата нощ в пустинята, когато подкара бързо пикапа, съсредоточавайки се върху терена под светлините на фаровете. Това ли беше всичко? Даде газ докрай. Дори не можеше да види километража от вибрациите и сълзите. Не му пукаше. По-бързо. Само да върви по-бързо. Почувства, че почва да губи контрол над машината. Имаше усещането, че тя се опитва да го хвърли и да се измъкне изпод него при всяка малка неравност на терена. Нямаше значение. Разсейването работеше, а само това беше важно. Пясъчния човек говореше, но Оуен не можеше да различи думите.

В този миг изскочи на върха на възвишението и почувства, че машината се изстреля във въздуха. Стомахът му се преобърна, а раменете му се стегнаха. После атевето се стовари на земята, амортисьорите се свиха, а шасито се удари в тампоните. Ръцете му заработиха, отнеха газта и натиснаха спирачките.

Успя да спре едва когато се озова на върха на другото възвишение. Дишаше на пресекулки, двигателят ръмжеше ниско и гърлено.

Обърна се и погледна в посоката, от която беше дошъл. Над възвишенията на километър и половина назад се виждаше купето. Момчето се беше извъртяло, за да гледа към него. На слънчевата светлина лицето му беше като малка бяла точка.

— Не можеш да ми избягаш. Не си заслужава дори да опитваш.

— Моля — каза Оуен.

— Нали знаеш какво ще направя, ако не получа това, което искам. Мога да го направя още по-лошо. Мога колкото искам да те държа в супата. Отдели няколко минути да си помислиш. Нашият приятел няма да избяга.

Гласът замълча.

Не се чуваше никакъв звук освен ниското боботене на двигателя и пулсирането на кръвта в ушите му.

Когато вдишваше, все още усещаше вкуса на въздуха в ковчега. Като миризмата на умрял плъх някъде между стените вкъщи. Нямаше как да го намериш и да се отървеш от него. Погледна ръцете си. Бяха чисти и сухи, но още усещаше гъстата течност, капеща от разперените му пръсти.

Смъкна се от атевето и се отпусна на земята до него. Кръстоса ръце, прегърна раменете си и се заклати от кръста нагоре напред-назад. Не го беше правил от детството си — децата в училище го бяха подигравали до смърт за това — и ето че го правеше отново. Не се възпротиви.

Когато спря до купето и загаси двигателя, момчето не продума, само го гледаше с предпазливи очи.

Оуен заобиколи откъм вратата на пътника. Пред седалката лежеше теслата. Наведе се и я вдигна, а по лицето на момчето се изписа нервна надежда, щом я видя. Все едно Оуен беше намерил инструмент, с който да му помогне. След това срещна погледа му и щом видя онова, което прочете там, се дръпна назад като приковано животно. Издаваше звуци, които не приличаха на думи, а ако бяха, сигурно са били "моля" и "не". Вързаните му крака се изплъзнаха изпод тялото му и той се затръшка по земята.

Оуен се изправи над него, а ръката с теслата беше отпусната.

— Нищо лично — каза той.

След два дни, когато дядо му отиде в града за накладки, Оуен се върна обратно на мястото. Купето го нямаше, а там, където младежът беше кървил, не се виждаше нищо освен изгорена от слънцето земя. Повърхностният слой беше премахнат и отнесен.

Оттогава бяха минали три месеца. Всяка вечер, когато Оуен си лягаше, Пясъчния човек идваше и събуждаше за живот момичетата в паметта му. Не можеше да отрече, че винаги беше хубаво, но когато чудесните усещания избледняваха и той оставаше отново сам, го връхлитаха винаги едни и същи мисли. Те се въртяха като привидения в мрака на спалнята му.

Накъде водеше всичко това?

За какво беше всичко това?

На тези въпроси Пясъчния човек не отговаряше.

ВТОРА ЧАСТ

БЕТА

"Светът е нашият трънлив, неравен път. Смъртта е край на земната несгода."

[2]

Глава 12

Валеше, когато Хол и Феръл пристигна в Детския медицински център в Амарило. Колата спря под навеса над входа и двама от тримата мъже с нея — онези, които бяха седнали откъм страната на пътника — бързо слязоха. От мястото си отзад Холи не можеше да вижда главите им, но знаеше, че сканират с поглед пространството пред входа на болницата. Виждаше ръцете им, готови да изчезнат под саката за оръжията в кобурите. Виждаше стойките им — напрегнати и готови да действат — въплъщение на собственото ѝ безпокойство.

Единият потропа няколко пъти с пръсти по покрива, едва тогава шофьорът паркира.

— Чисто е — каза ѝ той. Произнесе го така, както контрольорът в киното пожелава: приятно гледане. Всяка стъпка в този процес беше рутина. За него и за нея. Това продължаваше вече седмици.

Един от двамата отвън заобиколи колата и отвори вратата за нея. Двамата я последваха до входа, а когато тя влезе, застанаха на пост пред вратата. Обичаше да си казва, че страхът е останал при тях навън. Че прилича на палто, което може да сложи на закачалката и да не мисли за него, докато не стане време да си ходи вкъщи. В някои дни това почти ѝ се удаваше.

Минута по-късно и пет етажа по-високо Холи мина през друга врата. На металната табела до нея беше гравирано "Онкология".

Не отиде направо в кабинета си. Кимна за поздрав на сестрите, които бяха дежурни в отделението, пресече го до коридора в северното крило и отиде до третата врата отдясно. Тя беше широко отворена. Още преди да стигне до прага, Холи видя, че сумрачната вътрешност пулсира с позната светлина. Тя стигна до прага, надникна вътре и почука по касата.

На три метра от нея Лейни Милър вдигна глава от видеоиграта на своя лаптоп. Очите ѝ се оживиха.

— Здравей, Холи.

Гласът на Лейни, мек и дрезгав, напомни на Холи гласа на тийнейджърка, прекарала седмица в пеене на водещи роли в училищната оперета. За миг мислите ѝ отчетоха ужасната перспектива: вероятността Лейни някога да направи нещо подобно беше минимална. Както и вероятността изобщо да стане тийнейджърка. Холи погреба тази мисъл, преди да успее да се изпише на лицето ѝ.

Тя отиде до леглото, наведе се и целуна Лейни по челото, точно под розовата плетена шапка, която ѝ пазеше топло на главата.

— Днес как се чувстваш? — попита Холи.

Лейни успя да се усмихне наполовина.

— Пак така.

Толкова много неща се изписват по това лице, се отпечатват в този тон. Не искам да те лъжа, но не искам и да се чувстваш зле. Знам, че правиш всичко възможно.

Холи се усмихна в отговор.

— "Пак така" е по-добре от "зле", нали?

Един от професорите ѝ в Нюйоркския университет твърдеше, че лекарите не бива да се привързват. Или поне не много. По-добре това да се остави на сестрите. Нейният наставник по време на практиката ѝ в "Ан Аръндъл", Анаполис, беше казал нещо подобно. През десетилетието оттогава Холи никога не се беше съобразявала с тези съвети.

Лейни играеше все същата видеоигра. Името се беше изплъзнало от паметта на Холи: играчът съществува в триизмерен свят, направен от малки кубчета — кубчета от тревиста земя, оголена мръсотия, пясък и скали. Можеш да копаеш дълбоки шахти в земята или в скалите и да използваш извадения материал, също във формата на кубчета, за да строиш неща. Вече три дни Лейни строеше копие на платото Гиза в Египет. Трите най-големи пирамиди и сфинксът. Работата беше поглъщаща. Което я класифицираше като божи дар.

— Намерих ново видео на Нийл де Грас Тайсън^3 в Ютюб — каза Лейни. — Говореше за Европа — това е една от луните на Юпитер. Каза, че цялата била покрита с лед, но под леда има океан течна вода и че там може да съществува живот.

Преди да попадне тук, Лейни е била сериозен астроном, колкото сериозна може да бъде шестокласничка. Беше показала на Хол и снимките от своя блог със сестра си в планетариума "Хейдън" в Ню Йорк. Дори беше ходила веднъж в обсерваторията на връх Кит в Аризона. Обаче онова, което обичаше най-много, беше просто да лежи на терасата на покрива вкъщи на север от Тълса сред земеделските земи. Далече е от градските светлини — беше казала тя на Холи. — Достатъчно тъмно е да виждаш прелитащите горе сателити. Разбира се, стига да гледаш достатъчно дълго. Те не мигат. Приличат на звезди, с тази разлика, че се движат. Минават по небето за около минута.

Телефонът на Холи звънна за получено съобщение. Тя го извади и включи, за да го прочете.

Лабораторията изпрати новите данни за Лейни. Не са очакваните. Карен Саймъни.

Холи запази спокойното изражение на лицето си. От гледна точка на Лейни това може да е било покана за вечеря например. Въпреки това, когато Холи срещна погледа на момичето, не ѝ беше трудно да си представи, че то знае. Че Лейни чете нейните мисли.

Холи едва не потрепери при тази мисъл.

Тази толкова позната идея.

Лейни я изгледа учудено.

— Добре ли си?

— Да. Съжалявам, просто се отнесох.

Момичето се усмихна отново, този път с почти цяла усмивка.

— На лекарите не е позволено да се отнасят, защото имат твърде много отговорности.

— Точно затова се отнасяме.

Холи отново я целуна по челото и излезе от стаята.

Две минути по-късно стоеше на прозореца в своя кабинет и гледаше тексаските равнини под леещия се дъжд. Данните за Лейни бяха на екрана на нейния компютър. Прегледа ги два пъти. Долу един от телохранителите излезе и застана под навеса. Огледа улицата в двете посоки, после се върна обратно при вратата. Правеше тази проверка няколко пъти на час.

Холи отиде до стола зад бюрото и се отпусна на него. Затвори очи. В тишината се връщаха всички спомени. Като стари приятели. Тези дни почти всичко можеше да ги събуди. Да я върне там, където всичко се беше объркало. Там, където нещата можеха да станат както трябва, ако ги беше направила по различен начин. Ако беше малко по-силна…

Стисна очи по-здраво. Чувстваше налягането върху очните си дъна. Видя малки фойерверки от проблясващи светлини в мрака. Отдавна беше открила, че това ѝ помага да се справя с другото усещане. Че съжалението може да е физическо. Че може да стои зад теб с ръка на гърба ти, а понякога може да бръкне вътре и да стисне сърцето ти в хватката си.

— Рейчъл — прошепна тя. Опря лакти на бюрото, захлупи лицето си върху дланите, а името започна да отеква в мислите ѝ, сякаш го бе произнесла в пещера.

Глава 13

Вечерта се спусна над гората и с това настъпи промяна в смесицата от звуци. Птичите песни се смениха с приспивното жужене на милиарди насекоми. Драйдън седеше на малката веранда пред колибата и наблюдаваше как сенките между секвоите стават по-дълбоки. През отворената врата чуваше как Рейчъл тихичко диша в съня си. Започне ли да говори, щеше да му отнеме само секунди, за да пусне диктофона, сложен до нея.

Колибата, проста постройка само с една стая, беше стар преден пост на Агенцията за рибата и дивеча, която Драйдън преди години намери неочаквано по време на екскурзия. Оставяха я отворена, за да може случайният турист да се възползва от подслона. Нямаше причина да не го правят — вътре нямаше нищо ценно. Драйдън седеше на пода с опрян във външната стена гръб, в очакване от сънищата на Рейчъл да се появят отговори.

През първия час, откакто беше заспала, беше седял на пода до нейния спален чувал, но по причини, които нямаха нищо общо с това да я чува. Беше притеснен да не се нарани сама. Лекарството, което бяха използвали при нея, работеше чрез забавяне на нещо, наречено атония на бързото движение на очите, нещо като естествена сънна парализа — предпазна мярка на тялото срещу ходенето насън. Под въздействие на лекарството тази парализа се блокира. Подложените на него играят своите сънища: мърдат крака, ръце, което не е било от полза за разпитващите, но и устните, което вече им е било от полза.

Разпитите по време на сън не са нещо особено ново. Драйдън беше чувал разкази на свидетели, които се връщаха четиресет и повече години назад със стари и не толкова модерни наркотици. Обаче принципът си беше останал същият: накарай обекта да сънува, накарай го да говори, и след това взаимодействай с него. Драйдън беше виждал провеждащите разпити да шепнат на фарси или арабски, преструвайки се на брат, син или баща. Ловкостта беше най-важното. Сънят е нещо крехко, мимолетно. Най-сигурният начин да го прекъснеш, е да позволиш на обекта да осъзнае, че сънува.

В момента Рейчъл имаше по-малко от нормалната доза в кръвоносната си система, но нямаше съмнение, че там циркулират и остатъци от предишните дози. На бъбреците им трябваше цяла вечност да филтрират веществото от кръвта. Обектите, които Драйдън беше виждал през годините си в "Копой", винаги бяха връзвани за леглата си за поне още една нощ след тази на разпита. В повечето случаи и през тази допълнителна нощ те се движеха и говореха, макар и много по-малко. Понякога провеждащият разпита се опитваше да измъкне още нещо тогава. И защо не?

Драйдън се обърна и погледна вътре към Рейчъл. Тя лежеше на една страна, придърпала спалния чувал към брадичката си.

Толкова много въпроси. Коя беше в действителност? Откъде беше дошла в онази сграда в Ел Седеро? Чакаше ли я някъде семейство? Имаше ли си някого? Рейчъл беше изстреляла тези въпроси, преди да легне да спи, и отново изненада Драйдън.

"Не ми задавай тези въпроси, докато спя. Както каза, ако това проработи, ще бъде само донякъде. Ще имаш време само за един или два въпроса. Мога да изчакам седмица, за да разбера коя съм. Питай само за другото."

Когато го каза, страхът, отразен в нейното изражение, беше почти осезаем. Сега лицето ѝ над края на спалния чувал беше спокойно. Меки черти, свободни от притесненията. Най-сетне лицето на дете. Част от Драйдън се надяваше, че тя просто ще спи цяла нощ. Напълно го заслужаваше.

На по-малко от сто метра встрани от колибата една сойка се скара и излетя от ниския клон, където стоеше. Той веднага се обърна и се зае да проучва мястото, откъдето беше литнала. Внимаваше за движение, но повече инстинктивно, отколкото от страх, че Гол може да ги е проследил дотук. Дори при тези обстоятелства предпазливостта на Драйдън беше няколко степени над параноята.

Първо, нямаше нищо, което да го свързва с това място. Неговите екскурзии винаги бяха самотни разходки, без да са свързани по какъвто и да е начин с военната му служба — обучение по оцеляване в пустошта или нещо подобно от досието му. Във всички документи, които Гол можеше да изрови за миналото му, нямаше нищо, което да подсказва, че някога е бил в Националния парк "Секвоя". Още по-малко в тази безименна постройка на километър и половина от маркираните пътеки. Просто нямаше как някой да знае, че двамата с Рейчъл са тук.

Въпреки това Драйдън не отмести поглед от мястото, откъдето излетя сойката.

Една папрат се залюля.

Не беше от вятъра, защото всичко наоколо беше застинало.

Пистолетът му, "Зиг Зауер" Р-226, беше на метър от него, върху една лавица вътре.

Папратта се люшна по-силно и тогава иззад нея изскочи лисиче, а секунда по-късно го последва неговото братче или сестриче. Те се сборичкаха за малко на едно необрасло място, след това се търкулнаха под един храст.

Драйдън се отпусна. Беше мило за секунди да гледаш гората такава, каквато би я видял като дете. Или като баща. Този месец Ерин щеше да стане на шест години. Може би твърде малка, за да дойде тук на екскурзия и да прекара нощта навън, но не чак толкова.

Понякога рисуваше в съзнанието си нейния образ така, както може би щеше да изглежда сега. Представи си я застанала под секвоите, как гледа нагоре с широко отворени очи пред шейсетметровите гиганти.

Още преди години се беше научил да не оставя тези мисли дълго време в главата си. Беше научил и как да ги оставя да избледняват, и то наистина. Как да прекарва деня в логическа последователност: сън, дишане, изнасяне на боклука, пазаруване. Животът като механичен процес. Като затвор. Като инерция.

Не му беше хрумвало от години, че всичко това може да се промени, че изобщо има накъде да се промени. До днес.

Отново погледна в колибата. Рейчъл се беше обърнала по гръб. Минута или две я гледа как спи. След това отново се обърна към гората, за да наблюдава как се спуска нощта.

Глава 14

Дълго време след като нощта беше завладяла долината, дълго след като луната изгря през ниската облачност, изпращайки венци от бледа светлина, които си играеха по горските поляни, Рейчъл започна да говори в съня си. Драйдън влезе в колибата внимателно, за да не я събуди. Привикналите му към мрака очи видях диктофона и той го включи.

През първите няколко минути звуците, които тя издаваше, бяха неясни, макар да беше на сантиметри от нея.

В един момент тялото ѝ се стегна. Дясната ѝ ръка подскочи. Драйдън клекна до нея готов да я хване, ако има опасност да се нарани.

Ръката ѝ отново трепна. Другата повтори движението. Двете започнаха да се издигат, но след като изминаха само няколко сантиметра, замръзнаха, задържани от невидимите ремъци. Опита се да седне, но раменете ѝ също срещнаха невидима съпротива. С хлад в душата Драйдън разбра. След като беше спала месеци вързана, тялото ѝ бе свикнало с ограниченията. Драйдън се замисли с удовлетворение за отмъщението ѝ срещу русия мъж, макар да не го беше замислила така.

За трийсетина секунди мърморенето ѝ заглъхна, после каза:

— Толкова е красиво от този прозорец през нощта.

Очите ѝ още бяха затворени. Колибата нямаше прозорци, значи Рейчъл описваше нещо от съня си.

— Оттук всички светлини… — прошепна тя.

После гласът ѝ отново заглъхна.

Драйдън седна до нея на дъсчения под. Каза си да се успокои. Експериментът или щеше да се получи, или нямаше. Единственото, което можеше да направи, беше да опита.

Смекчи гласа си колкото може повече и каза:

— Здрасти, Рейчъл.

Тя не се изненада много. Реакцията ѝ беше по-сдържана, отколкото при изненада. Леко потрепване на веждите в сумрака. Напрежение по лицето, което липсваше преди няколко секунди,

— Здрасти — отговори тя. Гласът ѝ беше безизразен.

— Мога ли да ти задам няколко въпроса?

Рейчъл бавно издиша. Когато заговори, тонът ѝ беше такъв, сякаш четеше от библиотечен фиш.

— Рейчъл Грант. Работна група по молекулярна биология, Форт Детрик, Мериленд, звено за намеса в РНК, нокаут едно едно.

Драйдън попи думите. Тяхното значение, поне теоретично — грубите последици от мястото, откъдето идваше Рейчъл. От онова, което беше.

Обаче повече от думите и техния смисъл го порази начинът, по който ги казваше. Начинът, по който затваряше уста, сякаш я заключваше, след като беше свършила. Смесицата от решителност и дълбок уплах, която се изписваше по лицето ѝ.

Изражение, което Драйдън вече беше виждал по други лица. Много други лица.

Отново заговори внимателно, както първия път.

— Разпознаваш ли гласа ми?

Тя сякаш се замисли. Очите ѝ, които бяха затворени, се напрегнаха, сякаш ги присвива.

След това пълната с уплах решителност отново я обзе и тя заговори със същия безизразен глас, както преди.

— Рейчъл Грант. Работна група по молекулярна биология, Форт Детрик, Мериленд, звено за намеса в РНК, нокаут едно едно.

Старо, познато изречение се появи в главата му, известно на войниците по цял свят.

Име, чин и сериен номер.

Отговорът на Рейчъл беше точно това. Държеше го пред себе си като щит, защото в главата си беше отново в малката стая, в която са я държали в Ел Седеро. Какъвто и хубав сън да беше имала преди малко, самият акт на разпита го бе променил и сега съзнанието ѝ беше ограничено от въображаемите пречки, както нейните ръце.

Драйдън потърка очи. За бога, как да ѝ обясни, че не е един от онези хора. Как да ѝ обясни, без да каже твърде много и да я събуди?

Рейчъл се беше обърнала малко към него, макар очите ѝ да бяха още затворени.

— Да събудиш кого? — попита тя.

Драйдън се вторачи в Рейчъл. Тъй като беше по цял ден с нея и бе свикнал да отговаря на неща, преди въобще да ги каже, едва не пропусна това, което се случи. Беше чула мислите му дори в съня си.

— Какъв сън? — попита тя.

Мамка му. Мамка му.

Драйдън изпита усещането, че всичко му се изплъзва. Все едно държеше купчина чинии с едната ръка и вече се бяха наклонили, за да полетят към земята…

Направи гласа си колкото може по-строг и произнесе думите толкова бързо, колкото се образуваха в главата му.

— Онова нещо… от което всички се страхуват. Разкажи ни отново за него. Сега. Ти вече ни каза толкова… няма нищо лошо, ако го повториш.

За миг Рейчъл сякаш гледаше към него през затворените си клепачи, все едно още я занимава въпросът кой спи. След това лицето ѝ отново стана напрегнато и решително.

— Защо да го повтарям? — попита тя. — Вече ви казах.

— Просто го направи — настоя Драйдън. — Кажи ни какво е.

— Казах ви къде е. Върви и го виж с очите си, щом толкова искаш да знаеш за него. Може да отидеш до него. Никой няма те спре.

Преди да успее да отговори, на челото ѝ се появи дълбока бръчка и тя обърна глава към най-близката стена на колибата.

— Кой е в съседната стая?

Драйдън не обърна внимание на въпроса. Нямаше съмнение, че става дума за някого в съня ѝ, но да се задълбочава върху това дори и секунда повече заплашваше да развали магията.

— Добре — каза Драйдън. — Кажи ни къде е това нещо.

Рейчъл продължи да гледа стената, а лицето ѝ беше много загрижено.

— Рейчъл, стига си се опъвала. Кажи ни.

— Сухото езеро Илайъс в Юта. — Тя извърна глава от стената и се отпусна на спалния си чувал. — Там е. Не можеш да го пропуснеш.

— Продължавай — нареди Драйдън. — Кажи ни какво има там.

Странна усмивка повдигна ъгълчетата на устата ѝ. Така изражението ѝ излъчваше още повече страх.

— Какъв е смисълът сега да ме заплашвате? — прошепна тя. — Вече знам какво ще направи Гол с мен. Вие също, нали момчета?

Драйдън видя тръпките, които минаваха по тялото ѝ. Това беше единственото, което можеше да направи, без да сложи ръка на рамото ѝ.

— Сигурно направо го побърква, нали? — продължи Рейчъл. — Получава в ръцете си нещо толкова полезно като мен и няма да ме задържи? Някои си правят нови играчки, а Гол трябва да ме убие, защото… — Рейчъл се засмя. Звукът на този смях се вмъкна като хлад под кожата на Драйдън. Колко пъти беше чувал затворници да се смеят така заради бездната на отчаянието и да се опитват чрез перчене да се държат над водата. — Защото всеки път, когато спрат да изпробват тази нова играчка и наистина дадат газ… и ако съм още жива, когато това се случи… ще бъда като прът в колелата…

Тя млъкна изведнъж. На лицето ѝ се изписа объркване. Драйдън очакваше всеки момент да отвори очи.

След това тя попита:

— Кой си ти? Чакай малко… Сам?

Драйдън отново заговори меко.

— Да, аз съм.

— Кой е с теб? Кой е в другата стая?

— Рейчъл, тук няма друга стая.

Тя започна да казва нещо, но изведнъж замълча и се замисли.

— Сънувам, нали?

— Да, сънуваш — потвърди Драйдън. Вече нямаше смисъл да се опитва да я заблуди. — Сънуваш, че има някой в съседната стая.

Рейчъл поклати глава.

— Чувам един човек да мисли, но той не е в моя сън. Той е там с теб. От другата страна на тази стена.

Глава 15

В частицата от секунда, която беше нужна на Драйдън да разбере, всичко се промени.

Отвън край колибата крака затупуркаха по сухата земя, когато натрапникът реагира на казаното от Рейчъл. После спринтира край външната стена към все още широко отворената входна врата.

Драйдън скочи на крака от мястото си до Рейчъл, хвърли се към лавицата край вратата и миг по-късно пистолетът вече беше в ръката му. Постави длан на рамката на вратата и се оттласна назад, отпускайки се в стрелкова позиция по средата на стаята.

В следващата секунда пред вратата се появи мъж. Едър човек, чиято фигура се очерта на фона на гората, залята от лунна светлина.

Стиснал пушка.

Драйдън стреля.

Три бързи изстрела в гърдите на мъжа от разстояние три метра.

Рейчъл се събуди с писък.

Натрапникът изпусна пушката и залитна назад. Единият му крак не улучи края на верандата и потъна в нищото, последван от тялото, което се стовари на земята.

Рейчъл извика името на Драйдън, опипвайки дезориентирано из тъмнината. Насочил по-голямата част от вниманието си и пистолета към падналия навън мъж, Драйдън протегна другата си ръка, намери вършеещата длан на момичето и я задържа.

— Всичко е наред. Тук съм — каза той.

Чу я да диша тежко в опит да се овладее. Да те събудят изстрели би било плашещо за всекиго, не само за дете.

С периферното си зрение видя как Рейчъл се изправя в спалния чувал и поглежда навън през отворената врата. Мъжът едва се различаваше в мрака. Драйдън стисна ръката ѝ, след това я пусна. Тръгна към умиращия човек, готов при първите признаци за движение да му пусне още няколко куршума. Когато стигна до вратата и можа да погледне покрай ръба на грубата веранда, усети, че пистолетът натежава в ръката му.

Мъжът на земята беше униформен полицай.

В главата на Драйдън възможните последствия започнаха да проблясват като дулен огън. Точки и връзки се свързваха в бърз порядък. Чу как Рейчъл си поема рязко дъх зад него, когато и тя видя какво гледа.

Прекоси верандата, стъпи на земята и коленичи до полицая. Мъжът още дишаше, но по звука Драйдън знаеше, че дробовете му са на парчета. Пълнеха се с кръв. Мъжът имаше най-много минута живот.

На хълбока си носеше кобур с 9-милиметров пистолет. Драйдън отвори кобура, извади пистолета и го плъзна далеч от ръцете на мъжа. Докато го правеше, видя главата му да помръдва. Срещна погледа му точно когато отвори очи.

Помисли дали да не го попита дали е сам, но реши, че е губене на време. Ако имаше друго ченге в радиус от сто метра, от гората вече щяха да летят куршуми.

Полицаят се мъчеше да си поеме дъх. Когато издиша, тялото му се разтърси от кашлица. Кръв рукна от устата му. На лунната светлина изглеждаше черна.

— Как ни намери? — попита Драйдън.

— Един турист видял колата ти… долу при началото на пътеката. Тъпанар.

— Защо някакъв турист ще го интересува?

Гласът на полицая отслабваше с всяка дума.

— Всички я търсят. Цял ден те показваха по телевизията.

Драйдън се отпусна на коленете си, сякаш смазан от бремето на странната информация.

— По телевизията за какво?

— Ти си знаеш за какво — отговори полицаят. Отново получи пристъп на кашлица, който беше по-тежък от първия. Когато свърши, започна да диша бързо и плитко. След това спря. Потрепери веднъж и утихна. Беше свършил.

Драйдън стана и се обърна към колибата. Рейчъл стоеше на прага и трепереше. Не можеше да откъсне очи от тялото.

— Рейчъл…

Драйдън замълча.

Обърна се и се заслуша.

Звукът беше едва доловим. Усилваше се и отслабваше, носен от нощния вятър. След това се позасили и вече нямаше никакво съмнение.

Витла. Далеч, но се приближаваха. Плясъкът на перките отекваше в планините от двете страни на долината, маскирайки посоката, от която идваше, и разстоянието. Но това нямаше значение. Вече беше твърде близо. Драйдън отиде при Рейчъл и я накара да извърне глава от трупа на полицая.

— Идват — каза меко той. — Трябва да вървим.

Тя кимна, макар още да изглеждаше замаяна. Драйдън влезе в колибата, пъхна пистолета си в кобура и го запаса. След това вдигна раницата, в която бяха двете неща за извънредни случаи от Вайселия, града на около шейсет километра западно от Националния парк "Секвоя". Последното, което взе, беше диктофонът. Сложи го в предния джоб на ризата, а спалните чували и останалите вещи заряза в колибата.

Рейчъл, която си слагаше обувките, посочи към раницата.

— Не трябва ли сега да ги извадим?

— Още не — обясни Драйдън. Отиде до вратата и се вслуша в плясъка на перките на приближаващия хеликоптер, сега вече много по-силен. — Още не.

Рейчъл завърза обувките си и двамата излязоха на бегом от колибата.

Гол беше готов да запрати стола през прозореца и дори вдигна един, но после го стовари с все сила на земята, а ръцете му стискаха подлакътниците — толкова силно, че побеляха.

Отново се намираше в компютърната зала. Прозорецът, неизползван в момента, гледаше към същия лосанджелиски нощен пейзаж като неговия частен балкон на горния етаж.

Лаури и останалите инженери бяха по местата си. Седяха омаяни от онова, което мирандите показваха от четири различни ъгъла. Драйдън и момичето спринтираха без път в непосещаваната част на Националния парк "Секвоя", докато тялото на полиция изстиваше на земята далече зад тях.

Хората на Гол бяха много категорични пред местните власти от мига щом се получи сигналът от туриста: те не трябва да се месят. Очевидно този не бе успял да устои на изкушението да го покажат по телевизията. Е, беше получил онова, което бе търсил.

Елементът изненада беше изпуснат. Но трябва да се признае, че нямаше да продължи твърде дълго. Все едно, Драйдън щеше да чуе идването на хеликоптера. Обаче нямаше да знае, че е вражески, и щеше да изгуби скъпоценни секунди в чудене дали да бяга или не. Всъщност и това нямаше значение. Този път за Драйдън и момичето нямаше изход.

В радиус от трийсет километра около колибата, в която се бяха сврели, имаше само седем пътя. Те всички бяха под контрола на местните или федералните власти, а Гол пък контролираше тях. Драйдън нямаше никакъв шанс да стигне до най-близкия път. На хеликоптера "Блек Хоук" имаше десет експерти, подчинени пряко на Гол. Те бяха неговият нов меч, повишени да попълнят местата, овакантени от групата на Кърен. На пилота беше заповядано да не се приближава много до Драйдън, защото не се знаеше какво оръжие има сега, след като цял ден е бил свободен и неследен. Вместо това пилотът щеше да обикаля Драйдън и момичето на километър от тях, напътстван от инженерите, които следяха потока данни от мирандите. През това време експертите на Гол щяха да се спуснат на различни места в гората. Така щяха да образуват кръг около дивеча с ширина един километър. После беше въпрос само на стягане на примката около него.

Сега хеликоптерът беше близо — по-близо от който и да е от хребетите, в които се отразяваше шумът от витлата от изток и запад. Заради това Драйдън по шума успя да определи местоположението на хеликоптера, тъй като, както се очакваше, светлините му бяха изгасени. Машината беше на по-малко от километър и половина в южна посока и през последната минута беше зависнала на място.

Това също можеше да се предположи.

Имаше голяма разлика между този сблъсък и онези от предната нощ: Драйдън беше разполагал с цял ден да обмисли този. От мига, когато беше избрал колибата като тяхна цел, знаеше, че нейното основно достойнство е и най-голямата ѝ уязвимост. Усамотената гора беше отлично скривалище, обаче ако се провали в тази си функция, се превръщаше в невъзможно място за бягство. В играта на котка и мишка със сателитите усамотеността е голям недостатък.

Обикновено.

Във всеки случай, сега Гол сигурно си мислеше точно това. Вероятно мислеше и за миналото на Драйдън и неговия набор от умения. Сигурно бе взел и двете предвид, докато е планирал нападението.

Затова не беше изненада, че хеликоптерът беше зависнал на известно разстояние от тях, вместо да се доближи за снайперски изстрел. На Гол се налагаше да го дава предпазливо и да предположи, че Драйдън разполага със средства да свали всеки хеликоптер, който дойде твърде близо. Една 50-калиброва карабина с уред за нощно виждане щеше да свърши работа, ако стрелецът се прицели донякъде точно. И наистина, Драйдън си беше помислил дали да не купи една. Беше се отказал поради тактически съображения. Свалянето на хеликоптера в този сценарий не беше печеливш ход.

Докато с Рейчъл тичаха, чу, че хеликоптерът отново потегли, след като на едно място се беше спуснал за около двайсет секунди. Новият му курс не беше нито към тях, нито в обратна посока. Изглежда обикаляше тяхната позиция обратно на часовниковата стрелка, поддържайки безопасното разстояние. След като мина няколкостотин метра той зависна отново. Очевидно, когато зависваше, мъже, между един и трима едновременно, се спускаха бързо по въжета. Щеше да ги разположи или в права линия, за да претърсят пустошта като ловци, подкарващи дивеча, или да ги разтовари в огромен, постепенно свиващ се кръг.

Каквато и да беше тактиката им, спускането по въжета също беше нещо, Драйдън предполагаше. Всъщност той разчиташе на това, макар планът му да не беше лишен от рискове.

Когато хеликоптерът започна отново да се движи след второто си спиране, Сам взе под внимание факта, че сега на по-малко от половин километър на земята има войници, които тичат право към тях, упътвани от сателитните инженери, които им говорят в ухото.

Улавяйки мисълта му, Рейчъл се обади:

— Мисля, че е време да отвориш раницата.

— Права си.

На екрана третият мъж се спускаше по въжето в гората. Гол наблюдаваше. Беше трудно да се различат подробностите, като се гледа под толкова висок ъгъл и с източник на топлина като хеликоптера точно над бойното поле…

— Мамка му, какво… — изруга Лаури.

Гол се обърна към екрана на неговия компютър. Лаури го почукваше, сякаш е забил.

— Какво? — попита Гол.

— Драйдън и момичето току-що изчезнаха пред погледа ми. Той натисна комутатора на радиостанцията, чрез която си говореше с войниците на земята.

— Продължавайте по вектора, но имайте предвид, че временно изгубихме обектите.

— Глупости — ядоса се Гол. — Сигурно някое дърво пречи. Мамка му, това са шибани секвои.

— Четири сателита ги следяха — възрази Лаури. — Не може и четирите да бъдат блокирани от дървета. Не и толкова дълго.

На екрана хеликоптерът отново тръгна, летейки в кръг към четвъртата точка, в която трябваше да спусне един от експертите. Останалите трима мъже продължиха своя спринт към целта в центъра, която, изглежда, беше изчезнала. С нея изчезна и спокойствието на Гол.

Специализираният магазин във Вайсейлия продаваше пожарникарско оборудване, включително двете забележителни неща, които Драйдън беше купил — едното голямо, а другото малко, всъщност най-малкото, което имаха в склада. Това бяха защитни костюми за високи температури, известни и като леярски. Бяха изненадващо леки в сравнение с възможностите си. Състояха се от няколко слоя изолация, външният беше от алуминиев плат, за да предпазва от горещината от пламъците. Материалът беше много подходящ за отблъскване на топлината.

Защитното облекло, което Драйдън и Рейчъл току-що облякоха, беше създадено да издържа на външна топлина 815 градуса по Целзий и ако имаха късмет, поне за известно време щяха да задържат вътре 37.

Носеха костюмите на обратно с цел да подсилят ефекта. Дори качулките, направени от същата материя като костюмите, имаха гъвкава пластмасова маска и можеха да бъдат обърнати. Драйдън предполагаше, че костюмите ще ги скрият както и да са ги облекли, но въпреки това имаше важна причина да ги носят на обратно: светлоотразяващите облекла бяха лоши прикрития в осветената от луната нощ. Облечени наопаки, отвън оставаше обикновена черна тъкан.

Обаче бяха ужасно неудобни за тичане. В мига, когато ги облякоха, двамата с Рейчъл хукнаха в посока, перпендикулярна на тази, която бяха следвали досега. Онези, които ги бяха наблюдавали до момента чрез сателитите и вече не ги виждаха, щяха да предположат, че са продължили в първоначалната посока или са поели в обратната. Всяка друга посока би била чисто предположение.

Те тичаха право на север към особеност в терена, която Драйдън беше избрал по-рано с помощта на подробна карта. Това беше единственият им изход, макар и много рискован.

Глава 16

Гол се беше стоварил на стола, който насмалко не изхвърли през прозореца. Вече целият екип беше в гората. Бяха се събрали на мястото, където Драйдън и момичето бяха изчезнали и където според Гол сигурно щяха да намерят минна галерия или някакъв естествен тунел. Не можеше да има друго обяснение. Обаче не откриха нищо подобно — само твърда земя, прекалено скалиста, за да се запазят отпечатъци, която се простираше с километри във всички посоки.

— Добре, нека отново повторим — каза Лаури. — По някакъв начин успяват да заблудят сателитите, макар това да не е възможно, и побягват. Изчезнаха преди дванайсет минути. Да предположим, че десет минути са нужни да минеш километър и половина…

— Направи ги седем — намеси се Гол. — Те са мотивирани.

— Това ги поставя на почти три километра от мястото, където сега е екипът, а посоката е неизвестна. Имаме кръгъл район за претърсване, чийто диаметър се увеличава с километър и половина на всеки три или четири минути…

Гол стана, отиде до работното място на Лаури, грабна комутатора от бюрото и натисна бутона.

— Приземи хеликоптера — нареди той. — Веднага. Прибери екипа и излитайте. Изключи шибаната термовизия. Щом сателитите не могат да ги видят, и ти няма да можеш. Искам всички на борда да сложите очила за нощно виждане — има достатъчно лунна светлина.

Искам всички да оглеждате гората от не повече от сто и петдесет метра височина.

Остави комутатора на място и излезе от помещението. Когато се обърна, видя Лаури да го гледа смаян.

— Сър, не знам откъде хеликоптерът да започне да търси — каза той. — В коя посока да го пратя?

— Ами измисли! — каза Гол. — Преди да получат компютри, хората са го правили.

Лаури знаеше, че не е разумно да отговаря. Затова сведе поглед в краката си, докато Гол не се обърна. След това се завъртя към екрана и извади на екрана най-широкоформатното сателитно изображение на гората. Допълнително го разшири до широчина осем километра и наложи отгоре му топографската карта.

— Да предположим, че човек като Сам Драйдън познава терена — каза Лаури.

— Добре, да предположим — съгласи се Гол.

— Също така сигурно знае, че сме блокирали местните пътища. Обаче магистрала 198 се намира на около петдесет километра оттук. Може да е решил, че няма да предположим, че ще стигне толкова далеч, и затова не сме я блокирали. Освен това е оживена. Така се увеличават възможностите да спре кола и да я завладее.

Лаури оцвети пътя на тясна рекичка.

— Леглото ѝ пресича долината и стига право до магистралата - обясни той. — Право надолу цели петдесет километра. Драйдън и момичето могат двойно да увеличат преднината си, ако тръгнат по нея. За да стигнат до нея, трябва да поемат право на север от мястото, където ги изгубихме. Вече ще са стигнали и сега ще бъдат… — Той направи сметката наум и посочи с пръст едно място на екрана. — Тук.

Вдигна комутатора и предаде указанията на пилота.

— Разбрано — отговори той. — Кацам. Има полянка на север от позицията на екипа, която е достатъчно голяма. Всички войници да чакат там.

Капитан Уолт Ларсен внимателно приземи хеликоптера на полянката. За пръв път му се случваше да се спуска между секвои. Те бяха три пъти по-високи от всички растения в пустошта, между които някога беше кацал. На шест метра от земята видя, че полянката е покрита с гъсталак от папрати и храсталаци, високи шейсет-деветдесет сантиметра. Вероятно нямаше опасност да среже някоя гума, но при излитане трябваше много да внимава. Хеликоптерът кацна толкова сигурно, колкото на асфалта.

— Ако искаш да пуснеш една вода — обърна се Ларсен към своя втори пилот Баулс, — сега е моментът. Екипът ще дойде след минута или две.

Още не беше свършил, когато един от войниците шумно скочи в отсека за пътниците зад него. Той се обърна.

Не беше войник.

Драйдън и Рейчъл бяха седели скрити между храсталаците от момента, когато преди десет минути стигнаха до полянката. Да чакат хеликоптера се оказа най-трудната част. Макар Драйдън да беше сигурен, че ще кацне тук, винаги съществуваше вероятността нещо да се обърка.

След малко забуча над тях, очертавайки се като гигантско насекомо на фона на тъмното небе, и кацна на земята само на няколко метра от тях. Драйдън се изправи и спринтира, преди още да беше кацнал както трябва.

Сега се хвърли в отсека за войниците, докато с едната ръка сваляше качулката на защитното облекло, а в другата държеше пистолета насочен към пилотския отсек. Пилотът се обърна към него с нехайно изражение на лицето, но изведнъж пребледня.

— Извадете пистолетите и ги сложете на конзолата. Веднага — нареди Драйдън. — Не ми се иска да ви застрелям.

Двамата летци се вторачиха в него и бяха твърде изненадани, за да се подчинят. Драйдън пристъпи и стовари дулото на пистолета върху носа на втория пилот. Кръв рукна по гърдите му.

— На три ще стрелям. Едно, две…

Нямаше нужда до отброява по-нататък. Летците внимателно извадиха.45-калибровите си пистолети и ги оставиха върху плоската част на конзолата.

Зад Драйдън Рейчъл се качи във войнишкия отсек.

— Вие двамата слизате тук — нареди Сам на летците.

Това ги изненада, но не казаха нищо. Отвориха вратите, скочиха на земята и хукнаха.

Драйдън прекрачи и седна на пилотското място, а Рейчъл го последва, докато същевременно си сваляше качулката, за да седне на мястото на втория пилот. Още не беше седнал, когато по навик грабна слушалките на пилота и ги сложи на главата си. Тежките протектори предпазваха ушите от по-голямата част от шума. Драйдън се протегна към таблото па радиостанцията близо до жаковете на слушалките и избра само вътрешна връзка. Хеликоптерът повече нямаше да предава аудио от слушалките на външни станции.

— Наистина щеше да ги застреляш на три — каза Рейчъл, но не като въпрос, защото знаеше. — Не беше блъф.

— Затова и подейства.

Огледа таблото с уредите. Беше се обучавал на обикновения "Блек Хоук" UH-60. Това беше моделът МН-60К за специални операции, но таблата бяха почти еднакви. Разбира се, по това имаше няколко допълнителни джаджи, най-забележителната от които беше екран, на който се виждаше сателитно изображение на гората - силно впечатляващо в сравнение с онези, които Драйдън беше виждал, докато беше още на служба.

На кадъра хеликоптерът беше в средата, а две синьо-бели петна светлина — пилотът и неговият помощник — се виждаха на границата на полянката, където бяха избягали. Няколкостотин метра на юг се виждаше събраният екип, който се движеше на север към хеликоптера. Много бързо. Вероятно им бяха казали какво се случва.

Драйдън хвана джойстика и даде газ. Почувства как под него машината се размърдва. Витлата се въртяха с усилващо се свистене и земята остана под тях. Драйдън натисна главния бутон за външните светлини и заобикалящият ги кръг от секвои изскочи от мрака като с магическа пръчка. От кокпита на хеликоптера полянката изведнъж им се стори много по-малка, отколкото когато бяха отвън. С дърветата, които се извисяваха на шейсет метра, тя създаваше по-скоро усещането за дълбок кладенец, отколкото за полянка. Излизането от него щеше да се окаже най-трудната част от бягството.

Рискът нарастваше, защото трябваше да го направи бързо. На сателитното изображение екипът беше намалил наполовина разстоянието до полянката, и то за по-малко от минута. Щяха да се озоват точно под машината след още петдесетина секунди — повече или по-малко — и щяха да открият огън по нея с всичко, с което разполагат.

Драйдън разделяше вниманието си между картината от сателита и дърветата. Увеличи скоростта на издигане до максимума, с който усещаше, че може да се справи, след това добави още 10 процента. Беше разумен риск: рискуваш да катастрофираш, защото се движиш твърде бързо, или да бъдещ застрелян заради това, че се движиш твърде бавно.

Наведе се напред и се опита да види върховете на дърветата. Беше трудно да прецени, но предположи, че трябва да мине още двайсетина метра. На екрана екипът се намираше може би на по-малко от петдесет метра от полянката.

Драйдън забеляза в долния десен ъгъл на екрана надпис с данните на сателита: САТ-АЛФА-МИРАНДА 21. "Миранда". Беше чувал слухове за проект с това наименование, който беше влязъл в разработка точно по времето, когато самият той излезе от играта.

В този миг екранът потъмня.

— Май не биваше да виждаме това — отбеляза Рейчъл.

— Бъди доволна, че не могат да изключат двигателите. Вероятно новият модел ще предлага и подобна възможност.

В момента върховете на дърветата се спускаха под тях. Короните им останаха отдолу и изведнъж машината се озова в чистото небе над гората. Балдахинът от секвои покриваше земята чак до подножието на планината и приличаше на грубоват килим под лунната светлина. Драйдън бутна лоста напред и усети как в отговор хеликоптерът се накланя напред. Точно в този миг усетиха първите попадения на куршуми.

Тракаха като градушка по бронираната долна част на машината. Рейчъл изпищя. Един от фаровете се пръсна и някъде в близост до задното витло се чу високо скърцане, но датчиците за опасност на арматурното табло не реагираха.

След десетина секунди, поне такова беше усещането, макар вероятно да не са били повече от две, машината с грохот се стрелна напред в отговор на командата. В последния момент преди да се откъсне от пространството над полянката, предното стъкло от дясната страна на носа се пръсна. Рейчъл силно ахна — неволен звук, който нямаше нищо общо със страха. Драйдън беше чувал и мъже да го издават.

След като съсредоточи само толкова от вниманието си върху управлението, колкото да държи хеликоптера във въздуха, Сам запали осветлението в кабината и се обърна към Рейчъл. Очите ѝ бяха станали огромни, тя притискаше лявата си ръка към тялото с другата. Там, където ръката се свързваше с гърдите, всичко беше в кръв.

Глава 17

Сега се намираха над открито пространство. Индикаторът за превишена скорост пищеше, но Драйдън не му обръщаше внимание. Не обръщаше внимание на нищо, което можеше да пренебрегне, а остатъкът от него беше съсредоточен върху Рейчъл.

Нямаше как да прецени големината на раната. Двете ръце и двата му крака бяха заети с контролния лост и педалите, а тя не можеше сама да свали горнището на защитния си костюм. Докато все още беше с него, Драйдън можеше само приблизително да прецени къде е била улучена. Най-малкото в ръката. Виждаше се изходната рана, която куршумът беше направил близо до трицепса ѝ. Предположи, че е влязъл някъде ниско откъм вътрешната страна на ръката. Дали беше ударил и нещо друго преди това — крак, корем горната част на торса — не можеше да каже.

— Продължавай да притискаш ръката — нареди той.

— Знам, че е трудно, но трябва да го направиш.

Рейчъл кимна едновременно трескаво, но и уморено. Губеше сили.

— Вдишай дълбоко — накара я той. — Бавно поеми дъх и бавно издишай.

Тя го направи. Не чу в слушалките хриптене, когато издиша. Нито съскане. Това беше добър знак. Засега.

— Някакво напрежение? — попита той. — Имаш ли усещането, че нещо ти пречи да си поемеш дълбоко дъх?

Тя поклати глава.

Това също беше добре, но не и причина за самоуспокоение. Раните в гърдите са подвеждащи и крият опасности. Куршумът може да пропусне сърцето и дробовете, но въпреки това да предизвика вътрешен кръвоизлив, бавно увеличаващ натиска върху дробовете, докато единият или и двата престанат да работят. Когато си в шок, а Рейчъл със сигурност беше в това състояние, лесно можеш да пропуснеш признаците.

Драйдън беше спуснал хеликоптера на шейсет метра височина, на която се чувстваше сигурен да го управлява. Пред тях на може би десетина минути път беше Фресно, макар че градските предградия бяха по-близо.

Погледна отново ръката на Рейчъл. Дланта на дясната стискаше над изходната рана — вярно, не беше турникет, но най-доброто, с което разполагаха в момента. Около дупката в защитния костюм имаше кръв, но не можеше да се прецени с каква скорост кърви.

Досега не се беше разплакала. На Драйдън му се щеше да го отбележи като героизъм от нейна страна, но животът го беше научил да не избързва. Причината беше в шока — просто още не беше започнало да я боли.

Обаче и това щеше да стане. Май се случваше в момента, предположи той, гадаейки по езика на тялото ѝ.

— Започва — каза той.

Тя кимна, раздвижи ръката си, за да може по-добре да я стисне, и силно изстена.

Прозвуча втори предупредителен сигнал освен този за превишената скорост. Този го предупреждаваше, че лети прекалено ниско за тази скорост. Той се издигна малко, докато сензорът не млъкна. До него Рейчъл започна да трепери, опитвайки се да се пребори със сълзите, но не успя.

Гол крачеше из помещението, а челото и бузите му бяха толкова потъмнели, колкото инженерите никога не ги бяха виждали.

Сателитите е лекота следяха хеликоптера. Три изображения го представяха от различни ъгли и с различна широчина. Четвъртото беше широкоформатно, за да се включи цял Фресно заедно с ивицата открито пространство, широко шейсетина километра, в северната и западната част на града. Имаше си причина за това. Имаше и други летящи обекти, които бяха под наблюдение. Обекти, които се движеха с висока скорост.

— Как се подрежда срещата? — попита Гол.

— Всичко ще бъде наред — увери го Лаури.

Гол не каза нищо повече и продължи да крачи насам-натам.

Докато гледаше към Фресно, който се уголемяваше, за да ги посрещне, Драйдън се взря в очертаващата се мрежа от улици за място, което отговаря на неговите изисквания. Трябваше да е достатъчно открито, за да може да приземи хеликоптер там, но да има и много хора. Паркингът на някой мол можеше да свърши работа. Той се озърташе за такъв, когато видя нещо по-добро.

— Обичаш ли футбол? — попита Драйдън.

— Може би — отговори момичето, — но не си спомням.

Стадионът, който ако се съди по външния му вид, принадлежеше на някоя гимназия, се простираше на половин километър пред тях. Беше осветен и в момента на него се играеше. Трибуните бяха наполовина празни. Драйдън дръпна назад джойстика, намалявайки скоростта на хеликоптера.

Петнайсет секунди по-късно бяха над игрището и лицата на всички в стадиона бяха извърнати нагоре към машината. Драйдън я стрелна надолу в бясно кацане и играчите се разбягаха като листа, издухани от въздушната струя на витлата.

— Ще те нося — обясни Драйдън — и ще те боли страшно. Но каквото и да става, притискай ръката.

Дванайсет метра до земята. Девет. Шест.

— Не знам дали може да боли повече от сега.

— Може. И ако ти се вика, викай.

В последната секунда даде газ, за да смекчи допира до земята. В мига, когато Сам усети, че колесникът е стъпил на игрището, вече беше навън и тичаше, обиколи носа и отвори вратата на Рейчъл.

— Когато те вдигна, облегни се на мен. Ще те нося с една ръка.

— А какво ще правиш с другата? — попита тя, но разбра, и то без да чете мислите му. Просто видя.

— О.

— Опитай се да видиш смешната страна.

Тя наклони тяло върху неговото, поемайки си дълбоко дъх. Той пъхна ръце под коленете и я вдигна.

Рейчъл изпищя.

Зад Драйдън половин дузина зяпачи тичаха от страничните линии към хеликоптера. Той се обърна натам и даде няколко изстрела в земята на доста голямо разстояние от тях.

Паниката понесе тълпата като приливна вълна, обърна я и я понесе назад. Реагираха и хората по трибуните, които хукнаха към големите тунели за изходите, каквито имаше на всяко ниво. Както Драйдън беше видял от въздуха, тунелите бяха достатъчно големи, за да поемат сравнително немногобройната публика, която щеше да се втурне през тях. Нямаше опасност да стане опасно задръстване, както когато хората хукнат в паника. Просто няколкостотин души тичаха към паркинга.

С Рейчъл в едната ръка, Драйдън хукна към най-близкия тунел на равнището на стадиона.

Беше почти преполовил пътя, когато земята потрепери от вибрациите на прелитащата над стадиона двойка F-18 "Хорнет". Машините прелетяха само на около трийсетина метра над горната част от трибуните. Миг по-късно последва трясъкът на преминаването на звуковата бариера, а последвалата ударна вълна изпотроши прожекторите на игрището, потапяйки стадиона в сумрак.

Драйдън си каза, че са се измъкнали на косъм. Не се съмняваше, че изтребителите щяха да превърнат хеликоптера в огнена топка, ако още беше във въздуха.

Продължи да се движи с тълпата. Тъмнината и объркването поне бяха в тяхна полза. Той държеше пистолета притиснат към страната си, готов да го вдигне, за да възпре всеки кандидат-герой, но се оказа, че не е нужно. В хаоса, който цареше в тунела, никой не го разпозна като стрелеца.

Когато минаха край телефонна кабина, той откъсна указателя от слабата му верига.

Минута по-късно Сам и Рейчъл се озоваха на паркинга, който бързо се опразваше. Той счупи прозореца на една "Хонда", модел от началото на деветдесетте, отвори я и сложи Рейчъл внимателно на задната седалка. Лицето ѝ беше изгубило още от цвета си, след като бяха слезли от хеликоптера.

Драйдън седна зад волана, строши корпуса на запалването с дръжката на пистолета и свърза кабелите. След това подаде телефонния указател на Рейчъл.

— Търси съкращение "др" зад името — каза той.

Паркингът около тях беше потънал в хаос. Хората се качваха по бордюрите, само и само да излязат по-бързо от паркинга. Сам включи на скорост и пое след другите — просто още един човек от тълпата.

Един порив на вятъра нахлу в компютърната зала на Гол през строшения прозорец, свирейки по останалите на голямата рамка парчета стъкло. Течението вдигна листове и ги разпръсна из помещението, но никой не посмя да стане от работното си място, за да ги събере.

Глава 18

Дина Собъл обираше боклуците от повърхността на басейна, когато двата F-18 прелетяха за втори път над Фресно, но този път бяха няколко хиляди метра по-нагоре и не влачеха ударна вълна зад себе си. За каквото ѝ да бяха бързали първия път, изглежда вече не беше важно. Сега се връщаха там, откъдето бяха дошли — вероятно военновъздушната база "Травис", както предположи Дина.

От другата страна на игрището за голф неколцина от нейните съседи бяха излезли от домовете си и се занимаваха с лампите и прозорците, пострадали от пробиването на звуковата бариера. Дина, хирург на борда на кораба на Съединените щати "Карл Винсън" в продължение на три командировки, познаваше последиците от прелитането със свръхзвукова скорост, а гърмът, разтърсил преди малко къщата ѝ, беше по-силен от всичко, което беше чувала досега. Вероятно изтребителите бяха летели много по-бързо, отколкото скоростта на звука.

Ветрец раздвижи белите дъбове, заслоняващи басейна, и донесе воя на сирени откъм центъра на града. След половин минута той се усили — повечето бяха полицейски, но сред тях се чуваха и сирени на линейки. Шумотевицата беше такава, сякаш бяха навсякъде.

Дина закачи серкмето за кукичката на стената и влезе вътре, за да звънне в Бърза помощ за информация. Каквото и да се случваше в града, ако имаше ранени, досега щеше да се е разчуло. Точно беше вдигнала слушалката, когато фасадните прозорци се осветиха от фарове и спирачки изскърцаха на алеята към къщата. Не бяха минали и пет секунди, когато някой заблъска по входната врата.

През прозорците при входа Драйдън видя да се приближава някаква сянка. Предполагайки, че доктор Собъл първо ще погледне през тях, преди да отвори, той си спомни думите на умиращия полицай.

Дръпна се малко назад от светлината и се обърна към хондата, за да бъдат чертите му малко по-трудно различими. На един от малките прозорци се появи женско лице и Драйдън замаха трескаво с ръце. Ако го беше разпознала, по нищо не пролича.

— Моля, помогнете! — извика Драйдън, сочейки към колата. — Дъщеря ми!

Отчаянието му, всеки грам от него искрено, явно беше усетено. Вратата се отвори и на прага застана жена на около петдесет.

— Ти ли си Дина Собъл? — попита Драйдън.

Тя кимна, поглеждайки към хондата. Той вече тичаше към колата и отвори задната врата.

— Ранена е — каза Сам.

На задната седалка Рейчъл притискаше вече оголената си ръка. На път от гимназията насам Драйдън се беше отбил на един паркинг и ѝ помогнал да свали горната част от защитното облекло. Най-накрая се убеди, че раната в ръката е единствената, но още не можеше да определи колко е сериозна. Съмняваше се, че артерията е прекъсната напълно, защото ако случаят беше такъв, досега Рейчъл щеше да е в безсъзнание или мъртва. Имаше надежда, че е била само леко засегната, но можеше да е увредена и сериозно.

Дина вече беше до него. Мина напред и се наведе към задната седалка, за да погледне раната.

— Това е огнестрелна рана — каза тя. — Защо си я докарал тук? Трябва да отиде в спешното отделение…

Докато казваше това, се обърна към Драйдън и замълча, когато видя пистолета в ръката му.

Не го беше насочил към нея, държеше го до тялото си. Цевта сочеше надолу, а пръстът беше извън пусковата скоба.

— Трябва да ѝ помогнете тук — обясни Драйдън. — В къщата. Никаква болница, никакъв доклад до полицията.

— Няма да го направя.

— Трябва. Ако има официална информация къде се намира момичето, след час ще е мъртво.

Дина се вторачи в него. Очите ѝ се плъзнаха още веднъж към пистолета, след това се върнаха на лицето и се лепнаха за него.

— Ти си оня тип от новините — възкликна тя.

— Аз съм типът от новините. Но каквото и да са разправяли, всичко е лъжа. Можем да ти разкажем истината — дори можем да я докажем — но първо трябва да се погрижиш за нея. Моля те.

— Защо да ти вярвам?

От вътрешността на колата Рейчъл се наведе към отворената врата.

— Намисли си едно четирицифрено число — каза тя.

Глава 19

"През последните две минути полицейски източници потвърждават, че случващото се във Фресно е свързано с тревогата, обявена от министерството на вътрешните работи, за което съобщихме по-рано през деня."

Водещата по Си Ен Ен имаше подходящо сериозно излъчване, докато четеше изреченията от аутокюто. Лекото вълнение, което прозираше в тренираното ѝ изражение, беше едва доловимо.

Драйдън стоеше във всекидневната на Дина и гледаше монтирания на стената телевизор. На екрана се виждаше въздушен кадър от футболното игрище на гимназията, а в средата на изображението — хеликоптерът. Стоеше там, където го беше приземил — перпендикулярно на петдесетярдовата линия. Оборудвани със сигнални лампи автомобили от, както изглеждаше, дузина щатски и федерални служби, бяха паркирани около игрището.

Първите десет минути, след като внесе Рейчъл вътре и след като паркира откраднатата кола при един търговски център на четири преки от къщата, Драйдън прекара в стаята за гости, докато Дина се грижеше за Рейчъл. Би ѝ ибупрофен, след това се зае да огледа подмишницата. Основните неща успя да види веднага.

— Костта е цяла. Няма увреждания на брахиалната артерия, нито на дълбоката мишечна. Изходната рана отговаря на цял куршум — няма раздробяване вътре. — Всяка нейна дума се стори на Драйдън като отговор на отделна молитва.

— Мога да я почистя и да ѝ сложа антибиотици — продължи Дина. След трийсет минути лекарствата ще са намалили малко болката — не много, и тогава ще я зашия. След това огледа Рейчъл продължително от главата до петите. Двете половини на защитното облекло лежаха на пода, дрехите ѝ бяха залепнали за кожата заради полусъсирената кръв. Дебелото защитно облекло беше задържало кръвта вътре, затова ризата и панталоните бяха напълно подгизнали.

— Докато чакаме болкоуспокояващите да подействат, ще те почистя — Тонът ѝ беше много по-мек, отколкото в началото. — Дъщерите ми са запазили доста от старите си дрехи. Ще намеря нещо, което да ти стане.

Драйдън прие това като намек да излезе от стаята. Сега, половин час по-късно, беше видял достатъчно по Си Ен Ен и "Фокс", за да е наясно какво са излъчвали цял ден.

Беше лошо.

Направо ужасно.

Основните тези, повтаряни във всеки новинарски бюлетин, бяха достатъчно ясни: на основата на още неразкрити доказателства, министерството на вътрешните работи смята, че в Съединените щати има човек с действаща радиологична бомба — така наречената мръсна бомба. Този човек има познанията и разполага с инструментите, нужни да задейства и взриви оръжието. Според правдоподобна разузнавателна информация той има намерение да го направи. Насъскващият цитат беше от самия министър: "Работим във времева рамка от може би само няколко часа. Затова всички трябва да внимават за този човек".

Името на заподозрения не се споменаваше, но имаше снимка. Цифрово съчетание — така я наричат — уж високотехнологична разновидност на полицейска скица на основата на снимки от охранителни камери, които не са показвани на обществеността.

Но снимката не беше съчетание — Драйдън я разпозна на мига. Хората на Гол я бяха свалили от твърдия диск на неговия компютър в Ел Седеро. На оригинала беше и неговата жена Триша. Няколко месеца преди да се роди Ерин, бяха предприели екскурзия до Сан Франциско. Бяха помолили един минувач да ги щракне пред Ембаркарадеро. Някой беше изтрил всичко освен главата на Драйдън, беше преработил устата му, за да махне усмивката от лицето му и да го направи безизразно. След това беше прекарал изображението през филтрите, за да го превърне в нещо, генерирано от софтуер.

Въпреки това то беше много точно. Затова не беше за чудене, че Дина го разпозна толкова бързо.

Изглежда и други го бяха разпознали. Продавачът в Бейкърсфийлд, от когото купи колата на старо. Продавачът в спортния магазин. Вероятно снимката се беше появила в новинарските емисии само няколко часа след като бяха напуснали града. От автомобилната фирма сигурно се бяха свързали с властите следобед и описанието на колата веднага е било вкарано в новините. Щом туристът я беше видял в началото на пътеката, беше логично полицията да провери няколкото постройки в околностите.

Докато Драйдън гледаше, на екрана се появи лицето на мъртвия полицай. Вече няколко пъти го беше виждал, придружено с името на човека и течащ отдолу надпис с кратка биография: Глен Карлтън, 47-годишен, ветеран от шерифския отдел на Кърн Каунти с 23 години служба.

— Тази част вярна ли е?

Драйдън се обърна.

— Да, това е вярно. — Обърна се отново към екрана и погледна мъжа в лицето. Човек, който не беше направил нищо повече от това да рискува и изгуби живота си заради нещо, което е смятал за правилно. — Не успях да видя, че е полицай.

Не можа да измисли какво друго да каже. Затова остана вторачен в екрана, докато кадърът с полицая изчезна.

— Тя си почива — каза Дина и кимна към стаята надолу по коридора. В ръцете си държеше макара с хирургически конец и иглата, с която беше зашила раната. — Искам да знам всичко. За теб, за нея — всичко от самото начало.

Тя отиде до отворената врата на кухнята, остави иглата и макарата и започна да мие кръвта от ръцете си.

По-рано, когато на автомобилната алея Рейчъл ѝ бе демонстрирала способностите си, бяха разказали на Дина най-важното. Фактът, че всъщност търсят Рейчъл. Загубата на паметта.

Дина изсуши ръцете си, заобиколи плота, който разделяше всекидневната от кухнята, и се облегна на него, заставайки с лице към Драйдън.

— Всичко.

Той ѝ разказа. Отне му двайсет минути. Не беше отделил и минутка на онова, което Рейчъл беше казала в съня си. Просто нямаше време. Когато Дина се зае да се грижи за раната на момичето, а Драйдън отиде в хола да гледа телевизия, се върна на думите на Рейчъл. Сега го направи отново, след като беше пуснал записа. После се зае да наблюдава реакцията на Дина.

Рейчъл Грант. Работна група по молекулярна биология, Форт Детрик, Мериленд, звено за намеса в РНК, нокаут едно едно.

Сухото езеро Илайъс в Юта.

Защото всеки път, когато спрат да изпробват тази нова играчка и наистина дадат газ… и ако съм още жива, когато това се случи… ще бъда като прът в колелата…

Когато записът свърши, около половин минута и двамата не продумаха. Драйдън видя, че Дина се опитва да осмисли всичко казано.

— Какво, по дяволите, може да е? Не мисля, че става дума за кола или нещо подобно… звучи като метафора, но… Боже мой.

— Ако Гол не го е построил — каза Драйдън, — тогава го е направило правителството или някоя друга фирма. Може би някой друг военен доставчик. На мен ми прозвуча като някаква оръжейна система.

Дина кимна.

— Нещо, свързано с уменията на Рейчъл.

— И те се страхуват да го пуснат, докато тя е жива.

Що се отнася до причината за това, Драйдън дори не можеше да предположи. Празнините в информацията му бяха влудяващи.

— Не мисля, че ще ти се удаде друга възможност да я разпитваш — каза Дина. — Сега си почива, но не мисля, че скоро ще заспи след всичко, което е преживяла. И ако, както казваш, това лекарство излиза от кръвоносната ѝ система…

— Не, колибата беше единствената възможност — съгласи се Драйдън. — Имаш ли компютър?

Дина кимна. Тя прекоси стаята до масичката в края на дивана, отвори чекмеджето и извади таблет с тъчскрийн. Отвори го и го включи, а после го сложи на плота пред Драйдън.

Хрумна му, че използването на интернет може да се окаже сериозен риск. Дори когато още беше в "Копой", съществуваше технология, която да наблюдава местните доставчици на интернет за определени търсения. Определени думи, набрани в Гугъл в рамките на даден район — може би град или област — ще вдигнат тревога и ще издадат местонахождението на компютъра.

Можеше да научи много неща, без да търси с текст. Отвори търсачката на таблета, отиде на картите на Гугъл и превключи на фотографските изображения от въздуха. Дърпаше и увеличаваше изображението, докато на екрана не се показа Юта.

Сухото езеро Илайъс.

Не можеше да си спомни дали някога е чувал за него. Той увеличи изображението, докато на картата се видяха характеристиките на терена и етикетите с названията: малки реки, езера, планини. Започна методично да я дърпа отляво и дясно на тесни ивици, удобни за търсене, постепенно спускайки се надолу до северния край на щата.

Три минути по-късно го намери. Сухият езерен басейн лежеше в южния край на голям пустинен район западно от Скалистите планини. Щатско шосе 50 минаваше на девет километра северно. Тесен черен път водеше от шосето на юг към северния край на езерото и там свършваше. От увеличения кадър на езерния басейн — беше дълъг около пет километра и може би също толкова широк — ставаше ясно, че наоколо не се издигат никакви сгради. Целият район лежеше ослепително бял и празен дори по стандартите на пустинята.

— Какво е това? — попита Дина.

Тя посочи един тъмен пиксел по средата на екрана, достатъчно черен, за да изпъква на останалия фон. Каквото и да беше, издигаше се почти точно в центъра на езерния басейн. При първия оглед Драйдън го беше пропуснал.

Започна да го увеличава, докато изпълни половината екран и той разбра какво е още преди да се разпръснат всички съмнения.

Излъчвателна антена за мобилни телефони. Постройката беше почти невидима отгоре. Само сянката ѝ върху пясъка я издаде.

— Фалшива тревога — обади се Дина.

— Не мисля така.

Тогава Драйдън ѝ разказа за пристъпа на паника, който Рейчъл получи само при вида на такава антена в Бейкърсфийлд. След това за всеки случай дръпна картата, за да се покаже отново шосето и малкото градче, струпано до най-близкия кръстопът. Отне му по-малко от минута да открие телефонната антена, която го обслужва. Издигаше се в северната част на градчето точно до отклонението за слизане от шосето. Драйдън се зае да оглежда самото шосе в двете посоки и откри още антени, които обслужваха пътуващите по него. Всички бяха разположени на стотина метра от пътя.

— Антената в езерния басейн не обслужва щатско шосе 50 или най-близкия град — заключи Драйдън, — а няма друго населено място в радиус от трийсет километра. Няма никакъв смисъл да вдигнеш телефонна антена на това място.

— Тогава какво е това според теб?

Не знаеше отговора на този въпрос. Центрира отново изображението на езерния басейн, вгледа се в него за около трийсет секунди, изправи се и се отдалечи от плота.

— Не разбирам повечето от онова, което Рейчъл казва в записа. Обаче една дума ми се стори позната. Нокаут.

— Имаш ли представа какво значи? — попита Драйдън.

— Знам и съм почти готова да заложа живота си, че е точно така.

Драйдън я изчака да продължи.

— Това не е по моята специалност - обясни Дина, — но много хора в професията са го чували. Обикновено се отнася за мишки. Нокаутирана мишка. Това означава, че са били модифицирани генетически. С една дума, някой определен ген е бил изключен. Нокаутиран.

Драйдън се замисли какво означава това. Подхождаше добре на останалото, което Рейчъл беше казала. Молекулярна биология. Намеса в РНК^4. Драйдън нямаше сериозни познания в областта на науката, обаче този термин очевидно идваше от генетичните изследвания.

— Защо изключването на гени ще даде някому нови способности? — попита той.

Дина вдигна рамене.

— Защото ДНК е бъркотия. Хората я наричат хелиографско копие, но е по-скоро като рецепта, която природата бърника от няколко милиарда години. Един мой професор я описа по следния начин: стара рецепта, в която някогашни указания се зачертават, вместо да бъдат изтрити. Когато едно животно се развива така, че губи определени характеристики, както когато ние сме изгубили опашките си и по-голямата част от нашата козина, гените за тези характеристики не са били изтрити. Вместо това най-често се случва да бъдат създадени нови, които блокират старите. Тези нови гени задраскват по-старите части от рецептата. Когато нокаутираш новите гени, старите инструкции вече не са зачертани. Връщат се в играта. Разбираш ли?

Драйдън прехвърли чутото в главата си и кимна.

— Повече или по-малко.

Отиде до плъзгащата се стъклена врата в задната част на помещението. Загледа се над басейна към игрището за голф от другата страна.

— Четене на мисли — каза той.

Водни пръскачки поливаха феъруея между две дупки. Тревата блестеше на светлината от градинските лампи.

— Няколко пъти годишно ходя на конференции — обади се Дина. — Трябва да видиш презентациите, които хората правят. Има животни, на които по естествен път могат да пораснат отново крайници — например тритоните. Ампутираш предния му крак под рамото и на тритона му израства цял нов крак. Лакътната става, раменната кост, всички кости, мускули и нерви. Цялата кожа. Всичко. Винаги са можели да го правят. Има учени, които смятат, че всички гръбначни го имат в своето ДНК и могат да го правят. Включително хората. Просто има други гени, които потискат тази способност. Номерът е да бъдат открити и нокаутирани.

Драйдън се извърна от плъзгащата се врата.

— В това няма логика. Защо сме се развили така, че да изгубим подобна важна способност?

— Най-доброто обяснение, което съм чувала, твърди, че е по-разумно загубата да се приеме. Новият крайник ще бъде продължително време слаб, кожата — отворена рана, податлива на инфекции. Може би шансовете за оцеляване се повишават, ако чуканчето просто хване коричка и караш с три крайника. Как гласи старата мъдрост? Природата майка е кучка, но трябва да я обичаш. — Тя вдигна рамене. — Обаче защо еволюцията ще зареже нещо като четенето на мисли? Дори не се наемам да изкажа предположение.

На телевизионния екран вече само няколко патрулки бяха струпани около хеликоптера. Драйдън се върна при компютъра и се вторачи в картината на екрана: пресъхналото езеро и малката точица на сянката, хвърляна от кулата на антената.

— Планираш да идеш там — каза Дина. Не беше въпрос, а по-скоро заключение.

Драйдън кимна.

— Защо просто не изчакаш да си върне паметта? И двамата можете да останете тук, докато е нужно.

— Тя може ли да остане тук един-два дни?

— Разбира се. Но защо да рискуваш, отивайки на това място?

Очите на Драйдън бяха все още впити в екрана.

— Защото не обичам да летя на сляпо. И не искам да изкарам следващата седмица, без да знам нищо, докато онези хора знаят почти всичко. А и Рейчъл каза, че отговорите са там.

— Трябва да почакаш само шест или седем дни…

— Гол знае това. Знае, че щом веднъж си спомни, тя ще разполага с най-различни възможности. Може би дори и с нещо толкова просто като това да се обърне към обществеността със своята информация. Обаче Гол ще разполага с цяла седмица да планира противодействие на всеки ход, който Рейчъл може да предприеме. И то преди още тя самата да знае какъв ще бъде. Но може би няма да е подготвен за това, че тя ще предприеме нещо по-рано.

Дина посочи кулата.

— Но Гол знае за това място. Рейчъл му е казала. Не смятам, че очаква тя да се появи там, но няма да му е много трудно за всеки случай да държи мястото под наблюдение.

Драйдън си помисли за сателитите.

— Изобщо няма да му е трудно, но въпреки това отивам.

— Но не без мен.

Драйдън и Дина се обърнаха. Рейчъл стоеше в началото на коридора. Драйдън видя превръзката, която Дина беше направила: големи марлени компреси върху предната и задната част на подмишницата, стегнати с бял пластир. Новите дрехи — джинси и морава тениска, ѝ бяха само малко по-големи.

Дина отиде при нея.

— Скъпа, трябва да лежиш…

— Ще седна — отговори Рейчъл, — защото това е важно.

Дина се готвеше да възрази, но замълча. Тя видя същото в очите на момичето, което беше видял и Драйдън: то държеше на своето мнение.

— Искам да я караш по-кротко — най-накрая каза Дина.

Рейчъл кимна и я последва до плота. Дина издърпа един стол и момичето се настани на него.

— Чу ли записа? — попита Драйдън.

— В мислите ти, когато двамата го слушахте.

Драйдън стрелна поглед към Дина. Макар по-рано да беше станала свидетел на способностите на Рейчъл, тя все пак изглеждаше леко извадена от равновесие.

Когато Драйдън погледна отново към Рейчъл, я видя, вторачена в компютъра. Момичето леко докосна с пръсти екрана и започна да увеличава изображението, докато кулата го изпълни.

— Знаеш, че не мога да те взема там — поклати Драйдън глава. — Едно е да рискувам своя живот, но твоя — съвсем друго.

— Можем да стигнем на няколко километра от него, без да рискуваме нищо — отговори Рейчъл. — Ако след това искаш сам да го видиш отблизо, ще те разбера. Но не можеш да ме оставиш на хиляди километри. Между другото, има сериозни причини да ме вземеш с теб. Там може да изскочат неща, които да ме подсетят, които ти дори няма да забележиш. Това място може да събуди някой спомен.

Драйдън дълго време не отговори. Гледаше към Рейчъл, после към компютърния екран, след това отместваше поглед.

— Мисля, че тук залогът е много по-голям от нашия живот — меко каза Рейчъл. — Не смяташ ли така? Мисля, че трябва да тръгваме. Още сега.

Драйдън потърка очи.

— Божичко — въздъхна той.

Отново настъпи мълчание. Дина първа го наруши:

— И двамата знаете какво е моето мнение, но няма да се опитам да ви разубедя. Имам втора кола, която дъщеря ми ползва, когато през ваканциите си идва вкъщи. Стара е, но надеждна. Предполагам, че около Фресно са сложили контролни постове, но… бих могла да ви прекарам през тях. Може да се скриете в багажника. Ще ви закарам на север до Модесто и ще се върна с влака от там. Ако ви хванат, трябва да кажете, че сте откраднали колата, докато ме е нямало.

Драйдън и Рейчъл се спогледаха, после той каза:

— Не знам как бихме могли някога да ти се отблагодарим — каза той.

— Не умирайте — отговори тя. — Това ще е напълно достатъчно.

Драйдън запази за себе си неприятния отговор: ако по някаква причина не успеят, беше сигурен, че Дина никога няма да научи какво се е случило с тях. Момичето не каза нищо в отговор на тази мисъл, но потрепери, сякаш го беше лъхнал студен вятър.

Глава 20

Пет минути по-късно те тръгнаха. Колата беше "Хонда Акорд" на десет или дванайсет години. Задните седалки можеха да се свалят, за да се увеличи обемът на багажника с част от пространството в купето. Обаче засега нямаше нужда да го правят. Драйдън лежеше свит в единия край на багажника, а Рейчъл в другия. Три минути и пет завоя по-късно Дина им заговори с глас, приглушен от пяната на облегалките.

— Спират колите на изхода за шосето. Пазете тишина, докато не ви кажа, че е чисто.

Половин минута по-късно колата спря, после потегли отново само за да спре малко по-късно. Драйдън си представи дългата опашка от автомобили, заливани от мигащите полицейски лампи. Минута по-късно чу пукота на радиостанция. Рейчъл го хвана за ръката в мрака и силно я стисна. Чуха се приближаващи по асфалта стъпки. Прозорецът на Дина се плъзна надолу с тихо бръмчене. През отвора нахлуха градските шумове.

Мъжки глас поздрави:

— Добър вечер. — Тонът беше смесица от суровост и учтивост, резултат от дългогодишен опит.

— Здравейте — отговори Дина. — Това заради онази история по телевизията ли е?

— Да, госпожо. Личната карта.

Секунда мълчание. След това бял лъч светлина мина по задната седалка, там, където тя затваряше пространството към багажника. После се отмести. Полицаят беше осветил вътрешността на купето.

— Къде отивате? — попита мъжът.

— Ще се махна за няколко дни. Ако този тип е в града с онова нещо — ами нали разбирате, предпочитам да не съм тук.

Прозвуча като нещо, което Дина е репетирала по пътя дотук. Нямаше съмнение в това. Обаче каза репликата си драматично. Дори прекалено. Драйдън се напрегна.

Минаха още няколко секунди, после полицаят каза:

— Моля, отворете багажника.

Ръката на Рейчъл около неговата трепна.

— Това наистина ли е нужно? — попита Дина.

— Няма да отнеме много време. Отворете го.

Дина нищо не каза.

Пистолетът на Драйдън беше под колана на панталона, но той не посегна да го извади. Просто не можеше да направи нищо смислено с него, защото сигурно имаше дузина или повече полицаи на двайсетина метра от колата. Всичките готови тази нощ да се сблъскат с неприятности. Освен това в небето сигурно патрулираха щатски и федерални хеликоптери. Нямаше начин да избягат.

— Госпожо? — каза подканящо полицаят.

Мълчание. В мислите си Драйдън виждаше Дина на волана — опитва се да каже нещо, но от устата ѝ не излиза нищо. Пред очите му рухваше всичко.

— Госпожо?

— В багажника има лични вещи — обясни Дина. — Предпочитам никой да не рови из тях. А сега мога ли да тръгвам, моля? — Гласът ѝ беше висок и напрегнат. Всичко, взето заедно, щеше да подейства като сигнал за тревога на полицая.

— Госпожо, трябва да отворите багажника. Веднага.

— Нямате ли нужда от заповед за обиск?

— След трийсет секунди мога да ви я покажа на екранчето на телефона. Да го направя ли?

— Просто искам да изляза от Фресно! — каза плачливо Дина. — Много ме е страх да остана тук, а това, което правите, никак не ми помага.

— Госпожо, няма да повтарям…

Изведнъж полицаят млъкна. За един ужасен миг Драйдън си представи, че Дина е направила нещо, което го е принудило да млъкне насред изречението. Например е посегнала към лоста, за да включи на скорост.

Обаче колата не се стрелна напред. Не се чуваше нищо, нямаше движение. Цареше тишина. Драйдън усети, че Рейчъл трепери, а усещането се предаваше от ръката ѝ на неговата.

Мълчанието продължи. Все едно се държиш с връхчетата на пръстите за скален ръб.

Тогава офицерът заговори отново:

— Добре, така да бъде. Може да минете. Приятна вечер.

Дина не отговори нищо. Може би смяташе, че мъжът се шегува. После стъпките му отминаха по паважа и покрай багажника към следващата кола от опашката.

Драйдън чу Дина да издиша на пресекулки, но секунда по-късно колата потегли, провря се през загражденията и увеличи леко скоростта. Промъкна се през още един завой, след което ускори рязко. Въпреки шума на двигателя Драйдън чуваше тежкото дишане на Дина.

— Вече е безопасно — подвикна тя.

Той завъртя дръжката, която освобождаваше облегалките, и ги бутна напред да легнат върху седалките. В багажника нахлу въздух и светлина от купето. Видя до себе си Рейчъл — беше бледа и имаше вид, сякаш сега ще повърне.

— Добре ли си?

Тя успя да кимне. Все още видимо трепереше.

— Ела. — Драйдън ѝ помогна да се промъкне на сгънатите облегалки. Отвън покрайнините на Фресно прелитаха с повече от сто километра в час.

Дина погледна назад към тях. Беше не по-малко разтърсена от Рейчъл.

— Не разбирам — избъбри тя. — Не разбирам как ме пусна да си вървя. Той просто… го направи. Напълно неочаквано.

Съзнанието на Драйдън по стар навик първо се залови с най-лошата възможност Може би беше капан. Възможно бе някой с термокамера да е видял, че в багажника има двама души. Вероятно са имали заповед в такъв случай да пропуснат колата, за да бъде проследена, и в последната секунда някой беше казал това на полицая.

— Полицаят имаше ли слушалка в ухото? — попита Драйдън. — Докосна ли ухото си, сякаш някой току-що му е казал нещо?

Дина поклати глава.

— Нищо подобно. Беше точно срещу мен. Щях да забележа, ако имаше слушалка.

— Някой да му е дал знак с ръка? Да е погледнал към друг полицай, преди да те пусне да минеш?

— Не. През цялото време го гледах. Беше се вторачил право в мен и после… изведнъж си промени мнението. Още не мога да повярвам.

Драйдън също не можеше да повярва. Не го вярваше. Във всеки случай не изцяло. Обърна се да погледне през задното стъкло. На километър зад тях се виждаше проблясването на сигналните лампи, хвърлящи кръгове светлина върху пътните знаци и стените на близките до кръстовището сгради.

Дина, изглежда, долови неговото безпокойство.

— Какво има? — попита тя. — Има ли нещо, което трябва да зная?

Драйдън погледа още малко пътя зад тях, после се обърна напред.

— Не знам — отговори той честно.

Стигнаха Модесто малко след два сутринта. Дина спря първо пред "Уолмарт" в предградията.

— Тук има неща, които ще ви трябват — обясни тя, — а така ще намалите времето, което трябва да прекарвате на обществени места като магазини.

Драйдън и Рейчъл останаха в колата, докато тя влезе да пазарува. Върна се след двайсет минути с няколко плика, пълни с консервирани храни, фенерче и батерии за него, превръзки и антибиотичен гел за Рейчъл. Беше купила и бейзболно кепе и чифт големи слънчеви очила с широки рамки.

— По-добре от нищо — обясни тя.

Десет минути по-късно стигнаха до гарата. Дина паркира, но не загаси двигателя. Известно време никой не продума.

— Когато утре сутрин се събудя, ще остана трийсетина секунди неподвижна в леглото и ще се питам дали не съм сънувала.

Рейчъл се наведе през седалката и я прегърна. Дина остана така доста време, затворила очи.

— Благодаря ти — каза Драйдън. Вероятно го казваше вече за пети път.

Дина отвори очи и го погледна над рамото на момичето.

— Пази я.

Драйдън кимна.

— До смърт.

Много се надяваше това да е достатъчно.

Минута по-късно той и Рейчъл вече бяха на шосето, вливайки се в оскъдното движение по това време на нощта. В главата си Драйдън прехвърли маршрута, който беше видял на таблета на Дина. Няколко секунди не можа да си спомни името на града, онзи, който лежеше на края на изхода от щатско шосе 50, откъдето тръгваше черният път на юг за сухото езеро Илайъс.

Изведнъж си спомни. Наричаше се Колд Спринг.

Глава 21

Коб се събуди час преди изгрева, взе продължителен горещ душ, след това излезе на балкона на своя апартамент, за да изпуши една цигара. Спалнята гледаше към долината, където планинските склонове още бяха покрити с дебел сняг. Всяка снежинка проблясваше на острата светлина, а горе на небето в сумрака преди изгрева ясно се открояваха най-ярките звезди.

Чу под себе си вратата към вътрешния двор да се отваря и близначките прекосиха площадката до плувния басейн. Докато чакаха термичното му покритие да се плъзне назад, те, без да бързат, си свалиха дрехите, целувайки се и шепнейки си на какъвто там език говореха. Всъщност не бяха истински близнаци, Коб ги наричаше така в мислите си, откакто ги беше видял. Просто си приличаха и това беше всичко: малки кльощави тела, еднакви големи черни очи, щръкнали малки цици, еднакви нацупени физиономии, когато уискито, водката или тревата свършат, макар че винаги имаше кой да попълни отново запасите в рамките на час. Коб дори не знаеше имената на момичетата. Наум за майтап им викаше Кали и Йола^5.

Гледаше как парата от открития басейн изпълва въздуха около тях — момичетата настояваха водата да бъде трийсет и седем градуса и Коб не възрази. Със сигурност не той плащаше тока на това място. Преди облакът пара да ги скрие, Кали се плъзна в басейна, а Йола седна на ръба, махайки с крака във водата. Кали се потопи и изплува точно пред Йола, а главата ѝ се озова между нейните бедра. Сега сред парата момичетата вече бяха само сенки. Коб гледаше как лицето на Кали напредва, докато Йола се излята върху настилката, а дишането ѝ се ускори и се насече от къси стенания. Коб погледна през рамо часовника на нощното шкафче в спалнята. Трийсет минути до началото на неговата смяна. Достатъчно време да слезе в басейна и да се присъедини към тях.

Колко неочаквано може да се промени животът ти. Преди година и половина още беше специалист по логистика — което ще рече работник в склад — който пълнеше лавиците в един склад близо до Рамади. Убиваше камилски паяци с размерите на собствените му длани и раздаваше пакети тоалетна хартия, картофен чипс и кафе на частната американска армия в Ирак с горе-долу същата численост като истинската, която се бе изтеглила преди няколко години. Там Коб се беше будил всяка заран в малката си шперплатова кабинка. Двайсет и третият му рожден ден току-що беше минал, рамкираната му диплома от щатския университет в Охайо беше у дома при родителите му в Рочестър, а той си задаваше въпроса: как по дяволите е попаднал там? Но това винаги си е бил въпрос за милиони. Да, така е. Сет Коб — чудото без посока. Къде ли щеше да го отвее вятърът следващия път?

Преди около петнайсет месеца го беше отвял в офис на компанията в Рамади, след като някой през нощта беше пъхнал под вратата му яркозелена диплянка. Диплянката беше едновременно неясна и точна.

Щедро заплащане. Добри условия за живот (местоположението не е в Близкия изток. Трябва да сте готови да прекъснете връзката със семейството и любимите хора в продължение на пет години. Изисква се щателна физическа и психическа проверка.

Коб имаше семейство и любими хора, но беше повече от готов да се лиши от тяхната компания за пет години. Беше сигурен, че чувствата са взаимни. И ето че просто ей така се беше оказал седнал зад малко бюро в очуканата сграда, където го беше насочила дипляната. Това беше някогашен хангар, който вече не се използваше. По бетонния под се виждаха маслени петна. Имаше врата към задното помещение и всеки път, когато тя се отваряше, той зърваше купища модерно медицинско оборудване. Една от машините според него беше магнитно-резонансен томограф.

Преди да успее да се доближи до тази врата, трябваше да завърши писмените тестове. Това се оказа най-странната част от целия процес. Никой от въпросите не беше особено труден. Дори нямаше верни и погрешни отговори, а само преценка. Например: къщата ти гори, а кучето ти е затворено вътре. Ще рискуваш ли живота си, за да го спасиш? Би ли играл на руска рулетка, за да спасиш любим човек от сигурна смърт? След два дни, пълни с подобни неща, писмените тестове кулминираха в нещо, което силно учуди Коб. Поне по онова време. Накараха го до седне в ъгъла на голямото помещение, далеч от всички останали кандидати. Зад него седна един мъж около трийсетте, без да продумва. Мъжът просто си седеше, докато Коб прелистваше последния пакет тестове. Видя, че в последния тест няма въпроси. Имаше само указания. През следващите пет минути мисли за най-лошите неща, които някога си извършил, без да те хванат. Наранявал ли си силно човек, когото си обичал? През следващите пет минути мисли за това с подробности.

Какъв, по дяволите, е смисълът от всичко това, се беше запитал той. Можеше да си седи там и да си повтаря текстовете на "Пинк Флойд" и те нямаше да разберат. Майната му, той се зае с това, спазвайки указанията. След известно време го почувства странно стресиращо. Дори сякаш му причини главоболие или поне странен хлад по слепоочията.

Този тест продължи около час и когато свърши, мъжът, който седеше зад него, стана и си тръгна, измъквайки телефон от джоба си. Двайсет минути по-късно Коб най-сетне беше въведен в задната стая. Следващите четири часа прекара в медицински прегледи: почукваха по него, сканираха го и го пъхаха в клаустрофобичните тунели на апаратурата за диагностика. Прегледите свършиха в малък офис извън хангара, където Коб седна срещу двама мъже, които никога не беше виждал. И двамата бяха около четиридесетте, корави и с обветрена кожа. Така и не научи как се казват.

— Ако приемеш това предложение, ще работиш за компания на име "Уестърн Дайнамикс". Чувал ли си за нея?

Коб кимна.

— Да, голям военен доставчик.

— Ще трябва да вземеш три дози лекарства. Първата трябва да вземеш още тази вечер, ако приемеш работата.

— Това разпит под наркоза ли е?

— Не, нищо подобно.

— Какво причинява това лекарство?

— Няма нищо опасно. По-късно ще разбереш за какво служи. Това е част от сделката. Диплянката съвсем не се шегува, когато говори за прекъсване на контактите с роднини и любими. Няма да имаш телефон, нито достъп до интернет или пощенски услуги.

— Колко е щедрото заплащане?

— Двеста хиляди годишно, които може изцяло да спестяваш, защото храната и подслонът са безплатни.

Коб подсвирна и се облегна на стола си. Попита, ако приеме работата, дали ще трябва да подпише куп декларации за неразкриване. Мъжете му отговориха отрицателно. Щом бил повдигнал въпроса, положението било много просто. Ако някога разкаже някому подробности за тази работа, ще бъде убит и никой никога няма да бъде съден за това. Коб се вторачи в очите им и установи, че това не е шега. Което му помогна да повярва и на останалото.

— Добре, дайте първото хапче.

Същата нощ в стаичката му от другата страна на Рамади се случи нещо странно. Дойде куриер с дебел плик, в който имаше каталог, чиито листа бяха свързани със спирала. Коб се засмя, защото се оказа прав, че в края на краищата няма да се мине без бумаги. Разбира се. Обаче се оказа, че това не са документи за подпис. Вътре имаше подробни сведения за повече от сто жени. Нямаха имена, а само номера. Всички бяха на възраст между осемнайсет и двайсет години и всяка втора беше красавица. В сведенията бяха включени снимки с висока резолюция в анфас, както и голи снимки. Към първата страница беше лепната бележка с ръкописен текст: Избери две и утре до 08:00 предай избора си в офиса за наемане.

По-малко от двайсет и четири часа по-късно Коб се намери във въздуха в туловището на един транспортен самолет С-17. По време на полета беше спал и се събуди едва когато самолетът кацна тук — мястото, което беше станало негов дом оттогава. Дори днес още нямаше представа къде се намира. Предположи, че е някъде в Северна Канада. Имаше планини и през цялата година беше дяволски студено. Към този двор не водеха никакви пътища, които да го свържат с друго място. Наоколо нямаше нищо друго освен северна пустош, докъдето ти стигат очите. Дворът се състоеше от летището с подредените около него сгради и хангари. И пътят, който започваше да се вие в гората, минавайки по края на долината, преди да стигне до къщите, които се издигаха на върха на склона. Всяка от тях беше на сто метра от останалите и скрита от другите сред гората.

Вятърът смени посоката си и донякъде отвя парата от вътрешния двор. Коб огледа онова, което се разкри пред очите му, и се усмихна зад цигарата си.

Кали още го правеше, очите ѝ затворени, изгубена в мига. Коб не можеше да види лицето ѝ, но беше сигурен, че е усмихнато. Изведнъж тя отвори очи и го погледна. Вдигна едната си ръка от бедрото на Йола и му помаха да дойде при тях. Коб кимна и си дръпна дълбоко за последен път.

Двете момичета бяха пристигнали тук един ден след него. Коб вече беше забравил, че ги е избрал сред останалите снимки. Беше решил, че това е поредният психически тест. Първия ден тук, докато беше сам, просто се наслаждаваше на къщата. Цялата само за него. Беше чисто нова: човек можеше да подуши мокета и боята. Все едно беше в някой от безбройните риалити предавания на "Биг Брадър", които беше гледал.

Отлични условия за живот.

Наистина. Разполагаше с отопляем басейн, в единия край с топла вана. Самият вътрешен двор имаше подово отопление. В къщата гледаше домашна телевизия със 7.1 съраунд аудиосистема. Имаше и сауна, в огромната кухня стоеше двукрил хладилник, а на гранитния кухненски плот бяха оставили лаптоп, чиято единствена работа беше да показва дълъг списък с храни и напитки. Можеш да прехвърляш списъка, отбелязвайки дузина неща или само едно, по което силно копнееш, и след трийсет-четиресет минути поръчаните стоки се появяваха пред вратата ти. Безплатно! Коб точно попиваше всичко това и се питаше какво, по дяволите, се очаква от него да прави тук, когато на вратата се позвъни и той за пръв път срещна Кали и Йола.

През първите седмици остана неясно каква точно ще бъде работата. В началото един по-възрастен мъж на име Хейгър няколко пъти се отби при него, за да обясни някои неща. Каза, че са предвидени още две дози от лекарството, което ще му бъде донесено в къщата, щом дойде време. Би било хубаво, ако Коб ползва разумно алкохола и тревата. Тези вещества няма да бъдат в конфликт с лекарствата нито сега, нито по-късно, когато започне работа.

— Каква работа? — попита Коб.

— Това ще научиш по-късно. След още няколко седмици. Сега просто се настанявай. Забавлявай се. Има маркирани туристически пътеки, които водят до някои от близките планински гребени. Можеш да изведеш момичетата на разходка, ако имат желание, разбира се. Ако някога срещнеш някого от съседите, няма лошо да се поздравите, да размените любезности, но контактите трябва да са минимални. Те ще вършат същата работа като теб, но няма да я обсъждате. Аз им казах същото, така че всички са наясно. — Хейгър завърши малко загадъчно. — В сутерена има стационарен телефон. Сигурен съм, че си го видял. Свързан е с офиса ми тук в района. Ако имаш някакви въпроси, просто натисни червеното копче.

Това беше всичко.

В седмиците, които последваха — много, много хубави седмици — Коб последва съвета на Хейгър. Той се настаняваше. Беше ясно още от началото, че между него и момичетата няма да има същинско общуване. Не знаеше езика, на който си говорят, но реши, че е от Източна Европа. Може би бяха румънки: напомняха му за сладките малки гимнастички оттам, които винаги гледаше, когато имаше олимпиада. Всъщност наистина ли трябва много да се говори? Може да споделяш емоционална връзка и без много думи. Понякога вечер тримата се надрусваха до оглупяване и си пускаха чужд филм — френски или германски, от филмотеката на домашното кино — който никой от тях не разбираше. Опитваха се да следват сюжета и накрая избухваха в толкова силен смях, че направо болеше. След това дрехите падаха и през следващите няколко часа за Коб светът беше гладка кожа, влага, горещина, стискащи малки ръце, стенания и викове, и преди да окончателно да изгуби съзнание сред плетеницата от крайници и тела, той си казваше: съжалявам всички на планетата, затънали да живеят своите животи, а не този.

Когато най-накрая се случи — онова, което го накара да вдигне телефона в сутерена — той не разбра веднага какво става. Беше около месец след като взе последното от трите хапчета. Всъщност дни наред не се беше сещал за тях. Беше се надрусал, когато започна да се проявява ефектът. В първия момент си помисли, че халюцинира. Вярно че никога преди това тревата не го беше докарвала до подобно състояние, но за всичко си има първи път. Както и да е, това не беше пълна халюцинация. Най-малкото не беше зрителна, а звукова. В главата му се появиха гласовете на Кали и Йола, които си бъбреха на своя език. Минаха шест часа, преди да събере едно и едно. Времето беше достатъчно въздействието на тревата да се разсее и мисълта му да се проясни. Беше ранна вечер и той стоеше в кухнята с Кали. По това време вече бе осъзнал, че в главата му заедно с гласовете на момичетата се появяват и картини. Една от тях изведнъж изпъкна особено ярко: отварянето на кутийка пепси. Няколко секунди по-късно Кали отиде до хладилника и извади кутийка пепси. Минута по-късно Коб натискаше червения бутон на телефона в сутерена.

Хейгър го разходи из случилото се, сякаш съпровожда човек, крачещ по ръба на пропаст. Да, каза той, това били мислите на момичетата, които получавал в главата си. Подобно на недобре настроена радиостанция. Да, хапчетата са предизвикали това. Да, състоянието е постоянно. Представлява повече, отколкото обикновеното чуване на мисли. Хапчетата са дали на Коб други умения, които трябва да бъдат упражнявани. Сутринта Хейгър ще прати човек, за да почне споменатото упражняване.

— Какви други умения? — попита Коб.

— Мисли за това като изпращане вместо само приемане. Самолет до кулата, кулата до самолета — нещо подобно.

— Имаш предвид да вкарвам мисли в главите на хората, а не само да чувам техните?

— Мисли, но което е по-важно — чувства, дълбоки емоционални подтици като вина и отвращение и дори въодушевление. Да принуждаваш хората да чувстват това.

— И за какво? — попита Коб.

— Поради множество причини. Полезно е по най-различни начини.

Тогава Коб схвана значението на това, усети го като нещо остро и назъбено в ръцете си. Скулптура, направена от строшени стъкла.

— Аз съм оръжие — каза той по телефона. — Ще ме пращате навсякъде по света, за да прецаквам главите на хората.

— Ще прецакваш главите на хората — съгласи се Хейгър, — но за това няма нужда да те пращаме където и да било.

Сега, облегнат на балконския парапет и допушващ цигарата, Коб си мислеше за това как минаха седмиците след този ден. Ранното обучение. Разбирането какво може наистина да прави. Естествено, уменията бяха ограничени. Изглежда четенето на мисли се получаваше при всички хора, докато по-напредналите умения действаха само на определени. След това идваше технологията — дяволски призрачна. Дори Хейгър му довери, че не знае как работи. Компанията имала малко екипи от инженерни гении, разпръснати на разни места, може би места като неговото, които разработвали всичко. Беше лесно да се види какво вършеше оборудването, макар че дори сега, след повече от година работа, целият проект беше още в изпитателна фаза. Все още на първи етап, както казваха инженерите. Обаче се разрастваше бързо, набираше инерция и Коб често усещаше, че има различни страни, които криеха от него. Щеше да стигне и дотам.

Потрепери. Заради студения въздух, каза си. Няма нищо. Нервите му бяха наред въпреки случващото се. Той и Хейгър бяха решили проблема с морала още по време на онова първо телефонно обаждане.

— Не бързай и обмисли всичко внимателно — беше казал Хейгър. — В момента си изненадан от всичко това и си разтърсен, което е напълно нормално. Ето какво искам от теб: да се върнеш горе и да огледаш положението си. Къщата. Момичетата. Трябва да се съгласиш, че бяхме добри към теб. Нали, Коб?

— Да. Да, сър. Всичко тук е смайващо. — Коб установи, че думите му направо се изливат. Той се препъваше в тях като дете. Изведнъж му хрумна, че не беше благодарил на Хейгър, нито на някого от тези хора. Боже, как е могъл да пропусне?

— Сър, искам да кажа какво означава това за мен и че съжалявам, че не съм…

— Коб, не се тревожи за това. Просто ме чуй. Понякога работата, която ще вършиш за нас, ще бъде тежка. Ще причиняваш на хората разни неща — лоши неща, които те не заслужават. Обаче ще трябва да го правиш. Просто такава е работата. Ще трябва да ни помогнеш, както ние ти помогнахме, нали така?

— Да, сър.

— Когато стане трудно, помисли си за къщата, за момичетата и че ще направиш всичко нужно, за да ги запазиш.

— Да, сър, ще направя всичко.

— Не бива да забравяш едно: лошите неща, които те чакат, не са по твоя вина, защото ако не ги правиш ти, ще намерим друг на твоето място. Те ще се случат така или иначе, затова защо ти да не извлечеш полза от това? Виждаш ли логика в това?

— Съвършена.

— Добре, Коб. Връщай се горе сега. Всичко ще бъде наред.

Коб загаси цигарата в перилото на балкона. Долу в задния двор стенанията на Йола бяха преминали в тихи накъсани викове. Беше извадила крака от водата и пръстите ѝ се бяха вкопчили в края на басейна, а коленете ѝ ритмично се полюшваха. Протегна ръка надолу и пъхна пръсти в косите на Кали, след това си пое дълбоко дъх и изпищя. Звукът се понесе над басейна и отлетя в утринния сумрак над долината. Секунди по-късно изстисканото ѝ като сюнгер тяло се просна възнак върху настилката. Кали я хвана за ръцете, помогна ѝ да се спусне в басейна и я прегърна.

Коб пусна цигарата в краката си. Да, нервите му си бяха наред. Прекоси балкона до стълбите, които водеха надолу, и започна да сваля ризата си, докато слизаше.

Глава 22

Беше дванайсет и четвърт, когато Драйдън и Рейчъл пристигнаха в Колд Спринг, Юта. Отклонението за слизане от магистралата се вливаше в главната градска улица с ивица от супермаркети, бензиностанции, ресторанти за бързо хранене. Всички имаха западнал и очукан вид. На близо километър в Източна посока почваха възвишенията — вълнистата линия на хълмове, които се простираха на юг диагонално — гребените им бяха покрити с борови гори и храсталаци. Иначе околността беше равна пустиня, докъдето виждаха очите.

След изхода от магистралата Сам зави по странична улица, пресече града до източния му край и почти веднага видя онова, което търсеше: черен път, който излизаше от селището към хълмовете. Три минути по-късно двамата с Рейчъл паркираха на половината път нагоре по най-близкото възвишение. То се издигаше на може би шейсет метра над пустинята и града. Щатско шосе 50 се виждаше в продължение на трийсет и повече километра, простиращо се в потрепващия от горещината въздух обратно към Невада и Калифорния. Също толкова ясно се виждаше двупосочната улица, която представляваше централната артерия на Колд Спринг и водеше от града в пустинята. На осем километра в тази посока лежеше огромно, непоколебимо и почти ослепяващо бяло сухото езеро Илайъс. Драйдън присви очи, но не можа да различи кулата в неговия център.

Наведе се в колата и извади химикалка от вдлъбнатината за вещи на централната конзола.

— Дай ръка — каза той.

Рейчъл я протегна и той написа на дланта ѝ телефон и името Коул Харис.

— Кой е този?

— Мой приятел. Един от малцината на света, на които имам доверие. Бях в армията с него и след това останахме приятели.

Той се обърна и се зае да изучава склона над площадката за наблюдение. Издигаше се още шейсет метра до гребена на хълма. Склонът беше полегат и покрит с гори. Над тази точка нямаше пътища. Нито къщи и други постройки.

— Искам да чакаш тук — каза Сам. — Качи се някъде до средата на склона. Стой скрита между дърветата на сянка, но дръж под око басейна на езерото. Ако след като стигна там, видиш нещо да става: конвой автомобили, които се спускат натам, или хеликоптер да каца, отиваш в града и се обаждаш на този телефон. Влез в някой магазин и кажи, че трябва да звъннеш на родителите си. Никой няма да ти откаже.

През целия път от Модесто насам, там, където имаше сигнал, слушаха новините. Преследването беше почти единствената история, но нито веднъж не бе споменато, че със заподозрения пътува момиче. Драйдън предположи, че Гол има причина за това. Ако целта е Рейчъл да бъде убита, няма да ти е от помощ, ако цялата страна се моли за нейното оцеляване, докато издирването продължава.

— Коул Харис живее в Сан Хосе, Калифорния — обясни Сам. — Обади му се и му кажи името си и после, че Сам Драйдън иска той да дойде и да те вземе оттук. Кажи му: златна вейка. Разбра ли? Запомни го. Кажи златна вейка и той ще разбере.

— Какво означава?

— Нарича се код за липса на принуда. Използвахме ги в армията. Означава: това не е номер, никой не е опрял пистолет в главата ми. Или по-точно: това не е майтап. Парола, за която сме се разбрали двамата и която никой друг не знае. Когато я кажеш, ще знае, че съобщението е от мен.

Рейчъл се вторачи в номера на дланта си. Драйдън много се надяваше, че няма да ѝ се наложи да се обади на него.

— Мисля, че това е един от онези моменти, когато не мога да направя разлика между нашите мисли.

Когато приближи, беше трудно да направи разлика между пустинята и началото на езерния басейн. Каквато и брегова линия да е имало някога, вятърът отдавна я беше огладил. Единственото, което даваше знак за този преход, беше, че земята изведнъж стана по-равна под гумите на хондата, а градинският чай и пустинната трева почти напълно изчезнаха.

Напред сега се виждаше телефонната антена — стандартна кула от стоманена решетка с опънати метални въжета за стабилност. Трудно беше да се определи нейната височина, след като наблизо нямаше дървета или постройки за сравнение. Обаче беше най-малко шейсет метра. От това разстояние, километър и половина, нищо не изглеждаше на Драйдън необичайно.

Това впечатление се промени, когато паркира и слезе от колата. През годините на активна служба и особено в "Копой" Драйдън беше виждал достатъчно излъчватели. Няколко пъти беше монтирал подслушвателни уредби на тях, разполагайки бръмбарите върху кабелите при основата. В тези случаи беше работил по указанията, предоставени от инженер. Той самият нямаше опит в областта на комуникациите. Беше се чудил през целия път към нея, докато не наближи на десетина метра, дали ще разбере, ако нещо не е наред. Вече не се чудеше.

Спря се на ръка разстояние от най-близкия ъгъл на антената. Стоманената ѝ основа приличаше на всички останали, които беше виждал: метална решетка от хиксовидно пресичащи се метални пръти, към заварените връзки добавени медни елементи за повишаване на проводимостта. Както при всички антени, отвътре по един от краката на кулата вървеше метална тръба, която защитаваше чувствителните кабели от природните стихии и от недоброжелатели. Повечето тръби, които Драйдън беше виждал, бяха от стомана или алуминий. Обикновено никой не им обръщаше внимание. Тази веднага привлече погледа му, защото не беше направена от тези метали. Той пристъпи по-близо. На пустинното слънце тръбата блестеше като потъмняло сребро. Последния път, когато бе видял подобен материал, той също беше огрян от пустинно слънце. Различна пустиня, далече оттук.

Почука по тръбата с кокалчетата на ръката си. Беше все едно да чукаш по дебел къс гранит — по същия начин се беше почувствал и тогава, когато почукваше по страната на един "М-1А-1 Абрамс", където взрив на бомба беше свалил боята. Кабелите на кулата бяха защитени с дебел ръкав от обеднен уран. От който се правят танковите брони.

Драйдън се отдръпна назад за по-добър зрителен ъгъл към горната част на кулата. Урановата тръба се изкачваше до половината от цялата височина на кулата и там се свързваше с голям черен цилиндър. Той имаше формата на кег за бира, но беше поне пет пъти по-голям. Драйдън не можеше да си спомни някога да е виждал нещо подобно на кула с телефонна антена. Каквото и да беше, го чуваше как бръмчи в тишината като трансформатор.

Нищо друго не беше закачено за кулата. Нямаше клетъчен приемател-предавател. Нямаше микровълнов предавател. Нищо освен тръбата и странния черен барабан. Докато Драйдън слушаше, басът сякаш не идваше само от горе, но и от самата кула, която вибрираше като камертон. Дори земята под краката му сякаш пулсираше.

Имаше ли смисъл да води тук Рейчъл да види това нещо? Какво би могла да научи от него? Спомни се нейната реакция при вида на кулата в Бейкърсфийлд. Ако една случайна кула предизвика подобна реакция, дали подробностите на тази няма да направят нещо повече?

Тя щеше да настоява да дойде. Би могъл да откаже, обаче какъв беше планът за след това? Е, отговорът беше прост: нямаше такъв.

Драйдън изруга под нос.

Върна се при колата, но не се качи. Ако ще води Рейчъл тук, трябва да вземе предпазни мерки. Те също бяха прости.

Обърна лице към небето и много бавно се завъртя на място. Не гледаше за самолети. Не търсеше нищо.

Представи си сателитните изображения, които беше виждал през годините, докато беше на служба. Дори онази технология, старомодна в сравнение с онова, което Гол имаше сега, можеше да анализира човешките лица на дневна светлина. Получените изображения не бяха ясни като сватбени снимки, но достатъчно подробни, за да разпознаеш някого.

За всеки случай Драйдън се завъртя отново в продължение на минута. Ако Гол наблюдаваше това място, сега една от компютърните му зали щеше изведнъж да се оживи.

Драйдън отвори вратата на хондата, седна зад волана и се приготви за чакане.

Глава 23

Мина един час.

Нищо не се случи.

Драйдън отвори вратата и отново слезе. Заслони с ръка очите си и огледа хоризонта на всички страни. Нямаше приближаващи хеликоптери. Нямаше коли по черния път от Колд Спринг.

Доста големи градове отстояха на половин час полет от тук, които със сигурност имаха поне по един полицейски хеликоптер. Ако някой от сателитите на Гол беше забелязал Драйдън в пустинята, щяха само в течение на няколко минути да ги вдигнат във въздуха.

Гол нямаше да знае, че това е номер, защото Рейчъл не беше в колата. През нощта сателитите, използващи топлинно изображение, можеха да регистрират, че не е вътре, но през деня, когато покривът на колата е по-топъл от всеки човек, който може да е вътре, нямаха никакъв шанс.

Ако Гол наблюдаваше мястото, отговорът вече щеше да е дошъл — бърз и мощен.

Драйдън изчака още една минута, след това се качи в колата и я запали.

Когато спря на паркинга, Рейчъл направо спринтира от дърветата към колата. Не беше сигурен дали някога е виждал толкова ясно изписано облекчение по нечие лице. Тя се качи до него и го хвана за ръката, сякаш имаше нужда да се увери, че е истински.

— Нещо интересно? — попита момичето.

— Нищо разбираемо за мен.

Тя отвори уста да каже нещо, но той я изпревари.

— Да, ще те заведа там. Ще го гледаме в продължение на една минута, а после ще се махнем по най-бързия начин.

През първите няколко километра от пътуването Рейчъл беше само оживена. Според нея това отчасти се дължеше на вълнението, че може би след минути ще научи нещо ново, но главното беше, че вече не е сама в гората.

Нямаше намерение да каже на Сам какво беше изпитала. Беше по-изплашена за него, отколкото за себе си, но най-вече изпитваше…

Хлад.

Само това можа да измисли, за да го опише. Усещането от това, че е сама, след толкова време, прекарано с него. Чувството за топлина, което извираше от него и я обгръщаше. Беше доста сигурна какво е това чувство, но и за него нямаше намерение да говори. Без съмнение това би било неловко и за двамата. Обаче нямаше значение. Беше достатъчно, че може отново да го изпитва.

Мислеше си за това и се усмихваше лекичко, когато очите ѝ уловиха неясните очертания на кулата на фона на пустинното небе.

Усмивката ѝ изчезна. Обхвана я същият необясним страх, който беше изпитала в Бейкърсфийлд, сякаш вижда някаква гигантска хлебарка.

Сам забеляза какво става.

— Можем да се върнем — предложи той.

Рейчъл поклати глава. Преди да отговори, направи усилие да прогони страха от гласа си.

— Всичко е наред.

Почувства вибрациите на земята още щом слезе от колата. Те с бучене проникваха през подметките на маратонките, в краката ѝ, в костите.

— Добре ли си? — попита Сам.

Рейчъл кимна.

Погледът ѝ се беше впил в голямото черно устройство с формата на бирено буре на трийсетина метра над главите им. Цялата кула я плашеше, но то по-някаква причина беше най-страшното. Направи усилие да си поеме дълбоко дъх, защото дишането ѝ ставаше плитко, ако не внимава.

Пусна вратата на колата и тръгна към кулата. Стъпка по стъпка. Спокойно. С периферното си зрение видя, че Сам се обръща, за да огледа пътя, по който бяха дошли. Тя продължи да крачи.

Знаеше какво трябва да направи. Не беше сигурна как е разбрала — може би това беше друг условен рефлекс. Знаеше също, че това е последното, което има желание да направи, но тази причина не ѝ даваше основание да се откаже, нали? Беше се уморила да бъде уплашена. Измина последните няколко крачки до основата на кулата и силно се вкопчи с две ръце в два от ъглите.

Ако вибрациите на земята бяха накарали костите ѝ да бучат, този контакт ги застави да стенат. Сякаш бяха кухи. Кухи и пълни с жужащи мухи.

Чу се да издава звуци. Да хленчи. Да вика. Чу Сам зад гърба ѝ да я вика по име и да тича към нея. Долови намеренията в мислите му: да я хване за раменете и да я дръпне от проклетото нещо.

— Не! — извика тя.

Чу как спира точно зад нея. Той заобиколи отстрани и я хвана за ръката.

— Рейчъл…

Ето как работи. Трябва да се държа, докато стане.

Мислите ѝ бяха възникнали от само себе си. Нямаше представа какво означават. Какво трябваше да се случи?

— Рейчъл?

Не трябва да се пускам. Всяка секунда…

— Не ме спирай — успокои го тя. — Всичко е наред.

Той отговори нещо, но тя не го чу. Заляната в слънчева светлина пустиня изчезна и тя изведнъж се озова в свят от гласове и мисловни картини.

Всякакви. Хора, кучета, коли. Но в почти всички имаше…

Градът. Мястото на север оттук, през което бяха минали, когато слязоха от щатското шосе. Това бяха мисловни картини на града, па магазините, които видя, на бензиностанцията, на хълмовете в Източна посока. А гласовете бяха мисли. Все едно хиляда души мислят едновременно, все едно е застанала в средата на голяма тълпа, достатъчно близо, за да може да чува всички.

Сам още беше зад нея и повтаряше нейното име. Питаше я дали е добре. Рейчъл искаше да му отговори, но…

В момента се случваше още нещо. Под всички картини и гласове, под нейните собствени крака имаше…

Тунел. Който се отвори като падаща врата под нея. Не можеше да го види, но го усещаше. Тунел, направен от кабели, пращящи и бучащи подобно на голямото черно нещо горе на кулата. Тунелът водеше надолу и надалече, много надалече. Съзнанието ѝ се протегна надолу в него, понесе се с писък по протежението му със замайваща скорост и там почувства…

Някой друг. Някой в далечния край.

… друго съзнание. Съзнанието на мъж, поне на такова приличаше. Почувства неговите мисли да проникват в нея. Изображение на плувен басейн с планини зад него. Две жени с черни коси, голи във водата. После помещение, пълно със странни машини и компютри.

Модифицираният сигнал за номер две нещо се разкопа, защо ли… опа, ей. ЕЙ.

В мислите на мъжа се просмука паника.

Мамка му, какво се случи току-що? Извикайте Хейгър. Хайде, мамка му, някой да извика Хейгър!

Обаче дори тези звуци и картини избледняха надалече от нея, от пукащия тунел и останалото, избледняха и заглъхнаха, защото изведнъж изпита усещането…

Какво беше това?

Някакво място в нейното собствено съзнание. Подобно на склад, където имаше различни неща, но не можеше да погледне в него. Нещо препречваше пътя. Мембрана. Нещата в склада я натискаха, техните форми я опъваха навън, разтягаха я.

Моите спомени. Това са моите спомени, които се опитват да излязат.

Стори ѝ се, че самата кула ги разбърква. Вибрацията в костите, в съзнанието ѝ раздрусваше всичко.

Почувства как ръката на Сам стиска по-здраво нейната. Всеки момент щеше да я дръпне, но…

Нещо от склада със спомени си пробиваше път. Нещо важно за нея, с остри краища и нажежени до бяло ръбове, си прорязваше път през мембраната.

Видя картина в съзнанието си. Жена, която се навежда, за да ѝ се усмихне. Имаше мили кафяви очи. Беше красива.

Здравей, Рейчъл? Как се чувстваш днес?

Как се казваше? Точно това се опитваше да среже пътя си през бариерата. Името на жената. Сигурна беше.

Сам сега говореше по-високо. В гласа му имаше страх. Казваше ѝ да се освободи.

Мембраната беше опъната до скъсване, изгарящите ръбове на името почти бяха преминали.

Холи. Казва се Холи.

Холи коя?

Мисловното изображение беше още там. Очите на Холи, толкова хубави, когато се усмихваше…

Как беше цялото ѝ име?

Не го ли беше чула някъде другаде? Не беше ли в нечии мисли? Съвсем наскоро?

Холи. Холи, Холи, Холи…

Ръцете на Сам откъснаха пръстите ѝ един по един от метала. Ужасната вибрация престана, сякаш някой беше дръпнал щепсела. Тя залитна назад и изгуби равновесие, но неговите ръце я обгърнаха. Държеше я и говореше меко.

— Добре ли си? Рейчъл?

Тя отвори очи и го погледна.

— Холи Феръл — прошепна тя.

— Какво?

Няколко секунди не можеше да отговори. Подреждаше всичко в съзнанието си. Подреждаше идеите като състезателни колички по домашна писта. Защото знаеше къде бе попаднала на това име наскоро. А това беше най-лошото от всички места, където да го чуе.

Глава 24

Трийсет секунди преди това Лийлънд Хейгър беше в добро настроение. Стоеше в кабинета си пред вътрешния прозорец, който гледаше надолу към работната площадка. Преди няколко години, докато това място се изграждаше, инженерите бяха използвали тази сграда като гараж за земекопните машини. Сега машините отдавна ги нямаше, а пространството беше пълно с помещения със стъклени стени — общо дванайсет. От прозореца си Хейгър можеше да ги обхване с поглед.

Помещенията бяха наредени в три групи по четири. Трите групи отговаряха на трите места, където се провеждаха опитите в континенталната част на Съединените щати.

Ред Сити, Уайоминг. Колд Спринг, Юта. Кук Вали, Северна Дакота.

Трите антени.

През осемнайсетте месеца, откакто отговаряше за това място, Хейгър беше установил, че се чувства най-щастлив, когато стои там и отгоре гледа стъклените помещения — станциите, както всички ги наричаха. Във всяка станция лежеше по гръб един контрольор, а за челото му бяха закрепени с проводящ гел електроди. Станциите бяха осветени с червена светлина подобно на фотолаборатории — като утроби, понякога си казваше Хейгър.

Беше особено чувство, да виждаш всичко това през твоето собствено отражение върху офисния прозорец. Отражението на нисък шкембест плешив мъж, който преди трийсет години беше завършил финанси в Дартмут. След цяла хаотична плетеница от рационални кариерни избори той се озова в пустинята като Опенхаймер в Аламогордо с черните си очила. Може би и неговото име след десетилетия щеше да намери място в метафорите.

Работата, която "Уестърн Дайнамик" вършеше тук и на други подобни места, беше толкова вълнуваща, че чак плашеше. С антените и контрольорите. И с другото нещо, което разстройваше всички, които бяха чули за него. Хейгър трябваше да признае пред себе си, че това нещо разстройваше малко дори него. Когато най-накрая бъде избутано навън и използвано — което можеше да стане всеки момент — нямаше как да върнат духа в бутилката. Да, нямаше съмнение в това — беше изключително плашещо. Обаче всички велики неща са били плашещи. Ако позволиш на този вид страх да ти се пречка, би ли могъл някога да постигнеш нещо?

Хейгър беше по средата на тези мисли, когато във Втора група настъпи някакво вълнение. Единственият дежурен контрольор в този сектор, Сет Коб, изведнъж се беше изправил, сякаш някой го беше убол, и започна да крещи, че нещо не е наред с антената.

Сега, трийсет секунди по-късно, Хейгър стоеше в поста на Коб и се опитваше да го успокои. Момчето беше свалило електродите от челото си. Гелът от единия се беше залепил за веждата му.

— Какво стана? — попита Хейгър.

— Не знам. Просто имах чувството… че някой ме наблюдава.

— За какво говориш?

— Все едно имаше някой от другата страна на линията. В Колд Спринг. Все едно че… идваше право по кабела към мен.

В това нямаше никаква логика и самият Коб го съзнаваше. Човек можеше просто да вдигне рамене, но момчето изглеждаше наистина разтърсено. Каквото и да се беше случило, не си измисляше.

Хейгър се готвеше да каже нещо, но си замълча.

От няколко месеца от тези горе се чуваше, че във Вашингтон и на други места съществува възможна заплаха за проекта. Тези разговори бяха неясни по начин, с който Хейгър беше свикнал след годините, прекарани в "Уестърн Дайнамикс". Цялата тази съмнителна организация: две съперничещи си фирми да работят за правителството — всяка със свои приятели на високи места в йерархията — беше неразбория още от самото начало. Някои от тези високопоставени приятели имаха връзки помежду си, което усложняваше играта. Имаше вярност, имаше и враждебност, дължаха се услуги и комисиони, но повечето от тези връзки бяха скрити в тъмното. ОЧГ — така го наричаше Хейгър. Обикновени човешки глупости. През цялата си кариера се беше сблъсквал с тях под една или друга форма. Няма значение колко са възвишени твоите цели, колко точни са планирането и действията ти. Всяка организация на този свят е заразена с плесента на обикновените човешки глупости. От време на време цялата работа — двете фирми и Вашингтон — бяха като любовен триъгълник, действащ по правилата на викторианското ухажване. Някои неща се намекваха, но никога не бяха казвани направо. Винаги съществуваше рискът да обидиш погрешния човек. Той се рееше над всичко. Тези предупреждения през последните два месеца бяха ярък пример. Доколкото Хейгър разбираше, опасността беше следната: някъде навън имаше нерешен въпрос още от времето на изследванията в Детрик преди години. Жив обект, който се измъкнал. Малко момиче, както гласяха слуховете. Момичето може да е попаднало или не под опекунството на хората на Гол в "Белдинг-Милнър" долу в Калифорния, но то представляваше потенциална опасност за тестването, което се провеждаше на местата с трите антени. Съществувал риск от намеса. Това беше най-ясното предупреждение, което беше чул.

— Опиши ми какво почувства — каза Хейгър. — Колкото можеш по-точно.

— Там имаше някого — обясни Коб. — При антената.

— Това не се случва за първи път — възрази Хейгър. Понякога в петък вечер и събота се появяваха групи гимназисти, които правеха опити да се катерят по кулите.

— Беше различно — поклати глава Коб. — Не знам по какъв начин, но беше различно. Имаше някого, на когото не му беше мястото там.

Хейгър се замисли над това.

Риск от намеса.

На антената нямаше охранителни камери. Нямаше непосредствен начин да се види какво става там, в пустинята. Хейгър имаше приятел във Вашингтон, който вероятно можеше да получи достъп до сателитни данни, но това щеше да отнеме време. Може би час. Сега, когато се замисли над това, му хрумна, че Гол има особено тесни връзки с тази общност — хора от разузнаването, които имат сателити подръка, но да бъде проклет, ако набърка Гол или някой от "Белдинг-Милнър" в това.

Какво да прави?

Той погледна покрай Коб към наклоненото кресло зад него. Двата електрода лежаха там, където бяха паднали. Хейгър кимна към тях.

— Сложи ги.

Драйдън и Рейчъл бяха отново в колата и пътуваха на север от около минута, след като беше откъснал момичето от кулата. Колкото повече се отдалечаваха от нея, толкова по-добре се чувстваше Рейчъл. За няколко ужасни части от секундата Драйдън си беше помислил, че това нещо я убива с ток.

Описа му с подробности какво беше изпитала. Усещането, че чува мислите на хората в Колд Спринг на десет или повече километра от мястото, където кулата се издигаше. После усещането, че се носи из тунел и че в другия му край има някого. И накрая усещането, че пленените ѝ спомени се опитват да излязат на свобода.

— Имах чувството, че споменът за Холи Феръл е най-важният — каза Рейчъл. — Все едно отчаяно се опитвам да си го спомня. И успях. Бях чула името ѝ някъде.

— Къде?

— Ел Седеро. Сградата с русия и войниците. Няколко пъти чух името Холи Феръл, а понякога доктор Феръл в техните глави. Доктор Феръл… в Амарило, Тексас. Спомням си как един си мислеше, че трябва да се види с нея рано или късно. По онова време почти не мислех за това — някой да отиде да се види с лекар — това звучи като медицински проблем. Но сега, когато се обърна назад…

Гласът ѝ заглъхна, но Сам разбра какво иска да каже. Ако хората, работещи за Гол, обмислят да посетят Холи Феръл, за нея това може да означава нещо много лошо.

— Спомняш ли си нещо друго за нея? — попита той. — Какъв лекар е? Изследовател, който… е работил с теб?

— Не знам. В спомена няма нищо такова. Само фактът, че беше мила. Че я беше грижа за мен. Човек не може да подправи подобно чувство. Във всеки случай не и пред мен.

Драйдън се съгласи с нейната логика.

— Не знам каква е връзката ѝ с Гол — продължи Рейчъл, — но тя ме познава. Може да знае всичко, което се опитваме да научим. А ако е в опасност, трябва да я намерим… — Тя замълча. — Не можем ли просто да ѝ се обадим? Ще я потърсим в интернет и…

Драйдън поклати глава.

— Ако наистина е заплашена от Гол и неговите хора, телефонът ѝ вече се подслушва.

Стига да е още жива.

Мисълта се оформи, преди да успее да я спре. С периферното си зрение видя как Рейчъл потрепери.

— Съжалявам — извини се Драйдън.

— Няма защо. Аз си помислих същото.

— Можем да я потърсим в интернет, но ще трябва по един или друг начин лично да се свържем с нея. Има начини да го направим, без да се излагаме на голям риск дори ако я наблюдават. — Той се замисли. Направи пресмятанията наум. — Амарило е на десет или дванайсет часа път от тук.

Рейчъл кимна. Въртеше ръце в скута си. Беше нервна.

През следващите няколко минути никой от тях не проговори. Най-накрая пред тях от лятната мараня се показаха южните покрайнини на Колд Спринг. Драйдън се протегна назад и взе големите очила с широки рамки и бейзболното кепе. Точно си ги слагаше, когато Рейчъл изпищя.

Пикапът изскочи сякаш от нищото на десетина метра пред хондата. Преди секунди пътят беше празен и изведнъж камионетката изскочи напряко на пътя иззад нисък хълм, който я беше крил дотогава. Първото предположение, което изникна в съзнанието на Драйдън, изхождайки от вида на пикапа и човека зад волана, беше за някой местен идиот, излязъл в пустинята да покара по черни пътища. За частица от секундата успя да зърне работен гащеризон върху мръсна риза и брадясало лице, за което сякаш специално бе изкован епитетът селска пръчка.

Драйдън натисна спирачките на хондата и за частица от секундата пикапът лудешки се стрелна към тяхната кола, а не встрани, сякаш шофьорът в паниката си бе завъртял волана в погрешната посока. По това време инерцията на камионетката я бе изстреляла напряко на пътя и тя се размина с хондата на трийсетина сантиметра. Завъртя се странично върху чакълестата земя.

Ако бяха на равно, пикапът вероятно само щеше да се завърти един или два пъти и да спре, но тук земята се спускаше надолу под ъгъл десет или повече градуса. Той продължи да се плъзга странично още осемнайсет-двайсет метра и тогава колелата му се удариха в корен, който го превъртя наполовина. Застана на кабината си, която се сплеска като палачинка.

Драйдън спря хондата и премести лоста за скоростите на паркиране. Той и Рейчъл се вторачиха в смачкания пикап на стотина метра от тях, чиито задни колелета двигателят още въртеше. Пътническата врата, която се виждаше от тази страна, се бе отворила от удара, обаче на фона на слънчевия блясък в пустинята Драйдън не можеше да види нищо друго освен мрак във вътрешността на кабината.

Нямаха мобилен телефон в колата. Ако се наложеше, можеха да кажат на някого в града да повика линейка, но трябваше да се махнат много преди пристигането на властите.

Във всеки случай не можеха да си тръгнат, без да проверят какво е станало с този тип. Може би там вътре се давеше във собствената си кръв.

— Стой тук — нареди Драйдън. — Веднага се връщам.

Отвори вратата и слезе, после се наведе и измъкна пистолета си изпод шофьорската седалка. Причината да вземе пистолета беше последното кривване на пикапа срещу колата им — може би грешка, но въпреки това много странно. Сам го пъхна отзад на кръста и започна да се спуска от черния път в пустинята.

— Оуен, убий ги. Мамка му, измъквай се оттам и ги убий. Веднага.

Оуен го болеше. Мили боже, колко го болеше. Болката беше почти достатъчна, за да го откъсне от гласа на Пясъчния човек в главата му. Но само почти.

— Губиш предимството. Какво чакаш?

Оуен се обърна, нещо в рамото му изпука и той замря отново, за да не изпищи.

Поне му беше останала лявата ръка. За МР-5 използваше дясната. Видя автомата да лежи в облак прах на половин метър от ръката си.

Отвън, на известно разстояние от него, един мъж подвикна:

— Ранен ли си?

— Какъв си късметлия. Той те улеснява. Вземи автомата и се погрижи за него.

Оуен се протегна за оръжието с дясната си ръка, но дори това движение прониза рамото му. Той задиша тежко от болка и отново утихна.

— Да не искаш да ти причиня болка? Оуен, мисля, че оставихме това зад нас.

След това съвсем тихо, сякаш говореше с някого другиго, Пясъчния човек каза: Мамка му, той е напълно безполезен. Кой друг има жив актив близо до Втори обект? По-добре го прати там.

Оуен не можеше да разбере случилото се. Всъщност се изненада, когато преди няколко минути Пясъчния човек му заговори най-неочаквано. Оуен тъкмо помагаше на дядо си да смени един радиатор. За първи път през всичките тия ужасни месеци Пясъчния човек го безпокоеше, когато дядо му беше наоколо. Оуен беше започнал да вярва, че това никога няма да се случи, че никога няма да го накара да направи нещо щуро пред дядо му.

— Оуен, това е важно — каза Пясъчния човек. В гласа му имаше нещо, което Оуен не беше чувал дотогава. Нещо, което приличаше на неотложност. Може би дори страх. Какво ли значеше това? — Извади автомата изпод дюшека и отиди на стария езерен път южно от града. Веднага.

Дядо му вече се беше вторачил в него с леко наклонена глава.

— Какво има?

Оуен можа само да поклати глава. Никога не беше обмислял какво ще каже, ако настъпи момент като този.

— Оуен, мамка ти, тръгвай! ТРЪГВАЙ!

— Трябва да ида до тоалетната — изломоти Оуен и побягна от откритата плевня. Минута и половина по-късно беше в пикапа, а автоматът лежеше до него. Бързо излизаше от градината пред вратата, когато Пясъчния човек отново заговори.

— Излез на езерния път в долния край на града и тръгни по него на юг. Ще намериш хора край телефонната антена. Може би вече се връщат на север от там. Които и да са, спри ги и ги убий.

Както се развиха нещата, за малко да го направи, когато стигна пътя. Леко кривна с пикапа, възнамерявайки да удари колата веднага щом я види — точно тая глупост му беше видяла сметката.

Отново погледна към автомата. Беше там, на една ръка от него. Захапа парче от ризата си, стисна здраво, за да заглуши болката, и отново се протегна за оръжието.

Драйдън беше на десетина метра от пикапа и точно се готвеше отново да подвикне, когато видя някакво раздвижване във вътрешността на кабината. Секунда по-късно се показа единият крак на мъжа, последван от другия. Мъжът пълзеше на ръце и крака заднешком.

— Добре ли си? — попита отново Драйдън.

Никакъв отговор.

— Чуваш ли ме?

Когато се случи, стана толкова бързо — много по-бързо, отколкото би предположил, че е възможно. Предположи, че странната ситуация беше причина да го хване неподготвен. Мъжът изпълзя напълно от кабината, но лицето му продължаваше да е обърнато към нея. Изглежда лявата му ключица беше счупена и той сякаш поддържаше пред себе си тази ръка с другата. Изведнъж се надигна и застана на колене, изкрещя от болка и рухна, завъртайки се с цяло тяло. И ето го свлечен, с гръб, опрян на камиона, и автомат МР-5, сочещ към Драйдън.

Далеч зад гърба си Драйдън чу силно ахване. Обърна се да погледне. Рейчъл стоеше до отворената врата на хондата.

— Стой там! — извика той. — Скрий се зад колата. Веднага.

За миг тя остана вкопана на мястото си, очите широко отворени и пълни със страх.

— Веднага! — кресна той.

Тя кимна и заобиколи колата, за да се скрие зад багажника.

Драйдън насочи вниманието си към мъжа. Оръжието трепереше в ръката му, но не толкова, че да го пропусне, ако натисне спусъка.

Съдейки по това колко се беше сплескало връхчето на показалеца му, спусъкът вече беше малко напрегнат.

Нямаше шанс да извади пистолета, без онзи да открие огън.

— Кой си ти?

Мъжът не отговори. Очите му не спираха да се стрелкат от Драйдън към хондата и обратно. Беше ранен, но не толкова тежко, че да не може да се изправи на краката си. Ако убие Драйдън, нямаше да му е трудно да стане и да подгони Рейчъл. Тя може и да е бърза, но у него беше оръжието, а наоколо се простираше само гола пустош.

— Спокойно — каза Драйдън.

Изражението на мъжа стана по-сурово. Пръстът му върху спусъка се сплеска още малко.

— Оуен, направи го! Направи го!

Оуен наблюдаваше мъжа, който стоеше наблизо, но очите му непрекъснато се стремяха да се върнат при колата на пътя. Беше изпълзял от потрошения пикап, за да си свърши работата и за добро или зло да запуши устата на Пясъчния човек, но тогава…

Малкото момиче. Боже небесни, на колко ли е беше? На десет или дванайсет?

Пясъчния човек го беше пратил да убие такова малко и красиво същество?

— Ще ти причиня болка. Ще те боли така, както никога не си си представял, че може да боли. И няма да спра, колкото и много да ми се молиш.

— Моля те — прошепна Оуен.

— Знаеш какво да правиш, така че го направи.

Оуен си пое дълбоко дъх и издиша бавно. Почувства как познатото — ужасно, но познато — спокойствие се спуска върху него. Каква беше купешката дума за това? Приемане, отговори си той.

Драйдън реши, че така или иначе трябва да извади пистолета. Онзи щеше да го простреля, в това не можеше да има съмнение, но вероятно щеше да има време дори след като поеме ударите, да извади пистолета и да го улучи поне веднъж в гърдите. Това щеше да бъде достатъчно да го остави там и кръвта му да изтече на място, вместо да преследва Рейчъл. Вероятно щеше да се получи.

Вероятно.

Стига МР-5 да не беше на автоматична стрелба. При това положение още през първата секунда десетина куршума щяха да излетят от цевта му. Ако дори един от тях улучи Драйдън в главата, целият план щеше да пропадне. Рейчъл щеше да остане беззащитна.

Драйдън наблюдаваше цевта на оръжието. Как се завърта, описвайки малки арки в треперещата ръка на мъжа. Чакаше да се завърти достатъчно…

— Нямам избор — тихо каза мъжът. — Нищо лично.

В очите на човека имаше оттенък на съжаление, макар на Драйдън да се стори, че то е насочено главно към него самия. Обаче това беше най-малкото, което го изненада. Онова, което най-много го порази, беше, че по-раншното му впечатление от онова мимолетно зърване, когато пикапът се плъзна напряко на пътя, е напълно вярно. Интелигентността на този човек не беше по-голяма от тази на дете. Дори да е замаян от катастрофата, нямаше как да се сбъркат признаците.

По свой начин най-странното в ситуацията беше защо Гол или който и да го е изпратил, би поверил важна работа на този човек?

Драйдън и друг път се беше оказвал под заплахата на оръжие и много повече пъти се бе изправял срещу противници, които най-малкото имаха оръжия подръка. Всеки от тези мъже, независимо от тяхната идеология, независимо от тяхното хладнокръвие или чин в обществената йерархия, беше умен. Не просто умен, а по животински умен и бърз. Това винаги се виждаше в очите. Наемниците живеят съвсем по Дарвин. Човек не среща много глупаци сред тях просто защото не живеят достатъчно дълго.

— Нищо лично — повтори мъжът в работния гащеризон.

— Не си свалил предпазителя — подхвърли Драйдън.

Онзи не се върза напълно. Реакцията му не беше особено драматична: просто наклони оръжието настрани и му хвърли един поглед. Цялото движение се състоеше в това да извие китката си. Рефлективно движение, известно като мускулна памет, в мига преди да се овладее. Цевта на автомата се завъртя може би на пет градуса встрани от Драйдън, прицелвайки се в земята на три метра зад гърба му, обаче почти веднага започна да се връща в първоначалната си позиция. Рефлективното трепване отвори прозорец от една трета от секундата.

Това беше достатъчно.

Ръката на Драйдън се стрелна назад. Движението беше толкова упражнявано и подсъзнателно като щракването на лампата в собствената му кухня. Измъкна пистолета изпод колана на панталона, изравни го и стреля два пъти.

И двата куршума улучиха мъжа в челото. Първият в средата, а вторият два сантиметра вляво. Двойната изходна рана откъсна тила на мъжа, а силата на удара запрати черепа му напред към Драйдън, сякаш онзи се опитва да удари една глава на пространството пред себе си. Той рухна с лице върху собствените си пищяли и остана неподвижен.

Драйдън направи две крачки назад, след това спринтира към хондата с всички сили.

Глава 25

Някакъв подтик или може би добрата стара параноя подсказа на Драйдън да заобиколи града. Той подкара хондата без път през равната пустиня и храсталаците в продължение на три километра, докато не стигнаха до областно шосе с две платна, което се простираше на север. Срещнаха знаци, че скоро ще се качат на щатско шосе 50. Пет минути по-късно бяха отново на него и пътуваха на изток. Не бяха продумали, откакто оставиха пикапа зад гърба си.

— Не знам — най-накрая каза Драйдън. — Представа нямам каква беше цялата тази история.

Повече от час не можа да се отпусне. По това време вече бяха на 1-70 в източната половина на щата. Стигнаха до малък град на име Съмър. От пътя изглеждаше достатъчно голям, за да има библиотека. Когато я намериха на главната улица срещу училището, паркингът пред нея беше почти празен. Това говореше добре за мястото — не беше пълно с възможни очевидци. В същото време Драйдън се питаше доколко ефективни са очилата и бейзболното кепе.

Мисълта да изпрати Рейчъл сама в библиотеката беше против всичките му инстинкти, но понякога и те бъркаха. Ако някой го разпознае и просто набере 911…

— Момиче на моите години също би предизвикало учудване — каза Рейчъл. После добави вече по-меко: — Не искам да съм отново сама.

На гишето веднага до входа имаше една-единствена библиотекарка. Тя ги поздрави делово, но дружелюбно. Драйдън кимна в отговор, опитвайки се да стои с профила си към нея. Рейчъл отговори с весела усмивка и дори ѝ махна с ръка. Това като магнит привлече вниманието на жената.

Много умно, помисли си Драйдън.

— Благодаря — каза Рейчъл, след като отминаха.

— В мислите ѝ нещо за мъжа от телевизията?

Рейчъл поклати глава.

В един от ъглите намериха маса с три работни станции. И трите компютъра бяха свободни. Доколкото Драйдън можеше да види, единственият друг посетител беше дете на около четиринайсет, което седеше в огрения от слънцето район за четене от другата страна на голямата библиотечна зала.

Издърпаха два стола и събудиха единия компютър от режима му на сън. Първият очевиден ход беше да проверят жълтите страници за Холи Феръл в Амарило, Тексас.

Нямаше резултат.

Драйдън се опита да проведе същото търсене за цял Тексас. Може би Холи живееше извън града и пътуваше всеки ден.

Никакъв резултат.

Той отвори картите на Гугъл, избра Амарило и увеличи изображението, за да открие болниците. Имаше три големи клиники и няколко по-малки частни практики, които просто носеха името на лекаря, който ги притежаваше.

Драйдън провери структурата на трите големи болници и страниците със служителите. В третата попаднаха на интересен резултат: имаше лекар на име Холи Рейс, но в биографическата ѝ справка правеше впечатление отсъствието на снимка. Всички останали лекари, работещи там, бяха качили свои снимки.

За да бъде сигурен, Драйдън обиколи всички страници в сайта на болницата, където би могло да има снимки на служителите: реклами, проведени семинари и конференции. Беше на последната такава страница и точно се готвеше да я затвори, когато ръката на Рейчъл се стрелна и му попречи да щракне с мишката.

— Какво? — попита той.

Пръстът ѝ се доближи до екрана. В снимка в долния край се виждаше екип на линейка от фелдшери и неколцина лекари от Спешното отделение, които бутаха количка на хеликоптерната площадка на покрива. В дъното се виждаше и хеликоптерът — яркочервен, заемащ по-голямата част от кадъра.

Рейчъл сочеше жена, която стоеше в коридора, наполовина обърната настрани от фотоапарата. Тъй като апаратът е бил нагласен да се справи с окъпаната в слънчева светлина хеликоптерна площадка, коридорът на преден план изглеждаше много тъмен. Много лесно би било да разгледаш снимката, без дори да забележиш жената.

— Тя ли е? — попита Драйдън.

Рейчъл се наклони още към екрана и присви очи.

— Сигурна съм.

Драйдън се вторачи в лицето на жената за още няколко секунди, прехвърляйки всички последици в главата си. Не беше необичайно човек, който е прехвърлен на друго място, да запази малкото си име. Рискът беше минимален и улесняваше психологически прехода.

Холи Феръл.

Холи Рийс.

Различна фамилия и липса на снимка в биографичната справка.

Тя не беше просто в опасност, а се криеше.

Или поне си мислеше, че се е скрила.

Драйдън се върна в жълтите страници и потърси Холи Рийс в Амарило. Едно попадение. Включително адресът.

Десет секунди по-късно Драйдън го намери в картите на Гугъл — снимката на къщата отгоре беше обозначена с маркер.

Холи живееше близо до центъра на улица с тесни къщи, наблъскани една до друга. Драйдън огледа мястото от равнището на очите, включително фасадата. Това беше тексаската разновидност на градска къща, каквито може да се видят в Бруклин или Джорджтаун. Други къщи със същите размери се издигаха от двете страни на улицата. Повечето бяха почти долепени до съседните сгради. Между много малко от тях имаше тесни алеи.

— Смяташ, че ако още е жива, хората на Гол я наблюдават — каза Рейчъл, но не като въпрос, а по-скоро като заключение.

Драйдън кимна.

— Длъжен съм да го предположа.

— Тогава как ще се свържем с нея?

— Искам да знам повече за нея, преди да го направим — обясни Драйдън. — Вярвам ти, когато казваш, че е човек, когото го е било грижа за теб, обаче това не означава, че ще отидем да ѝ се представим.

Той оглеждаше разположението на улиците и мислите му се върнаха на оборудването за подслушване, което толкова често беше използвал в "Копой". Един хубав лазерен микрофон би свършил работа. Може да се насочи към прозорците на Холи от улицата и да се улавят звуците вътре чрез измерване на вибрациите на стъклото. Беше технология на десетки години, въпреки това много надеждна.

Обаче трудно се намираше. Не можеше да бъде купено от големите вериги за електроника.

Рейчъл отново посочи с пръст тесните къщи от двете страни на дома на Холи.

— Мислиш ли, че е възможно да влезем в някоя от тях? Може би когато няма никого вкъщи?

— Не знам. Възможно е. Много от тези сгради са разделени на апартаменти. Ако извадим късмет, може да има някой свободен. — Той се обърна към нея. — Ти какво мислиш?

— Колко широки са тези къщи?

Драйдън сви рамене.

— Седем и половина-девет метра.

Рейчъл се обърна и погледна към малкото момче, кое то седеше само и четеше.

— На какво разстояние смяташ, че е?

Драйдън прецени разстоянието.

— Осемнайсет метра, може би малко повече.

Рейчъл отново се обърна натам и затвори очи. Лицето ѝ доби изражението на човек, който се опитва да чуе едва доловим глас при лоша телефонна връзка. След това заговори така, сякаш четеше от книга.

"-Били беше само за тая работа — каза Израел. — "Мъртвите не хапят", казваше той. Но сега и той е мъртъв, та сам може да провери думите си. В тия работи нямаше равен на него.

— Право казваш — отвърна Силвър. — Били винаги знаеше как да се справи — бързо и смело. Не прощаваше никому. Но аз съм кротък човек, постъпвам джентълменски, обаче този път работата е сериозна. Дългът си е дълг, момчета. Аз гласувам — смърт."[6]

Изглеждаше така, сякаш се готвеше да продължи, но се отказа. Тя отвори очи и срещна погледа на Драйдън.

— "Островът на съкровищата" — обяви той.

За малко остана загледан в нищото, после отново насочи очи към къщите на екрана. Нямаше нужда Рейчъл да бъде в къща до тази на Холи, за да може да чува нейните мисли. Можеше да го прави от две, дори три къщи по-нататък. Може би дори от другата страна на улицата.

— Интересно — отбеляза той.

Рейчъл успя да се усмихне.

Драйдън отвори един сайт за недвижими имоти, после намери страницата за Амарило, избра бутона за наеми и изтегли картата. След трийсет секунди се вторачи в къщата на Холи.

На нужното разстояние имаше три апартамента на разположение. Най-добрият беше жилище на втория етаж с външна стълба през две къщи от нейната. Така жилището на Холи щеше да се окаже на разстояние между десет и осемнайсет метра от Рейчъл.

— Кога ще сме там?

Драйдън погледна към часовника в долния ъгъл на екрана. Направи нужната сметка наум и обяви резултата:

— Около полунощ тамошно време.

Глава 26

През целия път поддържаше скорост с пет километра над разрешената. Спряха два пъти за бензин и веднъж пред магазин за железария, за да купят пила за метал. Драйдън изгуби още десет минути, използвайки инструмента за обработката на един от ключовете на връзката на Дина Собъл.

Те слязоха от 1-40 и влязоха в Амарило в 12:35 часа Централно време^7. Драйдън намери тих паркинг на две преки от апартамента на Холи. Нощта беше хладна и миришеше на ресторантска храна и автомобилни газове.

— Не се оглеждай за хора, които може да ни наблюдават — предупреди я Драйдън. — Ние сме двама души, които се прибират с покупки. Нито повече, нито по-малко.

Вече се намираха на улицата на Холи и на стотина метра от мястото, което беше тяхна цел. Драйдън носеше пазарските торби, които Дина бе напълнила с покупки в Модесто. Тротоарът беше пуст и в по-голямата си част неосветен. Не се чуваше и звук в нощта, като се изключи далечното жужене на града.

Както очакваше, вратата на сградата беше заключена, но Драйдън вече стискаше преработения ключ в ръката си. Шперц, казано по-простичко. Беше изпилил ключа до пет равни зъба, които напомняха на малки гръбни перки на акула. С малко умение с този инструмент човек можеше да отвори повечето от стандартните патрони на света. Драйдън го беше използвал в дузина или повече страни, когато тихото влизане в някоя сграда беше особено важно. През годините след службата никога не беше използвал нещо друго освен патрони с дисков механизъм за своята собствена врата. Те бяха непробиваеми с шперц. Бяха и доста редки.

Къщата през две врати от тази на Холи имаше стандартен патрон. Драйдън я отключи толкова бързо, колкото би го направил с оригиналния ключ. Вратата на апартамента на втория етаж не беше по-трудна.

В жилището нямаше мебели. Заключиха вратата, без да палят лампите. Интериорът беше подобен на този в повечето празни апартаменти, които Драйдън беше виждал: новобоядисани стени и лека миризма на препарат за пране на мокети.

Миг след като влязоха и вратата беше заключена зад тях, Рейчъл отиде при източната стена — това беше най-близката точка до дома на Холи — и затвори очи. Тя стоя там, опряла пръсти в мазилката и без да продума, повече от минута.

Зрението на Драйдън започна да се приспособява към сумрака. Единствената светлина беше от редките улични лампи, която влизаше през затворените щори, и синьото излъчване на светодиодния екран на печката.

— Сигурно чуваш петдесетина човека оттам — подхвърли Драйдън.

Рейчъл кимна.

— Все едно се опитваш да различиш един глас сред тълпата.

— Късно е. Може да си е легнала да спи.

— Не мисля. Мога да чувам хората дори когато спят. Точно сега чувам цяла група в сградата до нас и неколцина, които са доста по-далеч, но в същата посока. Но между тях има голямо пространство, в което няма никого. Мисля, че това е къщата на Холи. Според мен е празна.

Рейчъл продължи да слуша и да чака.

— Понякога работното време на лекарите е доста Странно — отбеляза Драйдън. — Няма защо да се тревожиш.

Рейчъл кимна.

— Чуваш ли някого другиго? — попита Драйдън. — Някой пратен от Гол?

Дълго време Рейчъл не отговори. Той видя как лицето ѝ се напрегна.

— Не мога да кажа — най-накрая каза момичето. — Дори мислите на лошите хора през по-голямата част от времето са напълно нормални.

Тя слуша още минута, после отвори очи и се извърна от стената.

Драйдън отиде при прозореца във всекидневната. Той гледаше към улицата и отсрещните сгради. Остави щорите затворени и долепи очи до цепките между ламелите. Заемайки позиция под правилния ъгъл, можеше да види предната веранда на Холи. На площадката лежеше вестник в найлонова опаковка.

Драйдън се върна при вратата, където беше оставил покупките на Дина. Отвори торбата с марлите и дезинфектантите.

— Дай да видя ръката ти — каза той.

Беше два и четвърт сутринта. Рейчъл спеше вече цял час, свита на кълбо на пода близо до стената. Не издаваше звуци, нито правеше някакви движения — въздействието на лекарството отдавна беше отминало.

Драйдън смяташе, че усеща, когато тя сънува — от време на време хладината по слепоочията му сякаш се усилваше двойно и тройно. Вече беше свикнал да го усеща непрекъснато — чувстваше го дори когато Рейчъл спеше. Обаче тези приливи и отливи бяха нещо ново. Някакъв резултат от съня ѝ, предположи той, един вид неконтролирана дейност, като бързото движение на очите или нощен тремор.

Той гледаше към щорите, за да види светлините на фарове, и се ослушваше за спиращи коли и стъпки по тротоара. Всеки път, когато чуеше нещо такова, отиваше да погледне през прозореца. Засега нямаше никого в къщата на Холи Феръл. Вестникът продължаваше да лежи на площадката.

Вече опозна апартамента. Не му отне много време. Жилището имаше пет стаи: кухня, всекидневна, баня, две спални. Втората имаше малък балкон, на който се излизаше през плъзгаща се врата и гледаше към задния двор. На сумрачната светлина отвън Драйдън видя тясна алея, която водеше на запад, вървейки успоредно на улицата отпред. В далечния край на алеята се издигаха още няколко градски къщи, но повечето бяха безлични малки сгради, които можеха да бъдат какво ли не: фирми за продажби на недвижими имоти, туристически агенции, кафенета. Между тях имаше широки алеи, които водеха към улицата от другата страна.

Беше седнал с гръб към стената на хола. От това място, за да види верандата на Холи, трябваше само да обърне глава.

Потърка очи. От четиресет и осем часа не беше спал както трябва. Отпусна ръце на пода и отвори очи. Ако ги държеше затворени, само щеше да се почувства по-уморен.

Заслуша се в шумовете на сградата. Системата за вентилация и отопление тихо жужеше. Глухи баси от високоговорители някъде отгоре. Смехове — пияни мъже и жени.

Хората живееха.

— Минавало ли ти е през ума да опиташ отново?

Обърна се.

Рейчъл лежеше подпряла глава на здравата си ръка и го гледаше.

— Имам предвид да имаш отново семейство.

— Не знам. Предполагам, че не.

Не ѝ беше казал много за Триш и Ерин. Поне не и на глас.

— Съжалявам — извини се Рейчъл. — Не мога да не чувам мислите ти, но ако предпочиташ, може да не говорим за това.

Той поклати глава.

— Не се притеснявай.

Песента на горния етаж свърши и започна друга. Драйдън реши, че разпознава басите. Май беше "Под прикритието на нощта" на "Стоунс".

— Трябва отново да бъдеш нечий татко. Ще бъдеш добър баща. Ти си добър баща.

Тя стана, прекоси стаята до прозореца и седна до него. Облегна глава на рамото му. Минута по-късно отново заспа.

Вече беше четири без двайсет. Купонът на горния етаж беше свършил. Не се чуваше никакъв звук освен дишането на Рейчъл.

С периферното си зрение Драйдън улови слаба светлина, която се плъзна по спуснатите щори. Някаква кола намали и спря наблизо.

Той се обърна и погледна през цепнатината.

Черна лимузина. Точно пред къщата на Холи.

Двама мъже слязоха бързо от колата и започнаха да оглеждат улицата в двете посоки. Шофьорът остана на мястото си.

— Рейчъл — повика я тихо Драйдън.

Побутна я лекичко с лакът.

Тя се събуди дезориентирана. Огледа се в мрака и едва тогава разбра. Наклони глава, сякаш се ослушва, макар и не с ушите.

— Двама мъже долу на улицата — прошепна Драйдън. — Друг в колата. Чуваш ли ги?

Тя кимна.

— Има ли още някого в колата? — попита Драйдън.

Рейчъл поклати глава.

Драйдън продължаваше да ги наблюдава. Двамата свършиха с огледа на улицата. Качиха се по стълбите до входната врага на Холи, отключиха и влязоха. Сам изпита усещането, че вижда как вниманието на Рейчъл ги последва, главата ѝ леко се наклони, завъртайки се с няколко градуса.

— Мислите им са като списък за проверка — подхвърли тя. — Кухнята чиста, предната баня чиста, коридорът чист.

— Прилича на проверка по безопасността — обясни Драйдън. — Искат да се уверят, че няма никого, преди да се върне собственикът.

Холи имаше телохранители, които работеха за нея. Интересно.

Рейчъл продължи да слуша. Драйдън си представи как двамата мъже проверяват жилището стая по стая, действайки методично от долу нагоре.

Излязоха след пет минути и застанаха като постови на верандата. Единият вдигна вестника и го занесе вътре. Лимузината потегли и дълго време след това нищо не се случи.

В 4:05 според часовника на печката лимузината се върна. Един от мъжете на верандата слезе по стълбите на тротоара, за да я посрещне. Отвори задната врата на колата и оттам слезе жена. На четиресетина години. Дребничка, с миловидни черти. Макар светлината да не беше особено силна, Драйдън успя да види, че е жената от снимката на интернет страницата на болницата.

Рейчъл вече я беше засякла.

Драйдън наблюдаваше как телохранителят я заведе до входната врата. Тя влезе сама, а мъжът отново застана на поста си.

Драйдън си спомни какво каза Рейчъл предишната вечер: колко трудно е да получиш полезна информация от нечии мисли. Колко често мислите са подредени в цели свързани изречения? Колко често бяха парчета от скорошни разговори, случайни образи?

В продължение на пет минути Рейчъл не каза нищо. Понякога затваряше очи и се съсредоточаваше още по-силно.

— Пише имейл — каза тя накрая. — Медицински неща за някого на име Лейни. Не знам какво означават повече от половината думи. Мисля, че някои от тях са имена на лекарства.

Драйдън почувства как хладът по слепоочията му отново се засилва. Нямаше съмнение, че е в резултат от съсредоточаването на Рейчъл. Нищо не каза за това, дори рядко мислеше за него. Цялото му внимание бе насочено към това какво ли ще им разкрие следващият час.

— Изпрати го — каза Рейчъл.

Мълчанието ѝ продължи още една минута. Усилията да се съсредоточи сякаш я караха да изпада в транс. Клепачите ѝ почти се затвориха.

Изведнъж се отвориха широко. Тя се сепна така, сякаш някой я беше сръгал.

Драйдън не попита нищо. Просто чакаше.

Рейчъл се изправи. Отиде до източната стена, сякаш беше привлечена от онова, което чува в главата на Холи Феръл.

— Какво става? — прошепна Рейчъл.

Драйдън също стана. Точно се готвеше да се дръпне от прозореца, когато чу звук: скърцане на дърво.

Дюшеме.

Някой стоеше пред вратата на апартамента.

Глава 27

Рейчъл също го чу. Фиксирането ѝ върху мислите на Холи се прекрати, тя се обърна, вторачи се във вратата, после в Драйдън.

Драйдън се наведе и вдигна пистолета от пода, където го беше оставил. Отдръпна се от стената и се изправи на три метра диагонално от вратата. Рейчъл дойде и застана до него.

Очите на Драйдън се насочиха към отвора между вратата и прага. Сумрачната светлина от стълбищните лампи беше прекъсната надве места.

Сенки от крака. Някой стоеше там. Не се качваше към горните етажи, нито слизаше към изхода. Просто стоеше на площадката и се опитваше да не вдига шум.

За по-малко от половин секунда Драйдън обмисли възможностите. След това отхвърли всички въпроси. Нямаше време.

Помисли си: Рейчъл, върви в спалнята отзад и отвори плъзгащата се врата. Следвам те.

Тя не се поколеба. Обърна се и изчезна в мрака на коридора. Драйдън я последва, крачейки заднешком с насочен пистолет и без да изпуска вратата от очи.

Когато влезе в спалнята, чу, че плъзгащата се врата се отваря. Маратонките на Рейчъл почти не вдигаха шум по металната повърхност на балкона. Той беше по-скоро противопожарен изход, но без стълба.

Драйдън протегна ръка назад, усети ръба на плъзгащата се врата и мина заднешком през нея. През спалнята и надолу по коридора виждаше входната врата на апартамента. И двойната сянка през отвора между вратата и прага.

Топката на вратата изтрака. Рейчъл трепна от звука.

Драйдън отмести очи и огледа пространството зад редицата градски къщи, чието разположение беше проучил по-рано. Огледа сградите от другата страна и множеството алеи, излизащи между тях. Една от алеите беше по-тъмна от останалите: тесен пасаж между четириетажна къща и двуетажна тухлена сграда. Хареса му като маршрут за измъкване. Беше я харесал още щом я видя преди часове.

На дванайсет метра от него топката на вратата отново изтрака.

Драйдън прехвърли крак през перилото и стъпи на ръба на балкона с пръстите навътре между пръчките на парапета. Прехвърли и другия крак, след това махна на Рейчъл да го последва. Държеше я за здравата ръка, когато се прехвърляше.

Нещо — рамо или стъпало, блъсна силно входната врата на апартамента. Драйдън погледна надолу — плосък празен плочник на три метра под тях.

Пъхна пистолета под колана на панталона си и хвана Рейчъл за ръката.

— Знаеш ли какво ще направя? — прошепна той.

Тя кимна. Беше нервна, но готова.

Вдигна я от балкона за ръката, докато с другата стискаше парапета. Клекна, докосвайки със задник глезените си, протегна ръка колкото можеше повече надолу, докато краката на Рейчъл се озоваха на не повече от половин метър от плочника. Пусна я и чу как тя се приземи тихо. За малко загуби равновесие, но се овладя и отстъпи назад, освобождавайки място за него. Той се изправи, отблъсна се от балкона с крака и скочи, приземявайки се на плочите.

Рейчъл вече крачеше, бързайки към тясната алея, която Драйдън си беше представил. Той извади пистолета и я настигна със спринт. Точно завиха зад тухлената къща, когато чуха далеч зад тях как вратата на апартамента се пръсва навътре. В същия миг чу друг шум, който беше много по близо.

Зареждането на пушка помпа на три метра пред тях в тъмната като рог алея.

Женски глас.

— Не мърдай. Насочиш ли пистолета към мен, ще те застрелям.

Нямаше и намек за блъф в този глас.

Драйдън остана неподвижен.

Рейчъл стоеше точно до него. Всеки изстрел с помпата щеше да улучи и нея.

— Изхвърли пълнителя — нареди жената. — След това изхвърли патрона от патронника. Накрая пусни пистолета на земята.

В по-широкото пространство между редиците сгради подметки кацнаха с плясък върху плочника. Някой току-що беше скочил от балкона на апартамента.

— Направи го — каза жената.

Драйдън натисна бутона и изхвърли пълнителя, след това и патрона в патронника. До себе си чу как Рейчъл издиша дълбоко като човек, готов за най-лошото. Той пусна пистолета на земята.

Чуха се стъпки откъм входа на алеята. Те спряха извън зрителното поле на Драйдън. Новодошлият внимаваше да не застава в линията на стрелба.

Зад Сам издрънча нещо металическо.

— Обърни се към мен — каза жената с пушката помпа.

Драйдън се подчини. В сумрака видя бледия блясък на белезници. Жената ги хвърли и той успя да ги улови във въздуха.

— Сложи си ги. Ръцете на гърба.

Той още не можеше да види лицето на жената. В разсеяната светлина, която падаше от улицата, можеше да различи само Рейчъл. Зад страха в очите на момичето забеляза и силно объркване. Обаче от какво — не можеше да каже.

— Зад гърба. Направи го — повтори жената.

Драйдън закопча ръцете си на гърба. Секунда по-късно блесна фенерче, вероятно монтирано под цевта на пушката. Лъчът се плъзна по гърба на Сам.

— Обезопасен е — каза жената.

Новодошлият пристъпи във входа на алеята. Още една жена. Драйдън можа да види само силуета ѝ в местещият се кръг светлина.

Рейчъл местеше глава напред-назад, поглеждайки от едната жена към другата.

— Не мога да чуя мислите ви — каза тя. — На никоя от вас.

— Разбира се, че не можеш, скъпа — каза новодошлата. Тя хвана Драйдън за ризата и рязко го дръпна напред.

Извади го от равновесие и той падна тежко с лицето напред върху плочките. Жената седна напряко на гърба му и той чу, че нещо щракна. Вероятно малка пластмасова кутийка.

— Какво ще му правиш? — Паника изпълни гласа на Рейчъл.

— Спокойно — каза жената.

Рейчъл не се успокои. Тя изкрещя:

— Какво му правиш? — последната дума беше заглушена, защото другата жена сложи ръката си на устата ѝ.

Миг по-късно Драйдън усети игла да прониква във врата му. Чу как буталото се спуска. Почувства прилив на топлина под кожата си.

— Спри! — изпищя пак Рейчъл, която се беше измъкнала от ръката на жената. — Какво му правиш?

Втората жена вече се надигаше от него. Изправи се и помогна на първата да удържат Рейчъл в мрака. Драйдън чуваше всичко като през спускаща се мъгла. Място, където всички звуци са кухи и без източник. Почувства горещината да се разпростира от врата към скалпа му. Плочките под него се разтвориха в мрак. Приглушените писъци на Рейчъл го последваха там.

Глава 28

От време на време се чувстваше почти буден. На повърхността на съня, където можеше да чува и да усеща.

Беше в нещо като кутия. Усещаше облицовката с бузата си като гладък картон. Някой я носеше, докато нареждаше: Подпрете я с крака, леко, леко.

Нещо започна да вие. Постоянен бръмчащ звук. Като от самолетни двигатели. Не много мощни. Миг по-късно започна движение, кутията се плъзна, докато тялото му искаше да си остане на мястото. Инерция, помисли си той, а думата му се стори смешна, макар да не би могъл да каже защо. Плъзна се няколко сантиметра по картона, докато краката му се блъснаха в нещо. Няколко секунди по-късно светът сякаш се стрелна напред и се наклони до гадене. Нещо под пода избумтя глухо. Предположи, че колесниците са се прибрали. След това отново загуби съзнание.

— Ще се оправи. Вече започва да се събужда. Дай му още половин час.

— Сигурна ли си?

— Да, скъпа, сигурна съм.

Усещаше гърлото си така, сякаш беше ял марля. Ужасно го болеше глава. Прокара език по устните си. Бяха напукани и като нищо щяха да го одраскат.

— Изпий това.

Гласът на Рейчъл.

Отвори очи и видя кутийка със сок на дванайсетина сантиметра от лицето си. В отвора беше пъхната розова сламка, обърната към него. Рейчъл я доближи и той стисна с устни сламката. Отпи. Високофруктозен царевичен сироп с изкуствен аромат. По същия начин му го даваха, когато беше дете. Изпи кутийката до края и засмука стените ѝ, пусна сламката и се търкулна по гръб.

Все още беше с белезниците, но вече не беше в кутията. Лежеше на някакъв диван. В малък кабинет. Нямаше прозорци. Бяла бледа светлина нахлуваше през вратата, обаче от мястото, където лежеше, не можеше да види помещението отвъд прага.

— Къде сме? — попита Драйдън.

— У дома — отговори Рейчъл.

— Твоят дом?

Тя кимна, а в очите ѝ блестеше вълнение, каквото дотогава не беше виждал у нея.

Под главоболието усещаше познатия хладен пулс около слепоочията си. Чувстваше го като предната нощ — два или три пъти по-силен от онова, с което беше свикнал през последните дни.

Помисли си за жената, която чакаше в тъмната алея. Чакаше го по маршрута за бягство, който беше обмислял часове преди това.

— Те също могат да чуват мислите ми — заключи той.

Рейчъл кимна.

— Като мен идват от Форт Детрик. Казват, че ние трите сме избягали оттам преди пет години и оттогава се крием. Разказаха ми много за тогава, а аз им разказах за последните няколко дни. Вярват ми, но искат да говорят и с теб. Искат да са сигурни, че могат да ти се доверят, и тогава ще ти свалят белезниците. Съгласен ли си?

Драйдън стисна силно очи. Направи го няколко пъти. Все едно, че ги разтърка.

— Да идват — кимна той.

— Благодаря — усмихна се Рейчъл и стана да излезе.

— Почакай — повика я Драйдън. Тя спря и се обърна към него.

— Холи Феръл — попита той. — Ти чу нещо в нейните мисли точно преди да побегнем.

Радостта изчезна от очите на Рейчъл.

— За какво ставаше дума? — попита Драйдън.

— Мислеше за телефонен разговор, който трябваше да проведе. Важен. Повтаряше си първата част отново и отново, все едно репетираше.

— И какво повтаряше?

— Обажда се Холи Феръл. Трябва да говоря с Мартин Гол.

Драйдън се вторачи първо в Рейчъл, после в празното пространство, опитвайки се да проумее какво означава това.

Минута по-късно в стаята влязоха две жени. Сега за пръв път ги виждаше добре. И двете бяха на около трийсет, слаби, средни на ръст. Драйдън се изправи на дивана с лице към тях. Едната беше руса, другата по-скоро брюнетка. Външният им вид беше странно незабележим или по-скоро много по-незабележим, отколкото би могъл да бъде. Той остана с впечатление, че полагат специални усилия да не се набиват на очи.

В другия край на помещението срещу неговия имаше втори диван, на който се настаниха жените.

— Аз съм Одри — каза русата, — а това е Сандра.

Враждебността, която излъчваха в алеята, беше изчезнала. Изглеждаха съпричастни, макар да не проявяваха особено съжаление. В това нямаше нищо лошо. Глупаво е да съжаляваш за неща, които в миналото са ти се стрували необходими.

Сандра кимна при тази мисъл.

— Не знаехме кой си — обясни тя. — Наблюдавахме района около къщата на Холи Феръл и когато вие двамата се появихте, беше трудно да ви пропуснем.

— Не можем да чуваме мислите на Рейчъл, както и тя нашите, но пък чуваме твоите, а през по голямата част от времето ти мислеше за нея. Разбрахме, че е там с теб и че изглежда ѝ помагаш, но не бяхме сигурни защо. Решихме да я измъкнем колкото може по-бързо оттам, а подробностите да разберем по-късно.

— Въпросите ни няма да са много — продължи Сандра. — Отговори на тях, после ние ще отговорим на твоите. По-точно на повечето от тях засега. Съгласен ли си?

Драйдън кимна.

Отне им половин час. Разходиха го из историята, която без съмнение бяха научили от Рейчъл. Като се почне от дъсчената алея до градската къща. Питаха го за неговото минало и кариера. Не виждаше причина да скрива каквото и да било.

Когато свършиха, Сандра извади ключе от джоба си и свали белезниците. Драйдън започна да раздвижва раменете си, правейки бавни кръгчета, за да предотврати възможни схващания.

— Вероятно умираш от глад — предположи Сандра.

— Докато обядваме, ще ти разкажем нашата история. А докато готвим, Рейчъл иска да те разведе.

Драйдън беше предположил, че мястото е къща, така че не бе обмислял друга възможност. Когато стигна до вратата на кабинета, видя, че е сбъркал.

Отвъд кабинета имаше просторна всекидневна с множество прозорци. Отвъд тях се виждаше Чикаго, гледан от, както Сам реши, осемдесетия етаж. Гледката се простираше в южна посока над покривите на други небостъргачи от място, което явно се намираше в северната част на центъра.

— Намираме се в Хенкок Сентър — обясни Рейчъл. — Този апартамент заема целия осемдесет и трети етаж.

Драйдън я погледна, после изгледа Одри и Сандра, които още бяха в кабинета.

— И това място е скривалище? — попита той.

— Ще се изненадаш колко добре работи — отговори Сандра. — Богатите са направили законите така, че да служат на тяхната нужда от уединение. В някои отношения е по-лесно анонимно да притежаваш място като това, отколкото някое терасовидно ранчо в покрайнините.

— Има и друга причина да живеем тук — добави Одри, — обаче, ако си късметлия, няма нужда да я научаваш.

Рейчъл задърпа Драйдън за ръката, нетърпелива да го разведе наоколо. Той се обърна, за да я последва…

— Чакай — каза Сандра.

Драйдън се обърна.

Сандра беше протегнала ръка с неговия пистолет. Пълнителят беше пъхнат в ръкохватката.

— Нямам думи да ти кажа колко много означава за нас онова, което си направил за Рейчъл — каза тя. — Затова най-малкото, което бихме могли да направим, е да ти се доверим.

Драйдън взе пистолета, провери предпазителя и го пъхна под колана си.

Размерите на апартамента и разпределението бяха направо сюрреалистични. Всекидневната се отваряше към кухнята и трапезарията, след това се сливаше в огромно пространство, което се простираше до югоизточния ъгъл на този етаж.

Останалата част от помещението образуваше огромен правоъгълник, разположен в центъра на етажа.

Между стаите имаше и библиотека, която заемаше по-голямата част от северния край, и три спални, които изпълваха източната част. Спалните бяха повече или по-малко еднакви по размери, което просто означаваше, че и трите бяха огромни. Стаята в югоизточния ъгъл беше на Рейчъл. Тя въведе Драйдън, който малко се изненада от всекидневния ѝ вид — изглеждаше така, сякаш беше редовно използвана до ден днешен.

— Когато пристигнахме, целият апартамент беше в такова състояние — обясни Рейчъл. — Чаши по плота, оставени там в продължение на два месеца. Одри и Сандра се страхували да останат тук, докато Гол ме държи в плен, в случай че научи за мястото от мен.

Тя отиде до леглото, чиито завивки бяха разхвърляни. Син плюшен трицератопс, полускрит от тях.

— Продължавам да си мисля, че някои от тези неща могат да ми помогнат да си спомня — посочи Рейчъл с ръка.

Измъкна динозавъра и го притисна до гърдите си.

— Сандра ми каза, че си има име — каза тя. — Усещам, че иска да си го припомня.

Тя се вторачи за миг в играчката, а в очите ѝ се появи нещо. Крехка надежда. После раменете ѝ се отпуснаха. Остави динозавъра отново на кревата.

— Не бързай — успокои я Драйдън.

Рейчъл кимна, но изглежда се тревожеше за нещо.

— Какво има? — попита Драйдън.

Рейчъл отговори почти с шепот:

— Ще видиш.

— Когато бях на двайсет и две — започна Сандра, — влязох в затвора. Няма да кажа за какво.

Четиримата се бяха настанили около масата в трапезарията, разположена в югозападния край на жилището. Отвън се беше заоблачило. Назъбени облаци мъгла се носеха около върховете на небостъргачите.

Когато някой от тях обгръщаше "Хенкок", градът изчезваше от погледите им.

— Отчасти заради предишни простъпки присъдата ми беше шестнайсет години. Ако имах късмет, можех да получа помилване след дванайсет. Вече бях от месец в затвора, когато един мъж ме посети. Не в стаята със стъклената разделителна стена и телефоните, а посред нощ направо в килията. Началникът на охраната беше с него, видът му беше много недоволен, но не продума. Посетителят каза, че ако искам, още тази нощ мога да изляза от затвора. Мога да тръгна с него начаса и ще живея на много по-хубаво място и там ще трябва да излежа само две години. След това ще бъда свободна да си вървя. Това друго място е нещо като общежитие, обясни той, където армията провежда медицински опити. Като Федералната агенция за лекарствата, но във военната ѝ разновидност. Сделката беше проста: през първите две седмици щяха да ми направят три инжекции с лекарство за намеса в РНК-така го нарече. След това нищо. Ще мога да разпускам, да гледам телевизия, да правя каквото си поискам. Те щели да ме наблюдават, за да видят дали лекарството оказва някакво въздействие, и след като изтекат двете години, ще бъда свободна да започна нов живот и да гледам да не го прецакам отново. Щях да бъда само на двайсет и четири, когато изляза. Алтернативата бе да остана в затвора до началото на трийсетака. През този първи месец зад решетките вече два пъти бях станала жертва на сексуални нападения. И това щеше да продължи — не се съмнявах в това. "Помисли си", каза мъжът, но честно казано, не се налагаше. Казах си, че дори опитите с лекарства да ме убият, това щеше да е по-добре от още дванайсет години на това място.

— Преживяното от мен е горе-долу същото — каза Одри. — Процесът на вземане на решението беше същият.

Те разказваха историята подред. Щом едната млъкваше за малко, започваше другата. Мястото, на което попаднали, било сграда във Форт Детрик и отвътре наистина приличало на спално помещение в пансион — такива били виждали по филмите. Никоя не беше влизала в истинско спално. Единствената разлика била, че не можели да излизат. Били две от десетте жени, живеещи там, с които се разбирали добре. Атмосферата била относително спокойна. Това определено не било затвор.

Първите инжекции им били още първия ден. Нищо особено — все едно ти слагат ваксина против тетанус. Фелдшерите казали, че може да вдигнат температура и да ги втресе, но нищо подобно не се случило. И след останалите инжекции било така. Нямало странични ефекти и това останало така и през следващите няколко месеца. Едно от момичетата в спалното го бивало много по точните науки в гимназията и си спомняло, че е чело за нещо, наречено контролна група. При някои опити една група пациенти получава дадено лекарство, а другата само си мисли, че е получила същото лекарство, но вместо това ѝ давали някакви сладки хапчета или инжекции с неутрален разтвор. Може би и тук се беше случило същото. Може би те са били просто за контрол. Това било приятна мисъл, която продължила до средата на третия месец.

Ефектът започнал да се проявява постепенно. В началото — малки пристъпи. Дори когато започнал да става по-силен, бил трудно забележим, защото не действал между самите тях. Изглежда работел само с външни лица като фелдшерите или хора, които минавали на определено разстояние от сградата. В продължение на седмица или повече всяка от жените пазела в тайна феномена, защото се страхували, че си въобразяват. Страхували се, че полудяват.

Тогава се случило нещо много странно. По време на един от рутинните медицински прегледи — провеждали ги два пъти седмично — един от фелдшерите задал на момичетата въпрос, който никога не бил задавал преди.

Чувате ли разни неща в съзнанието си, които ви се струват необичайни? Мисли, които не са ваши?

Момичетата се ококорили. Да, отговорили те. Да, мамка му, какво е това? Други момичета чули и се струпали наоколо, заговорили за случващото се, доволни, че не са сами с тези симптоми. Докато ставало всичко това, фелдшерът извадил телефон, набрал номер и така настъпил краят на живота им в спалното помещение.

За по-малко от час десетте жени се озовали в различна сграда, която не приличала толкова на спално помещение, а всъщност по-скоро на затвор. Всяка получила своя килия с решетки. Идвали различни учени да ги наглеждат. Повечето били възрастни мъже във военни униформи. Говорели помежду си за жените, сякаш тях ги нямало. Сякаш не можели да ги чуят. Което било странно, защото жените можели да правят много повече, отколкото просто да ги чуват.

— Те знаеха, че няма да излезем оттам — каза Сандра.

— Нито след две години, нито когато и да било. Не им пукаше, че можем да го чуем в мислите им. Нямаше значение какво знаем, защото им бяхме в ръцете.

— Известно време си мислехме — продължи Одри,

— Че ще ни използват, за да шпионираме други хора.

— Например да ни слагат в хотелски стаи до тези на важни гости — ВИП лица от чужди държави или нещо подобно — за да научаваме какво си мислят. Звучи правдоподобно, нали? До края на живота си щяхме да бъдем живи подслушвателни устройства.

Тя отклони поглед към блясъка на отразената слънчева светлина по най-близкия небостъргач. Най-горният етаж сияеше мокър на местата, където облаците го бяха докосвали.

— Обаче излезе, че няма да бъдем дори това — продължи тя.

Драйдън погледна първо едната, после другата.

— А какво?

— Бели мишки — отговори Сандра. — Щяхме да останем под ключ до края на живота си, така че да могат да ни наблюдават и да видят какво ще се получи в дългосрочен план. Да видят дали с течение на времето ефектът ще се засилва, ще отслабва или нещо подобно. Да видят дали след три години няма да хванем рак. Или след седем, а може би десет? Да проверят дали на трийсет няма да се разболеем от алцхаймер.

— Те искаха хора за подслушвателни устройства — допълни Одри, — но щяха да изберат тези лица особено внимателно. Хора, подходящи за работата.

— Това ни очакваше — каза Сандра. — Като се изключи възрастта ни, нищо в тази сграда нямаше да се промени до края на нашия живот. Обаче нещо се случи. Медицинският преглед на една от жените — казваше се Ребека Грант — доведе до резултат, който никой не беше очаквал или търсил. Ребека беше бременна. Точно преди да влезе в затвора, била заченала.

Тогава двете погледнаха към Рейчъл.

Макар момичето вече да беше чуло историята, емоционалната му реакция беше очевидна. Драйдън видя как започна често да преглъща.

— Рейчъл беше родена на 1 май 2001 година — продължи Одри. — Позволиха на Ребека да я гледа там, в сектора с килиите, където бяхме и ние останалите. На учените им беше много интересно каква ще излезе. Дали ще притежава способността на майка си. Рейчъл е била зачената, преди майка ѝ да беше получила лекарствата за намеса в РНК, но те искаха да въздействат на растящия плод. Ти вече знаеш, че са ѝ въздействали, но както се оказа, не точно по същия начин както при всички останали. Рейчъл беше различна от майка си, различна от всички нас по един много важен показател.

— Който е? — попита Драйдън.

Рейчъл се обърна към него.

— Не искат да ми кажат — оплака се тя.

Глава 29

За няколко секунди в стаята се възцари пълна тишина. След това заговори Одри. Тя се обърна към Драйдън, защото очевидно Рейчъл вече беше чула гази част.

— Има неща, които не знаем как да обясним в този момент на Рейчъл, защото за нея ще бъде много трудно да ги чуе. Не само онова, което я прави различна, а и други неща. За случилото се с нейната майка. За това как се озовахме на свобода. За Холи Феръл.

— Ще ви кажем — увери ги Сандра. — И на двамата. Просто искаме първо Рейчъл сама да си спомни. — Тя погледна момичето. — Скъпа, ако се опитаме да ти кажем сега… не сме сигурни, че ще ни повярваш. Сигурно е, че няма да искаш да ни повярваш. Сигурно се досещаш, че историите не са весели.

— През последните две години ти води дневник — намеси се Одри. — Обсъждахме дали да ти го покажем, за да научиш всичко по този начин. Обаче решихме, че твоите собствени спомени ще го направят по-лесно за теб… че когато си спомниш нещата, които си преживяла, ще си спомниш и че се възстанови от тях. Това е най-доброто, което можем да направим. Обмисляхме го дълго.

— Гол знае къде живее Холи Феръл — каза Рейчъл. — Ако тя е в опасност, не искам да чакам толкова време, колкото ще е нужно…

— Холи е в опасност — призна Сандра. — Голяма опасност, но не непосредствена. Знам, че това за теб е неразбираемо, но мога да го кажа с увереност. Засега, поне през тази седмица, никой няма да я нарани.

— Откъде знаеш? — попита Рейчъл.

— Знам. Обещавам ти.

Рейчъл изглеждаше толкова безсилна, колкото Драйдън никога не я беше виждал. Не можеше да я обвинява, защото и той изпитваше същото.

— Как Гол се докопа до мен преди два месеца? — попита Рейчъл.

— Свързано е с останалото — отговори Одри. — По един или друг начин нещата, които не ти казваме… са свързани в една обща история. Очите ѝ се спряха на момичето и погледът ѝ се смекчи. — Скъпа, сигурна съм, че точно сега няма да искаш да я чуеш.

Против волята си Драйдън си помисли: А може би ти просто не искаш да я разкажеш сега.

Не можа да спре мисълта, не можеше и да я върне обратно. Видя и трите да реагират, все едно го беше казал на глас.

— Съжалявам — извини се той.

— Не си виновен ти — поклати Одри глава, — а и не си много далече от истината.

— А онази телефонна антена в пустинята? — попита Драйдън. — С каквото и да е свързана… много хора се страхуват от това.

— Те не се страхуват от кулите — обясни Одри — или от онова, за което ги използват сега. Става дума за нещо друго… и са прави да се страхуват — Очите ѝ се стрелкаха между Драйдън и Рейчъл. — Скоро ще научите отговорите. Обещавам. Повярвайте ни. Когато научите останалото, вероятно ще ви се прииска да не сте го узнали.

Мрак се беше спуснал над залива Санта Моника. Гол се бе вторачил в него от своя вътрешен двор на около километър и половина навътре в сушата и петнайсет метра над морското равнище. В западна посока на фона на лунната светлина бледо проблясваше фарът на нос Дюм. В Източна посока на трийсет километра нататък в нощната жега лежеше международното летище на Лoc Анджелис и отвъд него се виждаше оранжевото сияние на града.

Гол се отпусна на стол до басейна. На синята светлина, която се къдреше на повърхността му, той погледна подвързания документ в ръцете си. През месеците след като го прочете за пръв път, надписът на корицата му се превърна в олицетворение на стреса.

Изследователски институт за биологическа война на американската армия (ИИБВАР). Инициатива "Живи оръжия" — група 23,3. Доклад за разследване на произшествие.

Гол затвори очи и потъна по-дълбоко във възглавницата на стола. Телефонът в джоба му започна да звъни. Беше сигналът на Лаури. Гол го извади и включи, без да отваря очи.

— Сър, чикагската операция вече е готова и задействана — докладва инженерът.

Гол благодари, затвори и остави телефона върху плочките.

Преди два месеца, в дните след залавянето на Рейчъл, химическите анализи на кожата и косата ѝ бяха установили профил на замърсители, характерни за Чикаго и околностите. Хората на Гол не я бяха хванали на това място, но изглежда там беше прекарала по-голямата част от живота си. Вероятно това беше нейният дом.

Сигурно още не можеше да си спомни обратния път, но в името на предпазливостта чикагската операция вече беше пусната в действие.

Проблемът беше, че това не подсказваше предпазливост, а по-скоро отчаяние. Беше колкото смешно, толкова и умно. Фактът, че се бе хвърлил в тази посока, само усилваше усещането му, че потъва.

— Значи ще спиш в хола? — попита Рейчъл.

Драйдън кимна. Стоеше на прага на нейната спалня. Тя беше вътре, обърната към него, и стискаше трицератопса, чието име не можеше да си спомни.

— Знам, че тук съм в безопасност — каза Рейчъл, — но ми се ще да си малко по-близо.

— Площта — това е проблемът, когато притежаваш цял етаж от небостъргач — усмихна се той.

Рейчъл също успя да се усмихне. Драйдън не я беше виждал да го прави често през дългите часове от обяда насам. Дори тази усмивка се появи със закъснение от секунда или две. Рейчъл погледна към краката си.

— Цялата тази работа е плашеща — каза тя. — Толкова искам да си спомня. А сега… още го искам, но по различен начин. Като нещо, което след това ще искам бързо да забравя. — Вдигна очи към него. — Обаче човек помни вечно лошите неща, нали?

— Така е.

Тя кимна. След това пристъпи напред и здраво го прегърна. Постоя така доста време, после му пожела лека нощ и затвори вратата.

Гол запрелиства доклада и накрая стигна до частта, където винаги се спираше. Тя беше озаглавена РЕЙЧЪЛ ГРАНТ. Плъзна връхчетата на пръстите си бавно по двете думи, сякаш можеше да се пореже.

Одри изчака Драйдън да се махне от източния коридор и да отиде във всекидневната. Тя излезе от спалнята си и отиде в тази на Сандра, вмъкна се и затвори вратата зад гърба си.

В мрака Сандра стоеше пред прозореца и се очертаваше като силует на фона на нощното небе и блясъка от светлините на кея на езерото Мичиган. Одри се приближи към нея.

— Боли ме, че не ѝ казахме истината — каза Сандра.

— Това няма да продължи дълго. Само още няколко дни.

— Какво смяташ, че ще стане, когато започне да си връща способностите?

Одри се изсмя. Смехът ѝ беше кратък и студен, но нелишен от веселост.

— Интересно. Меко казано.

Гол прелистваше бавно страниците, посветени на Рейчъл и всичко, което беше направила в краткия си живот. На някои от тях имаше цветни снимки. Гол имаше здрави нерви за подобни изображения, но тези го докарваха до границата на неговите възможности. Въпреки това ги разгледа една по една.

След последната затвори доклада. После го остави на плочките до телефона. И както винаги дотогава, ръката му трепереше.

ТРЕТА ЧАСТ

ЛУСЕРО

Остави ни сами. Кое е това, което ще остане? Всичко ни се отнема и се превръща в участ и дял от ужасното минало

.[8]

Глава 30

Драйдън се събуди в дълбините на нощта. За миг беше сигурен, че нещо го е събудило — звук или проблясване на светлина, обаче с отлитането на секундите това впечатление избледня.

Стана от дивана, взе пистолета от края на масата и направи бърз обход на всекидневната, трапезарията и кухнята. Беше четири и петнайсет и всичко бе наред.

Отиде при южните прозорци. Тук градът беше потънал в най-дълбокия си сън, улиците по-пусти от всякога, небостъргачите тъмни, само маяците на покривите им просветваха мързеливо.

Единственото, което изглеждаше будно, беше силна бяла светлина, монтирана на радиоантена на върха на най-високия небостъргач — Уилис Тауър, както го наричаха днес. На сънливия градски фон тази точка светлина, най-високата на хоризонта, пронизваше мрака с бърза и пулсираща трескавост. Все едно нещо в електротаблото на сградите беше изгоряло. Нещо в тази светлина привлече вниманието на Драйдън, подобно на лице в тълпата, което не можеш да свържеш с определено име. Колкото повече я изучаваше, толкова по не на място му се струваше. Беше повече от три пъти по-ярка от всички останали светлини в Чикаго.

Драйдън се обърна и погледна стената и дивана зад гърба си, окъпани в градското сияние. Премигващата бяла светлина беше достатъчно ярка, за да изпъкне сред него, запращайки при всяко премигване сенките от рамките на прозорците напряко на помещението. Светлината го беше събудила.

Отново се вторачи в нея. Логиката му казваше, че се вманиачава заради нещо безсмислено. Беше се събудил дезориентиран и преценката му бе неуравновесена. Въпреки това продължи да гледа. В този момент осъзна най-странното: неканени букви и думи започнаха да се оформят в съзнанието му. Представяше си как изскачат пред него на бележник — визуализацията, която винаги беше използвал, когато дешифрираше морзовата азбука… Осъзнаването го удари като плисната струя ледена вода.

— Как, по дяволите? — прошепна думите неволно. Светлината на върха на радиоантената предаваше съобщение. Не с морзовата азбука, а с шифрована разновидност, която Драйдън и хората му бяха разработили за себе си по време на "Копой". В ситуации, при които предаванията бяха много рисковани, използваха ръчни инфрачервени излъчватели, за да си предават съобщения с този код. Като допълнителна предпазна мярка, съществуването на този шифър никога не беше официално документирано.

Само човек от неговата част можеше да го е доставил на човека, програмирал тази светлина.

Сега, когато Драйдън започна съзнателно да разкодира съобщението, всички останали мисли изчезнаха. Думите се появяваха пред вътрешното му зрение една по една на всеки няколко секунди.

ВИДЯХ — ДОКАЗАТЕЛСТВАТА — МАХНИ — СЕ — ОТ— ТЯХ — И — ЕЛА — ПРИ — ХОРАТА — НА — ГОЛ — В

— ОФИСА — НА — ОХРАНАТА — НА — УИЛИС ТАУЪР

— ИЛИ — ИМ — СЕ — ОБАДИ — НА — 062–585 — 0184

— НЕГОВИТЕ — ХОРА — НЯМА — ДА — ТЕ — УБИЯТ

— МОЛЯ — НАПРАВИ — ГО — ОЩЕ — МНОГО — ЖИВОТИ — СА — В — ОПАСНОСТ — ЗДРАСТИ — САМ –

АЗ — СЪМ — КОЛ — ХАРИС — ЗЛАТНА ВЕЙКА — ПОМАГАМ — НА — ХОРАТА — НА — ГОЛ — СВЪРЗВАМ

— СЕ — С — ТЕБ — МОМИЧЕТО — НЕ — ЗНАЕ — КОЕ — Е — В — ДЕЙСТВИТЕЛНОСТ — ИМА — СПОСОБНОСТ

— ПО-ГОЛЯМА — ОТ — ЧЕТЕНЕТО — НА — МИСЛИ — ИЗПОЛЗВАЛА — Я — Е — ДА — УБИВА — НЕВИННИ — ХОРА — ДВЕТЕ — ЖЕНИ — СА — Я — НАКАРАЛИ — ДА — ГО — НАПРАВИ — ВИДЯХ — ДОКАЗАТЕЛСТВАТА

— МАХНИ — СЕ — ОТ — ТЯХ — И — ЕЛА — ПРИ — ХОРАТА — НА — ГОЛ — В — ОФИСА — НА — ОХРАНАТА — В

— УИЛИС ТАУЪР — ИЛИ — СЕ — ОБАДИ

Драйдън стоеше там вторачен, когато започна ново излъчване на съобщението. Усети как съзнанието му се опита да се справи със ставащото… и се отказа.

Искаше да се наложи. Да го остави да изчезне. Искаше да повярва, че е капан, номер, че Коул Харис е бил подмамен да участва. Коул беше умно момче, но всичко е възможно. Гол също беше умен тип.

Съобщението започна отново да тече. Драйдън опря ръка в стъклото, за да запази равновесие. Затвори очи. И през затворените клепачи продължаваше да вижда проблясванията.

МОМИЧЕТО — НЕ — ЗНАЕ — КОЕ — Е — В — ДЕЙСТВИТЕЛНОСТ

В съзнанието си видя Одри и Сандра на масата в трапезарията.

Просто искаме първо Рейчъл сама да си спомни. Скъпа, ако се опитаме сега да ти кажем… не сме сигурни, че ще ни повярваш. Сигурно е, че няма да искаш да ни повярваш.

ИМА — СПОСОБНОСТ — ПО-ГОЛЯМА — ОТ — ЧЕТЕНЕТО — НА — МИСЛИ

Рейчъл беше различна от майка си. Различна от всички нас по един много важен начин.

ИЗПОЛЗВАЛА — Я — Е — ДА — УБИВА — НЕВИННИ

— ХОРА — ДВЕТЕ — ЖЕНИ — СА — Я — НАКАРАЛИ — ДА - ГО - НАПРАВИ

По дяволите, какво означаваше това? Как е възможно каквато и да е принуда да накара Рейчъл да убива хора?

ВИДЯХ — ДОКАЗАТЕЛСТВАТА.

Драйдън отвори очи и се отблъсна от стъклото. Стига се е опитвал да разбере нещо, което не би могъл да знае. Животът го беше научил, и то по трудния начин, да действа само според това, което знае.

Не можеше да си тръгне оттук без Рейчъл.

Това го знаеше.

Неразумни възможности се завъртяха из главата му. Да я измъкне от това място. Да се сдобие със запас от лекарството — всяко от използваните за разпити по време на сън би свършило работа — и завинаги да я държи на малки дози. Да запази на мястото ѝ бариерата пред паметта. Може би кодираното съобщение беше глупост, а може би — не, но с достатъчно количество от лекарството нямаше да има нужда той и Рейчъл да разберат. Тя щеше да се съгласи. Не, направо щеше да настоява.

Сътрудничеството с Гол беше невъзможно. Каквото и да направи той с Драйдън, Рейчъл щеше да бъде убита на място.

Само един ход му се видя смислен.

Балансираната тежест на зигзауера в ръката му действаше успокоително. Той се дръпна от прозорците и тръгна по коридора към източната част на апартамента.

Рейчъл се опитваше да накара трицератопса да ѝ каже как се казва. Той отвърна на втренчения ѝ поглед с пластмасовите си очи, които блестяха на светлината от нощната лампа, без да казва каквото и да било.

— Както искаш — каза тя.

Обърна се по гръб и се загледа в заревото на града, което проблясваше по стената. Сънят ѝ беше на пресекулки — повече време беше будна, отколкото заспала. Липсваха ѝ мислите на Сам. Четири пъти беше ставала със завивките и възглавницата и изминаваше половината път до вратата на спалнята, възнамерявайки да заеме другия диван във всекидневната. Единственото, което я спря, беше неудобството. Не че Сам щеше да си помисли нещо лошо за нея — той никога не би го направил — а че тя щеше да мисли така за себе си. Ако сега не може да се изправи срещу собствените си страхове, как щеше да се справи с онова, което предстоеше? С нещата, които Одри и Сандра не се решаваха да ѝ кажат.

Тя гушна отново трицератопса, притисна го към себе си и затвори очи. Стига го е гледала. Вероятно повечето ѝ спомени са свързани с прегръщането му. Докосването на меката тъкан беше приятно. Усещането беше… познато.

Как се казваше?

Една дума изплува на повърхността на съзнанието ѝ, проблесна между вълните и отново изчезна. Толкова близо, че устата ѝ беше готова да я изрече. Обаче вече беше изчезнала обратно в дълбините.

По дяволите.

Името на динозавъра беше първата плочка от доминото. Сигурна беше в това. Тази подробност от нейното минало щеше да отключи останалите — ефектът на доминото. Ще го отвори като мехур, така че да успее да се справи с онова, което щеше да излезе. Можеше да се случи всеки момент. Всяка секунда. Тя притисна трицератопса силно до гърдите си.

Отново нещо се раздвижи под вълните. Ето го. Устните ѝ се напрегнаха, за да оформят думата.

Започваше с…

Съсредоточаването ѝ изведнъж се срина. Тя седна в леглото, а динозавърчето падна настрана, забравено.

Сам беше в коридора.

Мислите му стигнаха до нея като глас от далечината, усилващ се и отслабващ според пристъпите на вятъра. Не можеше да долови думите — засега — но природата на неговите мисли не можеше да се сбърка: нащрек и пълни с напрежение.

Коридорът без прозорци се простираше от север на юг, минаваше пред трите спални и беше най-тъмното място в апартамента. Очите на Драйдън още бяха приспособени към ярката линия на хоризонта, затова той спря, докато започне да вижда подробности от коридора. Вратата на Рейчъл се показа на шест метра пред него. По-нататък в мрака беше стаята на Одри, а после идваше тази на Сандра.

Чувстваше хладния пулс на слепоочията си, който се усилваше с доближаването до стаята на Рейчъл. Предположи, че усеща малко и от другите две, макар и трите да спяха.

Ако спяха.

Драйдън беше водил екипи по промъкване на доста плашещи места: контейнеровози, в които екипажът познаваше всеки сантиметър от разположението, докато той и неговите хора не го знаеха; пещерни комплекси, които предизвикваха асоциации с огромни мравуняци. Тук беше по-зле. Освен с придобитите си способности Одри и Сандра със сигурност разполагаха и с повече конвенционална мощ. Като се има предвид оборудването на апартамента за самоотбрана — вратата към асансьора беше от стомана, дебела два сантиметра и половина, би било наивно да смята, че не са взели мерки и за нападение.

Би могъл да нахлуе в спалните им и да ги убие на място. Първата ще бъде изненадана и ще има съвсем кратко време, а втората ще разполага със срока, докато стигне до нейната врата — най-много пет секунди. Би могъл да го направи.

Но не — не можеше. Да убие някого заради излъчваното съобщение изискваше много по-голяма сигурност, с каквато той не разполагаше. Обаче за да измъкне веднага Рейчъл оттук, нямаше нужда от такава.

Отиде до нейната врата, отвори я толкова бързо, колкото необходимостта да не вдига шум позволяваше, и я намери напълно будна и седнала в леглото. Изглеждаше така, сякаш е будна от доста време. Сам прекрачи прага, затвори тихо вратата и отиде при нея. Нямаше съмнение, че беше доловила страха му още в коридора, но сега, когато научи подробностите от неговите мисли, лицето ѝ се изкриви в маска на ужас.

— Не — прошепна тя. — Не, това не може да е вярно. — Тя клатеше глава, прекалено разтърсена, за да заплаче веднага. — Дори не си мисли такива работи.

Той сложи ръка на рамото ѝ.

— После ще изясним всичко — прошепна. — Сега просто трябва да се махнем оттук. Хайде.

Тя, изглежда, не го чуваше. Продължаваше да осмисля нещата, които не казваше на глас. Най-накрая заговори:

— Не си сигурен дали съм истинска? — попита тя. — Смяташ, че съм някой лош човек?

Той коленичи пред нея и я погледна в очите.

— Ти си момичето, което ми спаси живота. Знаеш това, нали? Преди да се появиш, бях жив мъртвец. Ти промени всичко. Как едно момиче, което не е истинско, би могло да направи това? Вярваш ли ми?

Рейчъл бързо кимна.

— Тогава ми се довери и за това — каза Сам. — Ти си това, което си в момента, и ще намерим начин да продължи така. Но първо трябва да се махнем от това място. Съгласна ли си?

Тя кимна отново, хвана го за ръката и прехвърли краката си на пода.

Двамата бяха направили само няколко крачки, когато Драйдън усети хладината по слепоочията му да се усилва.

Една от другите или двете заедно се бяха приближили към това помещение.

Глава 31

Драйдън спря толкова рязко, че Рейчъл се блъсна в него и почти изгуби равновесие. С едната ръка я дръпна да се изправи, а с другата насочи пистолета към вратата на спалнята.

След секунди усещането за хлад по слепоочията му отново се усили. Той си представи Одри и Сандра в коридора не много далеч от вратата. Рейчъл сложи ръка върху неговата не за да я натисне надолу, а за да го помоли да премисли.

— Ами ако не е вярно? — попита тя. — Нека поговорим с тях. Можем да разберем нещо.

В този момент точно пред вратата се чу гласът на Одри.

— Сам, не е вярно. Помисли. Има ли нещо, което Гол не би направил, за да стигне до нас?

— Знаем, че си объркан — обади се Сандра. — В твоето положение всеки би се объркал. Точно затова Гол го прави. Номерът е да те принуди да почнеш да се съмняваш.

— Помисли малко — заговори Одри отново. — Тук разполагаме с всякакви оръжия. Сигурна съм, че го знаеш. Ако бяхме лоши, нямаше ли да те убием много преди това?

Драйдън обмисли казаното, но техните доводи не бяха напълно необорими. Разбира се, че можеха да го убият, но досега нямаше причина да го правят. Не беше заплаха за тях и като хора, които могат да четат мисли, щяха да бъдат достатъчно рано предупредени, ако някога се превърне в заплаха. Винаги щяха да разполагат с възможност да го убият, преди да предприеме нещо против тях.

Той се готвеше да каже това, което се въртеше в главата му, но се спря. Те вече бяха чули неговите мисли.

— Сам… — започна Сандра. Гласът ѝ беше мек и съчувствен. Не думите, а тонът ерозира ръбовете на неговата предпазливост. Той продължаваше да държи пистолета насочен към вратата. Кой знае какво бяха насочили те от другата страна към нея.

У него започна да се заражда една идея.

Преди да успее да изкристализира в думи, преди двете жени да успеят да я разберат и реагират, Драйдън се хвърли напред, сложи рамо на скрина на Рейчъл и го бутна. Той падна на пода и се плъзна напред. Драйдън се възползва от инерцията и го тласна по мокета, за да се блъсне с приятен бумтеж във вратата.

Сега вече нямаше да могат да минат през нея толкова бързо, за да му се нахвърлят, а през стената очевидно не можеха да стрелят, защото Рейчъл беше тук.

— Ако казвате истината — подхвърли Драйдън, — докажете го. Дайте ни дневника на Рейчъл. Плъзнете го под вратата покрай скрина. Ако съм сбъркал, ще ви се извиня хиляда пъти.

Застанала до него, Рейчъл се напрегна в очакване на отговора.

И той дойде: шумът от зареждане на пушка помпа.

Момичето реагира, сякаш го бяха пронизали. Тръшна се тежко на пода и прегърна крака на Драйдън за опора. Със свободната си ръка той взе нейната и я стисна силно.

Надяваше се онези двете да усещат омразата му към тях през вратата като острието на нож.

— Рейчъл — това е само временно — подвикна Сандра. От гласа ѝ бяха изчезнали всички нотки на задушевност. — Когато си спомниш коя си в действителност, ще се смееш на случилото се.

Рейчъл неочаквано скочи на крака. Изненада Драйдън и успя да грабне пистолета от ръката му, насочи го към вратата на височината на гърдите си и натисна спусъка. Пусна поредица от три куршума през вратата и стената около нея, преди Драйдън да успее да си го върне. Чу как в коридора някой се стовари на задника си, бълвайки ругатни, и пушката издрънча върху широкия перваз. Секунда по-късно усещането за хлад по слепоочията му намаля. Изглежда двете жени се бяха оттеглили надолу по коридора.

— Защо не стреляте? — изкрещя им Рейчъл. — Може и да ме улучите.

Драйдън я прегърна през раменете.

— Всичко е наред — каза той.

Тя се обърна към него и притисна лице в ризата му. Цялото ѝ тяло трепереше.

— Е, те не бяха предвидили това — подхвърли той.

Тя чу веселата нотка в неговия глас и вдигна очи към него, за да успее да му се усмихне, макар и през сълзи.

— Какво ще правим? — попита момичето.

Драйдън огледа стаята. Две солидни стени и две с прозорци. А от другата им страна нямаше нищо освен падане с дължина три футболни игрища. Имаше и баня, но тя не предлагаше по-добри възможности от самата спалня. Налудничави решения се мяркаха в главата му и изчезваха отново: да строши с изстрели прозореца, да направи въже от чаршафите на Рейчъл, с което да се спусне до долния апартамент и да си пробие с изстрели път в него. Нямаше значение. Одри и Сандра щяха да чуят плановете му и да имат достатъчно време да се втурнат към долния апартамент.

— Какво ще кажеш за мен? — попита Рейчъл. — Те не могат да чуят моите планове.

— А ти имаш ли план?

— Да — кимна тя.

Одри почувства как мисловната структура на Драйдън пламва от напрежение след предложението на Рейчъл. Той ѝ имаше доверие, беше го грижа повече за нея, отколкото за него самия, но да последва нейния план сляпо, го накара да се почувства като пилот, от когото искат да предаде управлението на някой от пътниците.

Тогава се включи неговата логика, непоклатимата координата мрежа, която разсече дисонанса на емоциите му. Войнишката логика. Бърза и ясна. Одри беше чувала подобна логика и преди у мъже и жени, закалени в битки. Драйдън взе решение толкова бързо, че едва успяваше да следва стъпките му. Мъжът виждаше единствено безсмислието да използва собствен план, като се има предвид, че ще бъде чут. Затова всеки план на Рейчъл беше по-добър.

Той ѝ каза да го направи, каквото и да е, после се зае отново да наблюдава вратата.

Нито една мисъл повече нямаше да излезе от тази стая.

В мрака до Одри Сандра издиша шумно:

— Ебаваш ли се с мен?

Одри долови страх в гласа ѝ. Усещаше го и тя. През годините, откакто избягаха от затвора, никога не се беше изправяла срещу враг, чиито мисли бяха скрити от нея. Не можеше да си спомни кога за последен път ѝ се бе налагало да прави предположения както сега. И уморено осъзна, че дори не знае как да го направи. Хватката ѝ върху тежката пушка в ръцете ѝ се стегна.

Обърна се към Сандра и се опита да бъде твърда.

— Някой над нас или под нас сигурно е звъннал на охраната заради изстрелите. Те ще пристигнат всяка минута във фоайето, така че няма да можем да слезем с асансьорите.

— Ще взема парашутите — каза Сандра.

— За мен донеси сбруята за тандем ни скокове.

Сандра разбра, после се втурна надолу по тъмния коридор.

Рейчъл прекоси помещението до банята. Спря се на прага и погледна към Сам, застанал с гръб към нея и пистолет, насочен към барикадираната врата. Щеше ѝ се да може да му каже какво означава за нея фактът, че напълно ѝ се доверява — вярва, че няма да направи някоя глупост. Надяваше се, че наистина няма да направи.

Тихо извади безжичния телефон от зарядното върху бюрото си, влезе в банята и затвори вратата. В тишината заглуши своите собствени мисли и се съсредоточи върху тези на Сам. Съобщението, предавано от просветващата светлина от Уилис Тауър, която виждаше и в момента как пулсира по стените на нейната спалня, течеше без прекъсване в неговото подсъзнание.

ЕЛА — ПРИ — ХОРАТА — НА — ГОЛ — В — ОФИСА — НА — ОХРАНАТА — В — УИЛИС ТАУЪР — ИЛИ — ИМ — СЕ — ОБАДИ — НА — 062–585 — 0184 — НЕГОВИТЕ

— ХОРА — НЯМА — ДА — ТЕ — УБИЯТ

Съобщението беше за Сам и никого другиго. Нея щяха да убият. В това нямаше никакво съмнение.

Рейчъл се вгледа в своето черно отражение над тоалетната масичка.

— Която и да си — прошепна тя, — няма да се върнеш.

Натисна бутона за разговор и клавиатурата на телефона светна. Това беше единственото решение. То предлагаше поне някакъв шанс Сам да оживее и гарантираше, че Одри и Сандра ще умрат.

Рейчъл набра номера. Един мъж вдигна още при първото позвъняване. Тя остави телефона на тоалетката, без да прекъсва линията. После се плъзна покрай вратата, за да седне на студените каменни плочки.

Глава 32

Каквото и да беше, Драйдън очакваше да се случи. Нямаше причина да се чуди какво ли прави Рейчъл — всъщност имаше много причини да не го прави.

Вратата на банята се отвори и тя излезе. Беше прекарала вътре може би около три минути. Дойде при него и за миг остана мълчалива.

— Няма да питам — обади се Драйдън.

— Съвсем скоро ще е.

Тонът ѝ го вледени като нощен бриз в гробището.

Гол точно си беше облякъл ризата, когато влезе в кабинета си. Екраните за видеовръзката вече работеха и показваха компютърната зала в неговия офис в Санта Моника. Инженерите там бяха прекалено заети, за да седят; стрелкаха се като пчелички между работните станции, настройвайки ги за входящите данни. Мирандите бяха настроени и вече излъчваха кадри от Чикаго. Софтуерът използваше и улични камери, за да попълни празнините — дълбоките стоманени каньони между небостъргачите, където сателитите не можеха да надникнат.

Главният кадър имаше ширина 8.3 километра, превръщайки града в термична мрежа на фона на просналото се хладно езеро Мичиган. Гол виждаше и двата хеликоптера "АН-6 Литъл Бърд", които бяха разположени на покривите на две сгради. Първият току-що се беше издигнал, а вторият, бял от горещина на своята площадка, се готвеше да излети всеки момент.

Лаури отиде в южния край на компютърната зала до армирания найлон, който беше опънат на мястото на избития прозорец. Чрез слушалките и микрофона даваше указания на пилотите на двата хеликоптера.

— Най-високата редица прозорци на стотния етаж — обясняваше Лаури. — Отбройте оттам надолу до осемдесет и трети. На този етаж може да стреляте по всички топли изображения.

— Благодаря ти — каза Рейчъл.

Тя взе ръката на Драйдън и той почувства, че нейната трепери, преди да стегне хватката си.

— За какво?

— Защото ме обичаш — обясни тя. — Това е единственото, което излъчваш, когато мислиш за мен. Ето, в момента си мислиш, че всичко ще е наред, ако успееш да ме измъкнеш от тук, дори и да умреш. Ти просто… ме обичаш. Благодаря.

Драйдън откъсна очи от вратата на спалнята пряко инстинкта си. Обърна се, за да я погледне в очите. Видя страх в тях и с него нещо още по-лошо — примирение.

— Скъпа, какво има? — попита той. — Какво направи?

— Толкова съжалявам. — Тя го прегърна и замълча.

Над рамото ѝ Драйдън видя светлините на летателен апарат да пресичат хоризонта на по-малко от километър и половина и бързо да се приближават. Чу се засега съвсем слабо и плясъкът на витлата, познат за него звук — като мелодия на телефона. Беше АН-6 или близък на него модел. Драйдън си представи с такава лекота снайперистите, закопчани в своите сбруи, все едно хеликоптерът вече беше пред прозорците. Което щеше да стане след четиресет секунди.

През отворената врата на банята видя безжичния телефон. Екранчето му светеше зелено и той разбра.

Пръстите на Одри държаха последната катарама от сбруята на парашута за тандемен скок. Спогледаха се със Сандра, която също беше замряла на място, когато улови същата мисъл от Драйдън.

— Не би могла — каза тя.

— Направила го е — възрази Одри. — Наблюдавай вратата. — Тя грабна пушката, подхвърли я на Сандра и спринтира.

Профуча край спалнята на Рейчъл и зави зад ъгъла на коридора, прекоси дневната по посока на южните прозорци, спирайки своя бяг с удар на дланите в стъклата.

Хеликоптерът вече се намираше на север от реката и летеше над Мичиган Авеню. Зад него втори хеликоптер излетя от покрива на Ар Ем Си Плаза.

Нежен звън обяви пристигането на асансьорната кабина, без съмнение пълна с охранители и полицаи. Като оставим настрана, че препречваха пътя за лесно излизане, те бяха без значение. Не можеха да отворят дебелата врата, както и не можеха да пропълзят отдолу.

Обаче с хеликоптерите трябваше да се справят. Одри се втурна до най-близкия килер, отвори го и натисна здраво групата лавици вътре. Тя се завъртя и откри входа към празното пространство зад килера.

Драйдън никога не се беше чувствал толкова безпомощен. В продължение на десет секунди — което си беше направо цяла вечност при тези обстоятелства, той просто стоеше там и прегръщаше Рейчъл, без да знае какво да прави. Продължаваше да държи пистолета насочен към вратата, но следеше приближаващите се хеликоптери — палачите идваха към ешафода.

— Съжалявам — прошепна Рейчъл отново.

Драйдън си върна присъствието на духа и повдигна лицето на момичето към своето.

— Не бива да правиш това — каза той. — Не бива да се предаваш. Иначе го правиш и за двама ни, разбираш ли?

— Ако се измъкнем — каза Рейчъл — и се превърна в моето друго аз… може да съжаляваш за този миг. Че си избрал да ме спасиш.

— В никакъв случай.

Той задържа погледа ѝ малко по-дълго, като се надяваше да види в очите ѝ малко решителност. Тя пое дълбоко дъх и кимна. Сега изглеждаше по-силна, но съвсем малко.

— Да се махаме оттук — каза Драйдън.

Водещият хеликоптер беше на двайсет секунди полет от тях.

В коридора една от двете жени все още стоеше на пост. Драйдън беше чул другата да притичва край вратата, за да се увери сама, че идват хеликоптери. Която и да беше останала в коридора, щеше да направи своя ход няколко секунди преди малките машини да достигнат обхвата на снайперските карабини. Нямаше да има друг избор, ако искаше да запази живота на Рейчъл.

Това можеше да се случи всяка следваща секунда.

Очите на Драйдън уловиха дълга вертикална пукнатина във вратата на спалнята от удара със скрина.

Не мисли. Направи го. Сега.

Обърна очи към южните прозорци. Представи си как разбива с изстрели стъклото и се хвърля в бездната.

Рейчъл трепна като убодена, реагирайки на тази мисъл. Инстинктивно протегна ръка, за да го спре.

Драйдън я отблъсна и продължавайки да се съсредоточава върху плана да излезе през прозореца, се обърна и вместо това спринтира към пукнатата врата на спалнята. Имаше само толкова пространство, колкото малко да се засили. Той прескочи скрина и протегна крак напред, използвайки инерцията на тялото си. Кракът му докосна вратата и я проби като ледена покривка, профучавайки през нея. Движението беше ужасно тромаво. Но Сам не държеше на равновесието, пренебрегна всичко освен пистолета и посоката, в която трябва да сочи.

Коридорът беше тъмен като рог. Още докато падаше, той стреля и в мига, когато блесна дулният пламък, видя Сандра, застанала на три метра от него с пушка в ръка — G-36. Обаче не я беше насочила. Изглеждаше силно объркана — явно отвличането на внимание, колкото и да беше грубо, беше сработило. Тя беше уловила картината как той се хвърля от прозореца — същата, която беше видяла и Рейчъл.

Драйдън се приземи приведен, смени прицела в мрака към мястото, където беше зърнал лицето на Сандра, и пусна колкото можеше по-бързо три куршума един след друг.

Сред ярките проблясвания като от светкавица на фотоапарат видя смъртта. Три снимки в пълен мрак и Сандра получи куршум в шията, скулата, челото.

Срина се като изпусната марионетка.

Драйдън чу зад гърба си писък. Не беше Рейчъл. Одри. Откъм Южната страна на апартамента. Той се хвърли към не съвсем лекия автомат, заопипва за него в мрака и го измъкна от ръцете на Сандра. Вдигна го на позиция за стрелба към южния край на коридора, където имаше достатъчно светлина от града, за да се види, че там няма никого.

На прага се показа Рейчъл. Драйдън пристъпи към нея, но се спря. В краката му беше издрънчало нещо метално. Изведнъж се сети, че вече беше чул този звук, когато Сандра беше рухнала на пода, но не бе обърнал внимание. Той заопипва за монтирано под цевта фенерче и го светна.

Сандра носеше парашут.

Изгаси фенерчето и отново погледна към южния ъгъл. Все още нямаше никого. Одри сигурно не беше толкова глупава, за да се приближи оттам. Нямаше нужда и да чете мислите му, за да знае, че сега автоматът е у него. Леко развеселен, Сам осъзна, че четенето на мисли от Одри му дава леко тактическо предимство. В момента чувстваше само Рейчъл да ръчка из съзнанието му и щеше да усети промяната веднага, щом Одри приближи достатъчно близо до ъгъла.

Обърна се в другата посока — северния край на коридора. И той бе осветен от блясъка на хоризонта през прозорците на библиотеката. Сигурно Одри се готвеше да заобиколи, за да нападне от тази посока, обаче това щеше да ѝ отнеме минута или малко повече. Писъкът ѝ преди няколко секунди я беше позиционирал в южния край.

Прозорците в спалнята на Рейчъл започнаха да бучат, когато първият хеликоптер наближи. Драйдън погледна през вратата и видя водещата машина да прелита над покрива на бялата мраморна постройка на една пряка южно от тях.

— Вземи това - каза и подаде на Рейчъл пистолета. Имаше още два патрона. Той кимна към северния край на коридора. — Ако видиш нещо да се движи, стреляй по него.

Тя кимна и вдигна оръжието. Драйдън приклекна над Сандра, насочил автомата и очите си към южния ъгъл. Взе да сваля опипом парашутната сбруя от трупа ѝ.

Два екрана в компютърната зала показваха кадри от камерите върху каските на снайперистите в Спароу-четири-едно, първата от двете машини, която току-що беше зависнала близо до Южната фасада на небостъргача.

Гол наблюдаваше как гледните точки се плъзгат по фасадата от стомана и стъкло.

Чу се гласът на пилота от говорителите.

— На равнището на целта не се забелязва движение.

Над и под осемдесет и третия етаж всички живеещи там бяха по прозорците, събудени от зависналата машина. Пилотът насочи лъча на прожектора към етажа, който изглеждаше изоставен, плъзгайки го по Южната страна. Като че ли нямаше никого.

— Спароу-четири-едно, направи една бавна обиколка на сградата — нареди Лаури. — Трябва да са някъде вътре. Съседите са се обадили да съобщят за изстрели. Спароу-четири-две, разположи хората си.

— Разбрано, край.

На спрелия кадър от "Миранда" се виждаше как вторият хеликоптер пристига на мястото. Гол видя как заема позиция над югозападния ъгъл на покрива. "Литъл Бърд" нямаше нужда от хеликоптерна площадка, за да кацне. Беше конструиран да разтоварва хора на покриви в страни, където стандартите в строителството не се спазваха много строго.

На картината от сателита не се видя кога точно хеликоптерът е кацнал, но изведнъж екипът от четирима специалисти изскочи от транспортния отсек и се затича по покрива. Стигнаха до входа към стълбището и спряха за малко. Блесна ярка светлина, докато прогаряха бравата, след това влязоха.

Драйдън освободи последната ключалка и измъкна сбруята от Сандра. Изправи се, без да отмества цевта на автомата от близкия ъгъл. Все още нямаше следа от Одри както пред очите, така и в главата му.

Вече чуваше ясно хеликоптерите. Първият обикаляше сградата по посока на часовниковата стрелка, придвижвайки се по западната страна на фасадата. Вторият, който малко преди това се беше спуснал на покрива — турбините му изпращаха вибрации надолу по сърцевината на сградата — сега даде газ и отново се издигна във въздуха. Екипът, който беше стоварил на покрива, щеше да бъде тук, в апартамента, след не повече от четири минути. Щяха да проникнат през тавана, ако се налага.

Обаче щяха да закъснеят с три минути и половина.

Драйдън си надяна парашутната сбруя с лекотата на навика, като набързо нагласи стегнатостта на коланите. Кимна на Рейчъл. Тя неохотно свали пистолета и влезе в спалнята. Той я последва.

— Трябва само да се държиш — обясни Сам. — Ще ме прегърнеш през врата и с ръце ще стиснеш китките си колкото може по-силно. Не мисли за нищо друго, освен за това да се държиш здраво.

Тя кимна, макар че вече бе уплашена до смърт.

В този миг силна хладина се разля по Драйдъновите слепоочия като докосването на ледени висулки. Одри. Вече беше наблизо и бързо се приближаваше. Решителна и безразсъдна.

Рейчъл разбра. Тя го прегърна през врата и краката ѝ се отлепиха от пода. Драйдън свали предпазителя на G-36, бутна го на автоматична стрелба с палец и поръси южните прозорци с куршуми. Стъклата се пръснаха и цяла завеса от отломки заваля от рамките, докато той се втурна натам. В помещението вятърът нахлу като морска вълна, зави косата на Рейчъл около лицето му и запрати към тях парченца стъкло. На две крачки от прозореца Сам захвърли оръжието, прегърна Рейчъл с две ръце и се гмурна в бездната.

Глава 33

Градът. Вън от него и над него. Светлини, прозорци и улици се въртяха с писък във въздушния тунел на нощния въздух. Небостъргачът до него изпълваше света. Хеликоптерите блъскаха мрака с перките на витлата си.

Сетивата на Драйдън се успокоиха. Обърна глава, за да изправи въртенето на тялото си, и впи очи в небостъргача за отправна точка. Двамата с Рейчъл бяха паднали десет етажа, а им оставаха може би още седемдесет. Той свали едната си ръка от Рейчъл, дръпна връвчицата, за да освободи малкия пилотен парашут, после я прегърна отново здраво, преди да усети как въжето се опъва и измъква главния парашут от раницата.

Секунда по-късно каишите на сбруята извиха раменете му назад и свистенето на въздуха престана. Нощта стана отново тиха, като се изключат хеликоптерите, които обикаляха небостъргача високо над тях.

Сега се рееха. Положението им беше измамно спокойно. Драйдън погледна нагоре към купола на парашута и веднага схвана какво става. Вятърът ги тласкаше към небостъргача.

— Ще можеш ли да се държиш, ако те пусна? — попита той.

Рейчъл кимна, притиснала челото си в челюстта му, и затегна хватката на ръцете си около врага му.

Драйдън я пусна и хвана въжетата за управление на парашута, залепени със самозалепващи се лепенки за каишите на сбруята над раменете му. Дръпна дясното въже и почувства как куполът реагира, завъртайки се рязко срещу часовниковата стрелка, залюлявайки него и Рейчъл навън като махало. След секунди се отдалечиха от сградата и полетяха достатъчно бързо, за да не са подвластни на вятъра.

В това сравнително спокойно положение Драйдън започна да обмисля положението. Щяха да са им нужни деветдесет секунди или повече, за да стигнат до улицата. Дотогава от хеликоптерите щяха да забележат парашута и да докладват на екипите на земята, които Гол сигурно беше изпратил. Драйдън още не бе завършил мисълта си, когато от юг се показаха три коли, които започнаха да слаломират между рядкото движение по Мичиган Авеню. Дори не беше нужно да изказва предположение: тези екипи щяха да са паркирали пред" Хенкок" много преди той и Рейчъл да стъпят на земята.

Драйдън започна да търси други възможности. Белият мраморен небостъргач се издигаше от основа, която беше по-широка от него — десететажна сграда, заемаща цяла пряка. Покривът ѝ в основата на небостъргача предлагаше широка и лесна зона за кацане, но и нещо по-важно — тактическото предимство на самата сграда. Сред лабиринта на нейния интериор той и Рейчъл щяха да имат поне известен шанс да избягат от хората на Гол. Разположението сигурно включваше най-малко две или три подземни нива с възможности за измъкване през тунели за обслужване, през които нито сателитите, нито хеликоптерите можеха да ги проследят.

Ъгълът на спускане на парашута вече ги носеше към този покрив. Бяха на около минута над него и щяха да кацнат по времето, когато наземните екипи на Гол пристигнат, или малко по-рано. Може би щеше да се получи.

В този миг куполът на парашута се освети ярко, а далече под тях на улицата се очерта кръг светлина от прожектор. Някой от хеликоптерите ги беше забелязал.

Изведнъж останалите шейсет секунди, които им трябваха, за да стигнат до покрива, му се сториха часове. Времето беше достатъчно за хеликоптера да направи много повече, отколкото да докладва за тях. Можеше спокойно да ги нападне.

Драйдън чу как оборотите на турбините се променят и кръгът от светлина на прожектора се измести. Хеликоптерът се спускаше към тях.

Минутата нямаше да свърши работа. Сам протегна ръка над главата си, хвана три от въжетата на парашута и силно ги дръпна. Резултатът беше незабавен. Куполът отчасти рухна, изхвърляйки въздуха, и двамата с Рейчъл започнаха да падат два пъти по-бързо от обичайното, като същевременно се въртяха бързо около оста си.

Въртяха се и вече не се рееха. Не се движеха на юг към покрива на бялата сграда далече под тях. Докато се въртяха, отново останаха на милостта на вятъра. Пак ги тласкаше на север към фасадата на "Хенкок".

Трябваше да вземе решение: още колко да падат по този начин, преди отново да напълни купола с въздух и да се опита да планира към покрива на бялата сграда? Преди Драйдън да успее да реши, ги хвана порив на вятъра. С всяко завъртане виждаше отново "Хенкок" и всеки път небостъргачът му се струваше все по-близо. И то доста. Щяха да се блъснат в него. Той пусна въжетата и прегърна Рейчъл колкото може по-силно. Куполът се напълни с въздух и парашутът спря да се върти само на няколко метра от фасадата на небостъргача, обаче продължаваха да се приближават към нея с около трийсетина километра в час. Драйдън имаше само време да си каже, че това е скоростта, с която може да спринтира на земята. Което означаваше, че все едно спринтирайки с пълна скорост, се блъсва в стена. Завъртя се, за да приеме удара вместо Рейчъл, и напрегна мускули в очакване.

Почувства се така, сякаш го беше ударил автобус. Всяка негова става изстена. Рейчъл изгуби хватката си около врата му и за миг — мига, който имаше значение — инерцията превърна нейните трийсет и шест килограма в двеста и петдесет и тялото ѝ беше изтръгнато от неговите ръце. Цялата болка изчезна от съзнанието на Драйдън под въздействието на адреналина. Ръцете му се стрелнаха към нея, усети един от ръкавите — за една ужасна част от секундата си представи, че в ръцете му остава само ризата, докато тя продължава да пада — но тогава пръстите му се сключиха около китката ѝ.

Сега се плъзгаха надолу по стъклената фасада, очите ѝ гледаха нагоре към неговите — ококорени и напрегнати. Под нея беше бездната — имаше поне четиресет етажа до земята.

Но под тях имаше и нещо друго, което се носеше бързо към тях: хоризонталната част от прочутите външни опори на сградата. Имаше и диагонални греди, които ги пресичаха и образуваха формата X. Имаше и странични греди, които минаваха през тях. Една от тези плоски греди образуваше перваз, широк може би четиресет и пет сантиметра, който лежеше на десетина метра от местоположението им в момента. Десетина метра, които бързо намаляваха. Драйдън вдигна очи и видя причината за тази скорост: от допира в сградата куполът на парашута беше отчасти пропаднал навътре, губейки така почти половината си площ.

Шест метра до перваза.

Три.

Драйдън издърпа Рейчъл нагоре, прегърна я пак, отново с цел той пръв да поеме удара, макар че в този случай това едва ли би помогнало. Двамата се стовариха надолу в преплетена маса и неговото тяло само малко омекоти удара за Рейчъл. Той я чу как издиша дълбоко заедно с него. Притисна я силно към себе си, за да не изхвръкне в отвореното пространство.

Тя отвори очи, но ѝ трябваха няколко секунди, за да успее да ги фокусира върху него, макар че лицата им почти се докосваха. За миг успя да се задържи в съзнание, но след малко припадна.

Изпразненият от въздух парашут падна край тях, плющейки безполезен на вятъра. Секунди по-късно започна силно да трепери под въздействието на съвсем различен вятър, който идваше отгоре — въздушната струя от витлата.

Драйдън погледна над главата на Рейчъл и видя АН-6 точно над тях. Спускаше се, планирайки на десетина метра встрани от тях, и изпълни всичките му сетива. Дори усети вкуса на отработилите газове. Машината се завъртя, за да осигури на снайпериста върху лявата ска линия за стрелба. Мъжът беше достатъчно близо, за да се погледнат с Драйдън в очите, преди да вдигне оръжието.

Сам предположи, че Рейчъл ще бъде първата мишена, и понеже не искаше да прекара последните си мигове облян в нейната кръв, я притисна към себе си и я завъртя отвътре. Обърна гръб на хеликоптера, за да я прикрие. Това нямаше да я спаси, но щеше да им се наложи да застрелят първо него. Той огледа лицето ѝ, попивайки за последен път всяка подробност. Дори със затворени очи тя беше най-красивото нещо, което беше виждал в живота си. Целуна я по темето. В стъклото на небостъргача се отразяваха хеликоптерът зад него и мъжът с пушката. Лещата на оптическия мерник проблесна.

В този миг някъде от висините нещо се понесе с писък надолу, оставяйки дълга следа от пара. Превърна хеликоптера в огнено кълбо, запращайки го надолу като играчка, ударена от боен чук. По сградата, осветявана от призрачните пламъци на падащия хеликоптер, се посипаха отломки.

— Мамка му, какво се случи? — изкрещя Гол.

Пилотът на Спароу-четири-две крещеше нещо за ракета и на изображението от "Миранда" неговият хеликоптер направи остър завой на запад и започна бързо да се отдалечава от сградата.

Пилотът на Спароу-четири-две престана да отговаря и най-вероятната причина беше, че Спароу-четири-едно се бе превърнал в огнено кълбо метал. Гол видя как се стовари на улицата с изригващи на всички страни огнени езици и горещи вълни.

Одри се надвеси колкото можеше повече от празната прозоречна рамка с втората противотанкова ракета "Джавелин", опряна на рамото ѝ. Първият пусков комплекс лежеше димящ до нея.

Лошо. Другият хеликоптер отдавна беше отлетял. Пилотите знаеха как да оцеляват. Тя остави втория пусков комплекс на пода, хвана се за рамката и се наведе в празното. Парашутът на Драйдън висеше от сградата далече под нея.

Одри отстъпи назад десет крачки, спринтира към празната рамка и скочи.

Драйдън откъсна очи от останките на машината и се съсредоточи върху единственото нещо, което сега имаше значение: да влязат в сградата. Прозорецът до него гледаше към тъмен офис, който ставаше видим само ако заслониш очи с ръка и се опреш в стъклото.

Нямаше пистолет или нещо тежко, с което да разбие стъклото. Търсенето на решение беше прекъснато от шума от дипленето и отварянето на парашут, но не неговия. Обърна се да погледне: слаба фигура — това можеше да бъде само Одри — увиснала от въжетата на втория парашут. Беше се отворил на по-малко от трийсет метра над тях и двайсетина метра встрани от небостъргача. Сега Одри обърна и започна да се приближава — не се бореше с вятъра, а го улавяше.

За секунди стана ясно, че тя управлява парашута майсторски. Драйдън беше направил около двеста скока през живота си и можеше да се приземява точно в наземни цели, а движенията на Одри говореха за равнище на умения, придобито от години целенасочени тренировки.

"Има и друга причина да живеем тук — му беше казала Одри, — обаче ако си късметлия, няма нужда да я научаваш".

Сега разбра. Кое друго жилище предлагаше подобен динамичен и неочакван маршрут за бягство? И трите — или поне Одри и Сандра — бяха направили стотици скокове от самолет при всякакви ветрове, докато контролът над парашута се е превърнал в част от собственото им тяло.

Това щеше да свърши зле.

Той отново погледна Рейчъл и видя, че очите ѝ трепкат и се отварят, спирайки се на него. Разбра, че е чула за опасността в неговото съзнание.

— Не е прекалено късно — прошепна тя. — Още можеш да ме пуснеш.

За миг погледът ѝ се насочи покрай него в зеещата бездна.

Драйдън дръпна главата ѝ до своята — буза до буза, и просто остана на място. Почувства как сълзите ѝ се стичат по слепоочието му, точно на мястото, където винаги беше усещал хлад.

Секунда по-късно чу отново парашута да плющи. Вдигна очи. Одри беше започнала да се гмурка. Тя остана в това положение, докато се озова встрани от перваза, на който стоеше Сам, след това направи завой и се понесе право към него. Беше на около шест метра и бързо се приближаваше.

Драйдън се приготви. И преди беше убивал с голи ръце, но никога, докато лежи на тесен перваз четиресет етажа над земята и държи дете в обятията си.

В последната секунда Одри вдигна крак и се понесе към него като таран срещу крепостни порти. Той вдигна ръка, за да блокира удара, макар да знаеше, че почти няма да има резултат. Видя левия крак на Одри, усети, че го улучва в скулата толкова силно, че светът изведнъж избухна в бяло. В този миг тя се озова отгоре му, коленичи върху Рейчъл и започна да сипе удари по лицето му с някакво тежко желязо в ръка. Навсякъде плисна кръв, в устата, в очите му.

С лявата си ръка Сам успя да блокира един от ударите на Одри, хващайки я за китката. След това стовари другия си юмрук в лицето ѝ. С дълбоко задоволство почувства как носът ѝ се сплесква от удара и започва да изригва кръв. Тя изпищя. Прехвърли желязото в другата си ръка и му нанесе най-силния досега удар точно зад ухото. Мускулите му на секундата се отпуснаха. Сякаш беше заровен в пясък, който му пречи да мърда.

Внезапно спря да усеща тежестта на Рейчъл. Както и тази на Одри.

Примигна, вдигна оловнотежката си ръка и с длан избърса кръвта от очите си. Одри се беше оттласнала от сградата и вече планираше. Държеше Рейчъл в едната си ръка, а с другата стегна ремък под мишниците ѝ. След това взе отново въжетата в ръце, изкара малко въздух от купола и се гмурна наглед самоубийствено към улицата.

Трите коли на наземните екипи на Гол минаха последната пряка на Мичиган Авеню, завиха зад ъгъла и се озоваха пред барикадата от тлеещия АН-6. Колите не спряха да проверят за оцелели в останките, а се опитаха да се промушат покрай тях, но разхвърляните парчета метал покриваха всичко наоколо — от едната сграда до другата отсреща, а наоколо горяха локви от авиационен бензин. Нямаше как да минат.

Одри стигна до улицата за по-малко от двайсет секунди, прекрати гмуркането, разшири парашута за меко кацане. В мига, когато краката ѝ докоснаха земята, разкопча сбруята, а освободеният купол се понесе надолу по улицата като призрак. Докато Драйдън гледаше, тя остави Рейчъл на улицата, използва желязото, за да вдигне капака на канализационна шахта. Спусна Рейчъл вътре и я последва, след като върна капака на мястото му. Очевидно беше подготвена. Сигурно беше проучила разположението на тунелите и някъде я чакаше кола, готова за път.

Колите на Гол стигнаха чак след минута до шахтата, където Одри и Рейчъл бяха изчезнали.

Глава 34

Екипът, който беше кацнал на покрива, стигна пръв до Драйдън.

Влязоха в офиса, счупиха стъклото и го издърпаха вътре. Вързаха китките и глезените му с пластмасови белезници. Докато го правеха, успя да огледа оръжията им: на кръста 9-милиметрови пистолети "Берета", но пушки за изстрелване на приспивателно през раменете. Сега, когато ги видя, си припомни, че снайперистът на хеликоптера се целеше в него със същия тип оръжие.

Свалиха го долу до големите джипове и го набутаха отзад в единия. Той нищо не ги попита и те също не продумаха. Очакваше колите да се върнат обратно по Мичиган Авеню към Уилис Тауър, но не го направиха. Вместо това поеха в северна посока, а накрая завиха на запад по улица, наречена "Дивижън". Три минути по-късно се качиха на 1-94, простираща се на северозапад извън града по посока на далечното зарево от международното летище "О'Хеър".

— Подай SOS с мигане.

Лекарят — или по-скоро човекът, който приличаше на лекар — се беше надвесил над него и внимателно наблюдаваше реакциите му.

Драйдън примигна сигнала.

— Докосни с връхчето на езика центъра на предните си зъби.

Драйдън го направи.

— Виждаш ли двойно?

Той поклати глава.

— Светлините в колата причиняват ли ти болка?

Драйдън отново поклати глава.

Беше сложен да седне в кабината на голям частен самолет. Сега машината излизаше назад от хангара си, а турбовитловите ѝ двигатели тихо виеха. През прозорците си виждаше в сумрака на зазоряването прострялото се във всички посоки огромно летище.

Китките и глезените му още бяха вързани. Беше обезопасен и със самолетния колан, който притискаше торса му към облегалката на седалката. От другата страна на пътеката пред него и зад него седяха мъжете с пушките за упойващи стрелички и наблюдаваха.

— Погледни право нагоре в лампите и брой до три — нареди медикът.

Драйдън изпълни нареждането. Присви очи от блясъка на лампите, но всичко изглеждаше нормално.

— Няма сътресение — каза медикът повече на себе си.

Един от въоръжените мъже извади телефон и набра някакъв номер. Зачака. После каза:

— Сър, след минута излитаме. — Минаха пет секунди. — Разбрано. Ще бъде готов, щом стигнете там.

Там се оказа военновъздушната база "Андрюс" край Вашингтон. Самолетът кацна и рулира дълго време, провирайки се между хангари и сгради по поддръжката. Драйдън не можа да определи каква е сградата, близо до която най-накрая спря самолетът. Беше едноетажна, но разпростряла се на широко. Стените бяха бетонни и без прозорци. Мъжете освободиха глезените му, но оставиха белезниците на ръцете му и го свалиха от самолета под лъчите на изгряващото слънце. Въведоха го в сградата през единствената врата, която се виждаше в стената. От нея попаднаха в бял стерилен коридор с врати от двете му страни. Въведоха го през първата врата вляво в помещение с размерите на баскетболно игрище. На места имаше дълги метални маси, а около тях стояха сгъваеми метални столове. Покрай една стена бяха подредени алуминиеви и платнени койки. Мъжете взеха една и изправиха краката ѝ. Сложиха Драйдън върху ѝ и отново заключиха глезените му.

— Ако можеш, поспи.

Двамина останаха да го пазят. Взеха от столовете около масите и седнаха при вратата. Останалите излязоха и затвориха вратата след себе си.

Драйдън затвори очи.

В коридора се чуха стъпки. Драйдън се събуди точно навреме, за да види двамата пазачи да скачат на крака. Секунда по-късно вратата се отвори навътре и в помещението влезе мъж на около петдесет. Атлетично телосложение. Черно яке и камуфлажни панталони, бяла риза. Драйдън реши, че този мъж някога е бил войник, но от дълго време е нещо друго.

— Мартин Гол — каза той.

Мъжът кимна. Зад него половин дузина мъже се изсипаха в помещението, някои носеха оборудване: настолен компютър, клавиатура, голям плосък екран. Заеха се за работа, използвайки най-близката от металните маси.

Последен през вратата влезе мъж, който реагира на ожуленото лице на Драйдън.

— Божичко, Сам.

Коул Харис дойде до койката и приклекна до нея. Изглеждаше точно така, както преди няколко месеца, когато Драйдън се беше видял с него. Метър и осемдесет и шест, с телосложението на дънер, същата подстрижка, която носеше още от началното обучение.

— Капутите можеха поне да те почистят — подметна Харис.

— Провериха дали нямам сътресение. Беше мило от тяхна страна.

— Направи ми услуга — каза Харис.

— Каква?

— Кажи на тези типове всичко. Всяка подробност за тези три последни дни. Всичко, което знаеш.

— Ще ми се да знам ти какво знаеш — отговори Драйдън.

— Ще разбереш. Те ще ти кажат.

На металната маса хората на Гол бяха включили екрана, на който не се виждаше нищо освен синя светлина. В момента се занимаваха с компютъра.

Гол се приближи до койката.

— Защо не му свалите белезниците? — попита Харис, посочвайки ръцете и краката на Сам. — Не мисля, че ще изскочи навън, за да открадне самолета на президента.

Гол кимна, после махна на един от мъжете при вратата.

Отне час да се опишат подробно трите дни. Драйдън пропусна Дина Собъл, както и всичко останало, което би могло да доведе до идентифицирането ѝ, но иначе нищо не скри. Докато говореше, Харис излезе и скоро се върна с памук и кислородна вода и се зае да почиства раните му и засъхналата кръв.

Когато Драйдън свърши, Гол остана дълго време загледан в нищото. Изглежда подреждаше мислите си в подготовка на онова, което щеше да каже.

— Защо в Чикаго хората ти бяха въоръжени с пушки за упойващи стрелички? — попита Драйдън. — Дотогава се опитваше да убиеш Рейчъл.

— И теб с нея — отговори Гол.

Ако имаше някаква извинителна нотка в тона му, Драйдън я пропусна.

— Нека ти кажа някои неща — продължи Гол. — За мен е най-добре да си наясно — той погледна към Харис, — а и твоят приятел настояваше.

Харис кимна.

— Ето подробностите — започна Гол. — Аз оглавявам фирма, която е военен доставчик на правителството. Казва се "Белдинг-Милнър". Нашият най-голям съперник е фирма на име "Уестърн Дайнамикс", а в проучванията и разработките в областта на генетиката те са с години пред нас. Преди два месеца Рейчъл попадна под мое попечителство. Тя е останка от първоначалните военни проучвания, правени преди години, на чиято основа нашите две фирми продължиха работата си. Рейчъл беше ценен обект за проучване. Не само заради онова, което е, но и за това, което знаеше. Тя и нейните две приятелки — мисля, че си се запознал с тях. Те от години следяха нашите две фирми, осведомявайки се за напредъка ни. Беше достатъчно лесно за тях, като хора, четящи мисли, а и имаха важна причина. Можеше да разработваме неща, които да използваме срещу тях. Във всеки случай, когато моите хора разпитаха Рейчъл, тя нямаше причина да скрие онова, което знаеше за нашите конкуренти. Не я беше грижа дали ще научим това. Каза ни всичко за тях, включително за тяхна нова разработка. Не само за антените и текущите експерименти с тях, но и за нещо друго.

— Нещо, от което всички се страхуват — вметна Драйдън.

Гол кимна.

— Ще разбереш, когато стигна до това. Също така знаеш защо приятелките на Рейчъл не пожелаха да ѝ кажат за това. Свързано е много тясно с нейното собствено минало. Хората зад онова, от което всички се страхуват, всъщност се боят да го използват, докато Рейчъл е жива. Смятат, че ще може по някакъв начин да му въздейства, и аз смятам, че вероятно са прави. Затова правителството ми нареди да я убия. Не ми беше приятно, но не аз съм го решил.

— Просто изпълняваш заповеди — подхвърли Драйдън. — Чудесна защита.

Харис се изкиска. Гол въобще не реагира.

— Върша каквото трябва — продължи той. — След като ти и Рейчъл избягахте от Ел Седеро, включих и шефа на вътрешните работи, защото ми трябваше неговата помощ. Надявах се, че ще гледа на ставащото от моята гледна точка. И той го направи. Обаче само за известно време.

— Какво искаш да кажеш?

Тук се намеси Харис.

— Министър на вътрешните работи е тип на име Денис Марш. Оказа се, че у него все още е останала малко съвест. Той се съгласил с глупостите около твоето преследване, обаче също така проверил миналото ти. Свърза се с мен и неколцина други от екипа. Свърза се и с Холи Феръл. Човекът направо застана на нокти заради онова, което се случва с теб и Рейчъл. Все едно е имал нужда от здраво разтърсване, за да направи каквото трябва. А може би и от малко помощ. Ние се съгласихме да участваме. Всички, включително Холи и Марш, се свързахме с Гол и му казахме, че играта се променя. Това беше онзи ден вечерта.

Драйдън пресметна. Вечерта, когато той и Рейчъл бяха чакали в празния апартамент до жилището на Холи. Вечерта, когато Рейчъл я беше чула да репетира обаждането си до Мартин Гол.

— Каква е ролята на Холи в това? — попита Драйдън.

— Скоро ще можеш сам да я попиташ — отговори Гол.

Драйдън долови нещо в гласа му. Прозвуча като сприхавост — този малък остатък от детството, за който някои хора се държат до края на живота си.

— Готови сме да изнесем пред обществеността цялата тази бъркотия — каза Харис. Говореше на Драйдън, но суровите нотки в гласа му бяха предназначени за Гол. — Не сме наивни, затова не очакваме да спрем развитието на тази технология, но сме готови да ѝ попречим да смаже един от нашите приятели.

Детинското изражение остана още малко в очите на Гол, докато той не го прогони, когато погледна Драйдън.

— Чу го. Промяната в правилата е, че ти няма да умреш, нито пък Рейчъл, защото иначе вниманието на цял свят ще се насочи към мен, а аз бих искал да избегна това. Да. Мога да мина и без него.

Гол отиде до масата, където инженерите му бяха сглобили конфигурацията. На екрана се виждаше десктопът на "Уиндоус", осеян с иконки. Той натисна една и на екрана се появи плеър за диапозитиви. Първото изображение беше бял фон, на който с черни букви беше изписано "Форт Детрик — 8 юни 2008 г.".

Гол не посегна да превърти следващото изображение.

— Има много неща за Рейчъл, които е по-добре да знаеш — каза Гол, — ако ще правим онова, което твоите приятели са намислили. Ето, започваме.

Остана известно време замислен.

Най-накрая каза.

— Тя наистина е нокаут. Предположението ти какво означава това, беше напълно правилно. Тези изследвания са започнали много преди раждането на Рейчъл. Стартът е през 1990 г. с гибони в лабораторията за биологическа война в Детрик. Провеждали са опити за сензорно лишаване на животните, държейки ги в клетки, които били напълно звуконепроницаеми, светлиннонепроиицаеми и така нататък. Лаборантите забелязали, че някои от тях, около пет процента, по някакъв начин реагирали на вълнението на други гибони в близките лаборатории. Реагирали дори когато били затворени в тези сензорни клетки, които би трябвало да им попречат да усетят това вълнение.

Гол се отдалечи от компютъра.

— Е, ти вече знаеш как са научавали за вълнението. В "Детрик" минали още пет-шест години, преди да разберат, това ще рече не преди геномното секвениране да поевтинее толкова, че да има широко приложение. Открили, че специалните гибони — онези, които можели да реагират от сензорните клетки, по естествен път са лишени от ген, наречен NP20. Този ген потиска много по-стара група гени. Смятаме, че те са позволявали на древните примати да си четат алфа вълните — това ще рече мозъчната активност.

— Същото, което чете електроенцефалографът.

Гол кимна.

— Ако гибонът е роден без NP20 или този ген му е бил нокаутиран по лекарствен път, тогава по-старите гени вече не са потискани. Те стават активни и започват да променят синапсните връзки в мозъка, създавайки структури, които действат като естествени приематели и предаватели. Това позволява на приматите да четат нервната си активност. Същите гени, които позволяват на гибоните да четат мисли, съществуват у всички висши примати. Шимпанзетата, горилите и хората. Ние също имаме NP20 за блокиране, но на мястото, където гибоните имат само NP20, разполагаме с три допълнителни гена, които вършат неговата работа. Подобно на допълнителни мерки за безопасност на бомба. Нашата еволюция е решила да не ни позволява да надничаме в чуждите глави.

— Защо? — попита Драйдън. — Защо да се развиваме встрани от нещо подобно?

— Можем само да предполагаме — отговори Гол, — но мисля, че предположенията ни са доста точни. Четенето на алфа вълните сигурно е започнало преди милиони години сред предците на днешните примати. Може би е било един вид аларма за хищници, начин да се разпространи предупреждението сред групата, без риск да се вдига шум. Лесно е да се види ползата от това. Преобладаващото предположение е, че по-късно четенето на мисли е показало отрицателна страна, когато тези животни започнали да поумняват. Например за гибоните, с тяхната социална йерархия и памет, сложни съперничества и чувства, не било много разумно да чуват мислите си. Сред хората, които са способни на неща като доживотна обида, това би довело до катастрофа. — По лицето на Гол се изписа умора.

— Рейчъл е жив пример за това.

— Какво искаш да кажеш? — попита Драйдън.

— Първо трябва да разбереш какво я прави изключителна. Защо е различна от Одри, Сандра и всички останали, които са били в "Детрик". Сега вдигна очи и срещна погледа на Драйдън.

— Може вече да си разбрал за другата ѝ способност, без да го осъзнаваш. Като изхождам от онова, което ни разказа, сам си го видял в действие.

Глава 35

В момента Гол и Харис го наблюдаваха, очаквайки неговия отговор. Но Сам нямаше какво да каже. Нямаше представа за какво говори Гол.

— Каза, че някой ви е взел на стоп, за да излезете от Фресно — продължи Гол. — Ти и Рейчъл сте били в багажника. Един полицай поискал да го претърси, но после без очевидна причина се отказал и махнал на шофьора да минава.

— Помислих си, че е странно — съгласи се Драйдън.

— Но какво общо има това с Рейчъл?

— Всичко — отговори Гол.

Харис се наведе към него и заговори меко:

— Сам, тя не само чете мисли. Може също така да им влияе. В момента не си спомня, че може да го прави, но може.

— Четенето на мисли е пасивно — продължи Гол. — Като чуването и виждането. Просто се случва. Обаче другата част, въздействието върху съзнанието на хората, е нещо различно. Това изисква съсредоточаване и целенасоченост, както и сложни мисловни практики. Също както при игра на шах или изчисляване на счетоводен баланс. Рейчъл е прекарала години в изграждане на тази способност, но в момента не си спомня нищо от тези неща.

— Въз основа на наблюденията върху нея в Ел Седеро — включи се Харис — тези хора смятат, че може дори в момента да излъчва малко количество контрол, но само подсъзнателно. Резултатът би бил малък и това ще се случва само когато е под емоционално напрежение. Дори няма да осъзнава, че го прави.

Драйдън се замисли за контролния пост във Фресно. Дина, която се опитваше да се измъкне от ченгето с приказки, усложнявайки нещата с всяка изминала секунда. Рейчъл до него в мрака, стиснала ръката му, трепереше с цялото си тяло.

И тогава полицаят просто ги пусна да си вървят.

"Не го разбирам — беше казала Дина. — Гледаше право в мен и изведнъж… просто си промени мнението."

— Божичко — промълви Драйдън.

— Ти още нищо не си видял — каза Гол. — Не можеш да си представиш какво може да направи, когато разполага с истински контрол. Тук има една разлика, която трябва да обясня. На тези затворнички във Форт Детрик преди дванайсет години, включително на майката на Рейчъл, са давали от първото поколение лекарства за нокаут. Било е примитивна работа. Когато го давали на възрастни, единственият резултат била способността им да чуват мисли. Това е всичко, което Одри и Сандра могат и някога ще могат. Сега, след дванайсет години, "Уестърн Дайнамикс" разполага с много подобрена версия на това лекарство. Те са го давали на свои наети агенти и то им позволява да четат мисли и да упражняват известен контрол над хората. Прости неща, като вкарването на глас в нечия глава или предизвикване на определени емоционални състояния като вина и отвращение, раздути до висоти, които в обикновения живот никога не се достигат. Също и положителни емоции — еуфория, еротични усещания, такива неща. Те се превръщат в тояга и морков, които карат хората да изпълняват определени команди. Общото въздействие е силно и тези антени като онази, която намерихте в Юта, се използват, за да усилват въздействието върху по-голям район — в радиус от 35–50 километра.

Драйдън веднага се сети за пикапа, който едва не се блъсна в тях на юг от Колд Спринг. Мъжът с автомата.

— Мъжът в пустинята… — каза той и видя Харис да кима.

— Неволен участник — подхвърли той. — Вероятно е бил обработван месеци наред от някой от контрольорите на "Уестърн Дайнамикс" до момента, в който те е нападнал.

Драйдън си спомни съжалението в очите на мъжа. Може би самосъжаление, но в неговия случай това беше разбираемо.

— Контрольорите на "Уестърн Дайнамикс" са силни — каза Гол, — но не могат да постигнат и половината на онова, което може Рейчъл. Нейните умения са изключителни.

— Но нали каза, че тя е получила първата разновидност на лекарството — вметна Драйдън. — Получила го е, когато майка ѝ го е взимала.

— Точно така. Рейчъл го е получила като зародиш на два месеца и половина. В това е разликата.

Драйдън започна да разбира. Гол кимна, щом видя, че е схванал мисълта му.

— Има значение — каза той. — Наистина. Възрастните вече са формирани. Лекарството може да промени много малко у тях. Обаче Рейчъл има цялото свое развитие пред себе си. Всички връзки в мозъка тепърва ще се формират.

Гол погледна към слайдшоуто на екрана. Текстът още беше там. "Форт Детрик — 8 юни 2008". Той не посегна да смени кадъра.

— Знаеш, че Рейчъл е родена и отгледана зад решетките в "Детрик" — продължи Гол. — Служителите забелязали способността ѝ да чете мисли като останалите затворнички. Тези симптоми се проявили, когато била на осемнайсет месеца. Сега вече знаем, че другата способностсе е проявила, когато била на четири, макар че никой по онова време в "Детрик" не е знаел. Нищо не знаели за това, докато не станала на седем и тогава научили страшно много за съвсем кратко време. Обаче повечето от тези подробности, които ти разказвам сега, научихме по-късно — преди два месеца, когато можахме да я разпитаме. И досега смятам, че за някои неща тя искаше да ни разкаже. Не изцяло от желание да се похвали. Мисля, че в по-голямата си част е било, за да ни сплаши. Понякога затворниците правят такива неща, нали?

Драйдън не отговори.

— Във всеки случай — започна Гол отново, — Рейчъл описа своята способност в подробности. Тя има своя дума за това: заключване. В началото я демонстрирала на майка си, като накарала един от лабораторните техници в другия край на помещението да си почеше главата. От разказа на Рейчъл се разбира, че майка ѝ изпаднала в истерия. Грабнала малкото момиче, разтърсила го за ръцете и му казала никога да не показва на лекарите какво може да прави. Ребека знаела, че ако някой разбере, никога повече няма да види Рейчъл. Детето щяло да бъде отведено някъде за самостоятелно изучаване, да се превърне в проект на друг екип. Вероятно някъде там в "Детрик", но майка му щеше да е все едно на милион километра.

Наблизо звънна мобилен телефон. Беше на един от хората на Гол. Мъжът отговори, няколко секунди разговаря тихо и затвори. После кимна на Гол. — Кацнала е преди пет минути, вече е на път за тук.

Гол му махна с ръка, че е разбрал, после се обърна отново към Драйдън.

— Рейчъл послушала майка си. Никога не казала на изследователите какво може да прави. Обаче го практикувала. Било лесно да го върши, без да рискува особено. Това, което трябва да разбереш, е, че когато заключи някого, този човек няма представа какво се случва. Когато те накара да си свалиш очилата и да ги почистиш, ти смяташ, че идеята е била твоя. Ако те накара да си налееш чаша вода от диспенсъра — същата работа. Не кара крайниците ти да не ти се подчиняват. Кара те да искаш онова, което те подтиква да вършиш.

— Гол направо тържествуваше, когато добави: — Днес тя може да прави много повече от това да те накара да си почистиш очилата.

— Например? — попита Драйдън.

— Може да си седи в хотелската стая в Долен Манхатън, да заключи някой мениджър на портфейл от ценни книжа и да го накара да прехвърли десет милиона долара по сметка в другия край на света. След това може да го накара да пие водка, докато припадне, а когато се събуди, парите вече ще са прехвърлени през дузина сметки и вече никой няма да може да ги проследи.

Драйдън затвори очи и се опита да прецени силата на подобна способност. Нейното коварство.

— Заключването е напълно различно от способността да четеш мисли на къси разстояния — продължи Гол. — Важно е да го разбереш. Това е напълно отделен феномен, произхождащ от различни гени, различно развитие. Първо, обхватът е на много по-голямо разстояние. И не го усещаш — не изпитваш хлад по слепоочията си. Когато те заключи, тя може да вижда и чува с твоите сетива и да чете мислите ти… и може да те накара да направиш всичко, което поиска. Всичко.

Когато се замисли за това, Драйдън усети как някои празнини започват да се попълват. Някои само, не всички.

— Одри и Сандра не искаха да кажат на Рейчъл за плашещото нещо, защото… — каза той.

— Защото плашещото нещо е самата Рейчъл — довърши Гол. — В известен смисъл. Тя е първият жив пример.

— Първият? — попита Драйдън.

Гол кимна.

— "Уестърн Дайнамикс" има свое поколение оператори, чието развитие се основава на Рейчъл. Обекти, третирани още в утробата. Те са дали дозите на първата група преди по-малко от пет години. Сега тези обекти са на четири години и изглежда всички имат способностите на Рейчъл. Ранните опити с тях при използване на антените може да започнат съвсем скоро. Може в началото да не ги карат да правят много, но след няколко години… — На Гол сякаш му пресъхна устата. Той си облиза устните. — Мисля, че след няколко години ще се озовем в един твърде различен свят.

На Драйдън му се стори, че помещението изведнъж е изстинало с пет градуса. Кожата на ръцете му настръхна. Преди да успее да каже нещо, мощен двигател се чу да спира пред сградата. Двама от хората на Гол излязоха от помещението и гласовете им се разнесоха надолу по коридора в разговор с някого. Чуха се стъпки — сякаш от обувки с висок ток. Когато вратата се отвори отново, прага прекрачи Холи Феръл.

Глава 36

Гол я представи на Драйдън. Сам я беше видял отдалеч пред нейната градска къща в Амарило. Отблизо приличаше на човек, който от известно време не си доспива. Под очите имаше тъмни кръгове, а иначе беше бледа. Когато стисна ръката на Драйдън, в хватката ѝ липсваше всякаква сила. Излезе прав за нейната възраст: около четиресет плюс минус някоя и друга година.

— Ти си от учените, работили с Рейчъл?

Тя отговори, без да го гледа в очите.

— В началото не бях част от проекта. Работих в НИР "Фредерик", клон на Националния институт по рака, разположен тук, в "Детрик". Бях там вече от година, когато ми предложиха да се включа… в другото нещо. Казаха ми, че някои грантове за изследванията във "Фредерик", които чаках, щели бързо да бъдат одобрени, ако помогна…

Тя замълча. После поклати глава.

— Това са глупости. Вярно е, но са глупости. Знаех на какво казвам "да". Страхувах се да им откажа, но част от мен наистина искаше да участва. Беше рисковано, беше пленително. Така че го направих.

Не каза нищо повече по въпроса. Очите ѝ продължаваха да са впити в пода.

Обади се Гол:

— Мистър Драйдън, сега ще ти разкажа как Рейчъл и останалите две успяха да излязат свободни от "Детрик". Това е последната част от историята. Обаче трябва да разбереш нещо за Одри и Сандра, както и за майката на Рейчъл. Знаеш, че всички тези обекти са дошли от затвора заради углавни престъпления с дългогодишни присъди. В случая на Ребека Грант престъплението е било свързано с наркотици. Основно притежание, търговия на дребно. Тя не е била много по взимането на решения, но в никакъв случай не е била чудовище. Обаче Одри и Сандра бяха. И двете са били осъдени за убийство. И двете с голяма доза сигурност са социопати. — Той спря, за да събере мислите си, после продължи. — Всъщност от Форт Детрик има два опита за бягство. Единият се провалил, но другият успял. Първият опит бил… по-мила разновидност. Това е, което Рейчъл и нейната майка предпочитали. Не забравяй, че по времето, когато се е случило всичко това, е била на седем.

Драйдън го изчака да продължи.

Гол се обърна към Холи.

— Можеш ли да му покажеш?

Тя кимна, бръкна в джоба си и извади правоъгълна пачка сгънати листове от бележник. Когато ги разгъна, Драйдън видя, че се състои от три листа. Почеркът беше хаотичен и същевременно твърде грижлив, като на дете. Холи отдели един от останалите и го подаде на Драйдън.

— Какво е това? — попита той.

Холи вдигна рамене.

— Ще видиш — отговори Гол вместо нея.

Драйдън обърна листа в ръцете си и зачете.

Холи, аз съм Рейчъл. Страхувам се да те помоля за това, когато си тук, защото знам, че хората тук непрекъснато наблюдават, а мама казва, че вероятно има и машини, които записват звуците тук. Денем и нощем. Това е единственият начин, който зная, за да ти изпратя това съобщение и да те помоля за помощ. Мама мисли да кажеш на репортер от вестник или телевизията какво става тук, всичко което знаеш. Тогава ще стане така, че ще трябва да ни пуснат да си вървим. Мама казва, че е незаконно да ни държат тук завинаги. Холи, моля, говори с репортер и ги накарай да ни пуснат от тук. Знам, че си искрена, когато си мила с мен и че те е грижа за нас. Моля, помогни ни.

Драйдън го прочете и вдигна очи от листа.

— Рейчъл ти е пъхнала тази бележка? — попита той. Беше трудно за вярване, като се има предвид нивото на безопасността в подобна институция.

Холи поклати глава.

— Не съвсем. Бях в кабинета си на другото място в НИР "Фредерик", на няколкостотин метра от мястото, където бяха затворени Рейчъл и останалите. Беше късно през нощта. Разглеждах някакви лабораторни резултати и изведнъж ги бутнах настрана, взех химикалка и започнах да пиша това съобщение. Не се чувствах насилена. Просто… исках да го направя. Все едно ми е хрумнала идея за разказ. От онези, които са съставени от нечии дневници или писма. Как му викаха? Епистоларен роман? Точно така се чувствах. Поток на съзнанието, в който Рейчъл и нейната майка са модели, а аз съм се хванала да запиша мислите така, както са ми дошли. Лошият почерк и грешките това са част от разказа.

Драйдън се вгледа отново в думите. Представи си Рейчъл в клетка, на седем години, а всяка частица от нейните надежди е свързана с тези думи върху листа от бележника на Холи.

— Нямах представа какво друго да си мисля за това

— Продължи Холи. — Гледах го пет минути, после го бутнах настрана. Трябваше да си върша работата. — Тя измъкна втори лист от тестето. — Половин час по-късно отново взех химикалката и записах това.

Не си измисляш. Мама казва, че има начин да ти покажа, че всичко е истина. Твоят началник в тази сграда има следния имейл адрес: EGraham@detrick. us-abri.mil и са нужни две пароли, за да се отвори. Първата е leanne424miami, а втората murphyhatesthevet 87. Ако си измисляше всичко това, ти нямаше да знаеш неговите пароли. Ние ги знаем, защото го чуваме да си ги мисли, когато ги набира. Отвори електронната му поща с тези пароли и ще видиш, че са истински. И наистина аз те моля да ни помогнеш. Холи, моля те, помогни ни да се измъкнем от тук.

Драйдън отново вдигна очи към Холи.

— Предполагам, че паролите са били верни?

Тя кимна е нещастно изражение.

— Обмисляла ли си наистина да се обърнеш към пресата? — попита Драйдън.

— Да.

— Но не си го направила.

— Бях изплашена — призна тя. — Трябваха ми години да свикна с това, че ми чуват мислите. Колкото и странно да беше това, във втория случай имаше нещо много по-различно. Да си под чужд контрол. Това направо ме потресе. — Тя си пое дълбоко дъх. — И не исках да го правя. Това е истината. Беше ме страх. Знаех какво може да ми се случи, ако се обърна към обществеността срещу военните заради такова нещо. Сетих се за Брадли Манинг^9. И за други, за които вероятно дори не сме чували. Може би щях да успея да затворя цялата лаборатория, но… просто не исках да опитвам. Всичко се сведе до това.

Гласът ѝ прозвуча така, сякаш всеки момент ще заплаче. След малко продължи.

— Какво щеше да направиш, ако беше на мое място? Честно?

Драйдън помисли малко, после ѝ даде единствения отговор, който можеше.

— Не знам.

— Седях там десетина минути и все повече се разпалвах — продължи Холи — и тогава отидох при началника ми в НИР "Фредерик". Човек, на когото имах доверие и… Не знам. Търсех нечий съвет. Не исках да съм сама във всичко това. Това беше единственото, което ми се въртеше из главата.

— Мамка му — се изплъзна на Драйдън.

— Ще ми се да не бях го правила. Всичко бих дала, за да върна времето.

— Твоят началник го е съобщил нагоре по командната верига, нали? — отбеляза Драйдън.

Рязко кимване за потвърждение.

— После какво се случи? — попита той.

Гол отиде до компютъра.

— Ето това — каза той и натисна бутона за показване на диапозитиви.

Холи обърна гръб на машината, взе един стол и седна настрана със стиснати в скута юмруци.

Драйдън впи поглед в екрана.

Появи се зърнисто изображение. Изглеждаше като заснето от охранителна камера в блок с килии на затвор. Гледната точка беше близо до тавана надолу към редица килии. Зад решетките Драйдън виждаше жени в черни гащеризони. В девет от килиите имаше само по един човек. В десетата бяха седемгодишната Рейчъл и нейната майка.

— Това са кадри от вътрешността на мястото, където са държани — каза Гол. — Сграда № 16 в "Детрик".

Драйдън отново огледа редицата килии и забеляза Одри и Сандра. Всяка беше с различен цвят коса от тези, с които ги беше видял в Чикаго.

Накрая очите му се спряха на текста в долния край на екрана: Детрик 16–06.08.2008 23:30:52.

Миг по-късно диапозитивът се смени с друго изображение. Същата сцена от различен зрителен ъгъл, надписът сочеше няколко секунди по-късно.

В третия кадър, също секунди по-късно, всичко се беше променило. Жените бяха разтревожени в своите килии. Някои бяха станали. В първите два кадъра Рейчъл беше в скута на майка си, а сега се беше вкопчила здраво в нея.

На четвъртия кадър се виждаше екип от мъже в униформи на охранители, които току-що бяха влезли в блока и крачеха към килията на Ребека и Рейчъл. Всички в килиите бяха на крака и пищяха с разкривени усти. Рейчъл бе заровила лице в рамото на Ребека.

Гол започна да разказва ставащото на следващите един след друг кадри. Гласът му беше безизразен и безстрастен. Драйдън откъсна очи от екрана и само слушаше.

— Екипът на охраната е млад и неопитен. За разлика от истинските пазачи по затворите тези тук никога не се били сблъсквали със съпротива от страна на затворниците. Носят пушки помпи, заредени с несмъртоносни муниции като торбички с бобчета, които на по-големи разстояния наистина не са смъртоносни, но от упор са унищожителни. Влизат в килията, насочили вниманието си към Рейчъл и нейната майка, без да обръщат внимание на затворничките в съседните килии. Единайсет и половина и девет секунди. Пазачът в най-лявата част губи оръжието си от затворничка, която го издърпва през решетките. През следващите четири секунди те губят напълно контрол върху положението. В края на тази времева рамка двама мъже са повалени, а останалите стрелят. Един все още се опитва да вземе Рейчъл. Единайсет и трийсет и една минути и петнайсет секунди: Рейчъл е измъкната насила от ръцете на Ребека, а в същото време оръжието на пазача идва на едно ниво с лицето на жената. Една секунда по-късно Рейчъл гледа право в очите на майка си, когато пушката помпа гръмва в челото на Ребека от дванайсетина сантиметра.

Холи сякаш се бе свила в стола си. Ръцете ѝ бяха впити една в друга, изглеждаше вкочанена, сякаш седеше някъде на много студено.

— На следващия кадър стрелецът е улучен смъртоносно — отбеляза Гол. — Останалите се оттеглят. Рейчъл остава при трупа на майка си, докато затворниците използват изпуснатите пушки помпи, за да прострелят ключалките на килиите си. Онова, което се случва след това, е от особена важност Драйдън отново насочи поглед към екрана. Хората от охраната лежаха на земята. Ребека се беше свлякла напред, очите ѝ милостиво не се виждаха от камерата. По това време Одри и Сандра вече бяха влезли в килията и отместваха Рейчъл от трупа на Ребека.

— Двете остават с Рейчъл в продължение на повече от три минути — каза Гол, — докато останалите оцелели затворнички — общо четири — излизат от килиите и събират оръжията. Тези четири жени си разменят изстрели с екипите от пазачи в коридора. Сега пазачите стрелят с бойни патрони и в продължение на три минути четирите жени са избити една по една. В единайсет и трийсет и четири и двайсет и осем секунди единствените живи затворнички са Одри, Сандра и Рейчъл. Двете жени не посягат към пушките помпи, макар те да имат още муниции. Продължават да седят до Рейчъл, за да я успокояват, и непрекъснато ѝ шепнат нещо в ухото дори когато пазачите влизат отново в блока.

Диапозитивите свършиха. Програмата се върна на изходния кадър с черен текст на бял фон и остана там.

— Онова, което станало по-късно, е докладвано като избухване на тръба за газ в базата — продължи Го. — Може би си гледал по новините. Шейсет и седем загинали, изгорели до такава степен, че била нужна идентификация по зъбите. Обаче всъщност експлозия не е имало. Никой не е изгорял. Онова, което се е случило вместо обявеното, е, че без предупреждение мъжът, който води екипа пазачи в блока, внезапно се обръща и започва да стреля по своите. Когато в объркването си те започват да падат, с последния си патрон се прострелва в главата. Секунди по-късно друг от пазачите, изглежда, преживява същия необясним душевен срив. Както първия, стреля по своите хора и запазва последния куршум за себе си. В този момент вече цари пълен хаос. Никой не мисли за затворниците в блока с килии. Всички искат просто да се махнат оттам. В следващите минути пред сградата започва насилие. Записи от над сто камери показват как се развива. Как въздействието се съсредоточава само върху един човек, а след две до три секунди се прехвърля на друг. Минава като вихър от Сграда № 16 до най-близкия портал за излизане от Форт Детрик на половин километър от нея. Всички войници по неговия път са убити. Всички от охраната на портала са убити. През цялото това време камерите вътре в затворническия блок показват Одри и Сандра, седнали с Рейчъл. Прегърнали са я от двете страни и ѝ говорят в ухото. Упътват я. По-късно специалисти по разчитане на думи по устните ще установят, че много пъти са казвали стреляй.

Гол се вторачи в белия екран на компютъра. После се обърна към Драйдън.

— Когато след четири минути всичко свършило — каза той, — нямало кой да спре трите да се качат в една кола и просто да заминат. Кадрите от охранителните камери показват как Сандра изнася изпадналата в кататония Рейчъл от сградата. Предполагам, че мозъкът ѝ просто е блокирал от видяното в килията и онова, което двете жени я накарали да направи. По времето, когато отключват вратата, за да излязат, Рейчъл прави вероятно единственото по своя собствена воля. Кара Холи, която като всички в базата се е скрила в кабинета си, да напише трета бележка.

Драйдън се обърна към Холи. Последният лист лежеше смачкан в ръката ѝ. Тя му го подаде, без да вдига очи. Сам видя какво пише още преди да беше изгладил хартията.

Ти си виновна.

Глава 37

Драйдън си спомни вчерашния разговор по време на обяда в апартамента на Одри и Сандра. Как Рейчъл попита другите за Холи, уплашена за нейната безопасност.

Сандра се опита да успокои страховете на момичето. Засега. Поне тази седмица със сигурност, никой няма да я нарани.

Драйдън разбра.

Тази седмица със сигурност.

Толкова време щеше да е нужно на момичето да си възвърне паметта.

Защото Рейчъл беше заплахата за живота на Холи.

Тази мисъл накара Драйдън да се усъмни в своята проницателност.

— През следващите дни — започна Гол отново, — неколцина от тясно свързаните с изследванията, които живееха във Вашингтон и неговите околности, се самоубиха. Поне изглеждаше така. Военните се нуждаеха от тях, за да им изяснят какво се случва. От гледна точка на Одри и Сандра това беше блестящ тактически ход: извади колкото можеш по-бързо ключовите играчи от играта и остави правителството да се почесва по главата, докато се опитва да разбере станалото. Щяха да минат месеци, преди военните и компании като моята и "Уестърн Дайнамикс" да успеят да измислят средство за защита от заплахата, която Рейчъл представлява.

Компютърът продължаваше да работи. Гол протегна ръка под дисплея и го изключи.

— Не можеш напълно да ги спреш да те шпионират - обясни той, — но можеш да предпазиш хората си. Трябва ти специална организационна структура. Никой не бива да знае твърде много, особено обикновените служители, в случай че мислите им бъдат прочетени. А изследователските лаборатории трябва да са на отдалечени места — острови далече от брега или малки постройки сред арктическата пустош. Места, до които някой като Рейчъл не може да се доближи незабелязано. Трябва да станеш наистина параноичен. В този смисъл Холи беше много по-напред от нас.

Драйдън погледна към нея, седнала там, прегърнала се сама.

— Холи напусна Вашингтон само час след насилието във Форт Детрик — обясни Гол. — По онова време имала чувството, че постъпва неразумно, но вероятно това ѝ е спасило живота.

— Моят приятел има вила на Флорида Кийс — обади се Холи. — Изчезнах от лицето на земята за повече от шест месеца, опитвайки се да дойда на себе си. Никой от хората, с които работех във Форт Детрик, не знаеше къде съм. Предполагам, че ако знаеха, Рейчъл и другите две щяха да ме намерят. По това време нямаше да имат никаква логическа причина да ме убият. Вече щяха да са направили достатъчно в това отношение. Обаче си мисля… — Тя поклати глава. Онова, което искаше да каже, ѝ причиняваше болка.

— Разбирам, че Рейчъл ме мрази, но не смятам, че в началото е искала да ме убие. Можеше да го направи, когато изпрати третата бележка. Вместо да пиша, можеше да ме накара да забия химикалката в гърлото си. Мисля, че истинската омраза се е появила по-късно, с течение на месеците и годините. Одри и Сандра са се погрижили за това. Положили са усилия да разпалят онова, което Рейчъл е изпитвала в началото. Разбирате ли каква е причината? Те винаги ще имат нужда от Рейчъл заради нейните способности. Имали са нужда от нея като оръжие, затова е трябвало да бъде хладнокръвна и да не изпитва угризения. Постигнали са го, карайки я да се фокусира върху мен. Върху идеята да ме намерят и убият. Всичко, което знаем сега, потвърждава това.

— С времето — продължи Гол, — когато военните създали специални групи да преследват Рейчъл и другите, за да защитят хората, изложени на опасност, Холи била изпратена в Амарило под ново име.

Драйдън погледна отново черните кръгове под очите на Холи. Хлътналите бузи. Лицето, което носеше отпечатъка на цяло десетилетие живот в страх.

Представи си Рейчъл застанала на вратата на спалнята си със своя плюшен динозавър. Малко уплашено момиче, което просто иска животът му да има смисъл. Видя я на перваза в онзи последен миг, когато погледна покрай него в бездната.

Не е много късно. Можеш да ме пуснеш.

Опита се да примири това момиче с призрака, който преследваше Холи Феръл в нейните кошмари, и най-неочаквано изпита усещането, че ще повърне. Огледа се, но не видя врата, която да води към тоалетна, затова потисна това чувство.

— Как пипнахте Рейчъл преди два месеца? — попита той Гол.

За пръв път на лицето на Гол се появи нещо като срам. Той обаче успя да го потисне, сякаш вече си беше изработил метод за освобождаване от подобни чувства.

— Използвах Холи за примамка — обясни той. — Без нейно знание. Моя връзка сред военните научи къде е прехвърлена Холи и реших да се възползвам от тази информация и да получа контрол върху Рейчъл.

Холи стисна зъби и отклони поглед. Очевидно вече знаеше това.

— Имаше определени правителствени бази данни, в които смятахме, че Рейчъл и останалите бяха успели да проникнат — продължи да разказва Гол. — В една вкарахме данни за местоположението на Холи — все едно по погрешка, за да може Рейчъл да ги намери. — Той сви рамене. — И тя ги намери.

Драйдън се замисли за логистиката на самия капан. Как Холи би могла да бъде в безопасност, когато Рейчъл е в състояние да я убие от всяко място в радиус километър и половина? Как Гол и хората му са установили местоположението ѝ в този радиус, за да успеят да я хванат?

Холи разгада объркването, изписано на лицето му.

— Не им пукаше дали ще бъда убита — обясни тя. — Знаеха, че шансовете да хванат Рейчъл са малки дори ако успее да ме убие. Рискуваха живота ми заради нищожно малката вероятност да я хванат.

По лицето на Гол отново се появи засраменото изражение, но само за малко.

— Сработи — възрази той. — Бяхме скрили камери в апартамента на Холи, в колата и на работното ѝ място. Ако я видехме да се самоубива, щяхме да знаем, че в момента Рейчъл е в радиус километър и половина от това място. В течение на седмици дузина безпилотни самолети обикаляха Амарило отгоре, а сателитите "Миранда" бяха настроени да наблюдават града непрестанно. Накрая просто извадихме късмет. Един от безпилотниците откри Рейчъл в градския парк на две преки от къщата на Холи. Безпилотниците бяха въоръжени с нискозарядни неосколъчни бойни глави. Прицелихме се в точка на пет метра от мястото, където стоеше тя. Взривната вълна ѝ счупи три ребра и ѝ причини мозъчно сътресение. Беше още безсъзнание, когато хората ми я намериха и подчиниха с лекарства.

— Другите две не бяха ли с нея?

Гол поклати глава.

— И да са били в Амарило, не присъстваха, когато изстреляхме ракетата. Да, резултатът не беше идеален.

— Не, наистина не беше идеален — намеси се Холи. — През последните два месеца имах въоръжена охрана и всяка минута се чудех дали тези две жени не ме наблюдават. Знаеш ли, че могат да преценят разстоянието така, че да не чувстваш хлад по слепоочията си? Да, вече са майсторки.

Драйдън се замисли дали да ѝ каже, че са я наблюдавали. Беше логично да го правят след залавянето на Рейчъл. Сигурно Одри и Сандра отчаяно са искали да разберат къде е отведено момичето. Наблюдавайки Холи, са могли да научат имената на военните, които са сменили нейната самоличност и са я скрили в Амарило. Същите хора сигурно са играли някаква роля в организирането на капана за Рейчъл или познават други, които са участвали. Тази верига от връзки със сигурност някой ден щеше да ги отведе до Ел Седеро.

Драйдън запази тези мисли се за себе си. Холи вече беше достатъчно разтърсена.

— Ти наистина ли участваш в спасяването на живота на Рейчъл?

Холи кимна.

— Нищо от случилото се не е по нейна вина. Тя е дете. Това не е неин избор.

— Тя е опасна. Не само за теб, но и за много други хора.

— Този проблем може да се реши.

Гол, изглежда, вече беше уморен от онова, за което Холи намекваше.

Драйдън погледна нея, после него.

— Какво искаш да кажеш? — попита той. — Как може да се реши проблемът?

— По същия начин, както е създаден — отговори тя. — Генетична промяна. Лекарството, което е било използвано върху Рейчъл, се усъвършенства вече дванайсет години. Сега знаем как да го обърнем.

Глава 38

Драйдън се вторачи в нея. Холи издържа погледа му, без да премигне.

— Ще отнеме месеци — продължи тя, — но ще се получи. Ако бъде заловена жива и подчинена с лекарства, както в Ел Седеро, може да се направи.

— Не знаеш със сигурност, че ще стане — възрази Гол. — Това, че се е получило при тестове с животни, не означава…

— Ще се получи — каза Холи. — После Рейчъл ще бъде невротично дете, което ще се нуждае от години терапия… но няма да е по-опасна от своите връстници. И ще има шанс да изживее живота си. И за малко щастие след всичко това.

Гол поклати глава и отмести очи.

— И така, какъв е планът? — попита Драйдън. — Ако има такъв.

— Има — отговори Харис.

Гол и Харис се спогледаха.

— И какъв е той? — попита Драйдън.

— Отново става дума за капан — отговори Гол. — Този път ще използваме теб и Холи. Може и да не участваш, ако не искаш. Ако е така, свободен си да си вървиш. Преследването на заподозрения в твое лице, човека с мръсната бомба, ще бъде прекратено. Ще му измислим име и ще съобщим, че сме го ликвидирали. А ти можеш да си вървиш свободен и с неопетнено име.

— Вече знаеш, че няма да се откажа — поклати глава Драйдън. — Как ще задействаме плана?

— Не разбираш ли? Не бива да знаеш това. Ако вие двамата сте примамката, не бива да знаете подробностите, защото Рейчъл също ще ги научи.

Драйдън опря тил в преплетените си пръсти и затвори очи. Отново се озова в спалнята на Рейчъл в Чикаго.

— Мога да ти кажа само толкова. Вие двамата ще се намирате в къща. Ферма в източната част на Канзас на половин километър от оживена улица, където има ресторанти и магазини, отворени двайсет и четири часа.

Драйдън разбра замисъла.

— Искате Рейчъл да бъде уверена, че може да стигне на километър от нас и все пак да бъде скрита сред тълпата.

Гол кимна.

— Аз обаче смятам, че накрая ще дойде по-близо. Много по-близо.

— Какво те кара да мислиш така?

Холи отговори, изпреварвайки Гол:

— При разпитите в Ел Седеро тя е изразила много ясно намеренията си към мен. Няма интерес да ме накара да се самоубия. Спомни си как работи заключването: всъщност накрая аз ще искам да се самоубия. Това обаче не е решение за нея. — Гласът на Холи почти се пречупи, докато произнасяше последното изречение. — Тя иска да ме убие. Истински да ме убие. Иска да ме гледа в очите, докато умирам.

В помещението настана тишина.

— Трябва да знаете, че не съм наивна — продължи тя. — Наясно съм в какво ще участвам.

След това отново млъкна.

— Ето инструкциите - каза Гол. — Ще ви закараме във фермата и ще останете там. На работодателя в Амарило ще бъде даден адресът на Холи и лъжливо обяснение за нейното заминаване. Когато Рейчъл отново е… самата себе си, с лекота ще намери тази информация. Щом веднъж се върне паметта ѝ. Дотогава ще чакаме.

— Тя лесно ще прозре — каза Драйдън, — че фермерската къща е нов капан.

— Да — кимна Гол. — Така или иначе ще разбере. Когато наближи достатъчно, за да ви заключи и двамата, ще чуе вашите мисли, защото за вас ще бъде невъзможно да скриете защо сте там.

— Тогава защо да продължава? — попита Драйдън.

— Може би няма — отговори Гол, — но аз очаквам да го направи. Този път вече ще знае, че е капан. Може да се оглежда за признаци. Безпилотниците например могат да бъдат открити с нужното оборудване, което тя и Одри са в състояние да си набавят. Така че те ще бъдат изключени. Може би, ако знае, че е капан, това ще вдъхне увереност у Рейчъл? Може да реши, че ще успее да ни надхитри.

— И да се окаже права — подхвърли Драйдън.

Гол просто кимна.

— А дали Одри ще позволи просто така да поеме риска?

— Наистина ли смяташ, че Одри я командва? — попита Гол. — Че тя и Сандра още я командват след всички тези години? Ето трима души: двама от тях могат да чуват мисли през стената, а третият — да накара всеки на километър и половина от него да прави каквото поиска. С времето коя според теб се е превърнала в алфа женска?

Драйдън обмисли казаното. Това се разминаваше толкова дълбоко с неговата собствена представа за Рейчъл, че въобще не му беше хрумвало.

— Не приемай, че действително я познаваш — предупреди го Гол. — Знаем какво иска да направи истинската Рейчъл на Холи. А какво изпитва към теб — дори не се опитвай да отгатнеш!

Истинската Рейчъл.

Когато видя как му подейства тази идея, Холи стана от мястото си.

— С мен е същото — каза тя. — Зная каква би била, ако това не ѝ се беше случило. Вярвам, че отново може да бъде такава.

— Тогава да вървим — кимна Драйдън.

Глава 39

Маркъс Тил пусна стария си хечбек до края на автомобилната алея, спря на изхода и се обърна да погледне караваната, която беше наричал свой дом през целия си съзнателен живот. Нямаше какво толкова да му гледа на мястото, но си беше негово. Гледаше и се питаше дали някога отново ще го види, после зави по двулентовото междущатско шосе и подкара на изток към града, без повече да се обръща.

Беше на четиресет и една. Всички тези години беше прекарал тук, в това малко провинциално градче — Кловър, Уайоминг, на шестнайсет километра от друго, но малко по-голямо провинциално градче, Ред Сити. През по-голямата част от детските и юношеските си години се беше мъчил да не попада в неприятности. Неприятностите най-вече бяха кавги — винаги резултат от пиянство или лошо поведение. Разбира се, едното водеше до другото. Когато стана на около трийсет, заряза всичко това — човек не може да лежи в безброй килии, без да почне да се замисля. Беше започнал работа при чичо си в дърводелската работилница, където изработваше шкафове и мебели по поръчка за разни строителни предприемачи от Чайен. Нещо в тази работа беше привлякло Маркъс. Обичаше да се труди усилено и накрая да покаже нещо ново — бюро или може би лавица за книги. Обичаше да остава в работилницата след края на работното време, да пуска тази или онази лампа и да гледа как някакъв току-що завършен предмет блести от различни ъгли. Беше очаквал остатъкът от живота му да върви по този прост коловоз, в който беше влязъл. Нямаше да забогатее, но нямаше и да се буди в затвора. Това не му пречеше. Наистина всичко беше наред, докато преди почти една година Призрака се беше настанил в главата му.

Всички скапани месеци след това — месеци на отхвърляне и съпротива, за да отстъпи накрая като бито куче, и ето сега, със свряна между краката опашка, да изпълнява неговите заповеди. Какво друго му оставаше?

Заповедите, които беше получил днес, бяха странни. От време на време бе получавал най-ужасните, каквито можеше да си представи, но тези бяха наистина странни. До днес заповедите на Призрака винаги бяха свързани с нещо, което да се извърши тук в града — в радиус от повече или по-малко от десет километра. Сега напълно неочаквано гласът му бе заповядал да се качи на колата, да излезе на магистралата и да поеме за Канзас. Указанията посочваха определен мотел и определен град, където трябваше да се настани и да чака нови заповеди.

Можеше само да се губи в догадки какви ще са те. Онова, което знаеше със сигурност, беше, че няма да са приятни. Въпреки това щеше да ги изпълни. Бог да му е на помощ, но щеше да го направи.

Глава 40

Малко преди полунощ Драйдън остави книгата, която четеше, и излезе на верандата на селската къща. Ветрецът, който идваше от нивите, беше топъл и влажен. Отиде до края на верандата и се загледа в нощта. Пред къщата земята се спускаше в дълъг сто и деветдесет метра склон до пътя. Автомобилната алея го разсичаше по средата, а нивите от двете страни бяха оставени за угар и бяха обрасли с къса трева. Същото важеше за земята, заобикаляща къщата от всички страни. Огромна открита площ, на която видимостта беше най-малко двеста метра във всички посоки, защото никъде нямаше и едно дърво. Нямаше съмнение, че точно това беше част от причините Гол да избере това място.

Самата къща беше вероятно на сто години, изчаквайки с десетилетия тук, в пустошта, докато Топека растеше на север и най-накрая стигна до нея. Не беше далеч — оживената улица, която Гол спомена, лежеше на юг от тук и се простираше от изток на запад като белег от неонови светлини по хоризонта. Рейчъл можеше сега да е там. Драйдън и Холи чакаха във фермата вече десет дни.

Вдясно от него люлката на верандата изскърца заради вятъра. Беше голяма и направена от груби дъски. Вероятно беше на годините на къщата. Той остана заслушан в звуците и погледа още малко полето, после се върна обратно в къщата.

Холи беше в стаята си и вече спеше. За да бъдат винаги нащрек, си бяха разпределили смените така, че никога да не спят по едно и също време. Гол им беше дал съвсем малко указания, когато се сбогуваха с него, но между тях беше и това: Стойте близо един до друг и бъдете нащрек. Беше им дал по един мобилен телефон с неговия номер в списъка с контакти. При първия признак, че нещо се случва, трябва да ми се обадите, беше казал той. Това бяха инструкциите.

Драйдън влезе в кухнята. Големият килер в дъното беше пълен с консервирана храна най-малко за два месеца. В долепения до кухнята гараж имаше три огромни хоризонтални фризера, които също бяха пълни догоре с продукти. В гаража имаше и две коли: "Форд Ескейп" и "Шеви Малибу". Ключовете и на двете стояха в запалването, макар Гол да не беше споменал и дума за напускане. Драйдън бе запалил и двете коли, за да се увери, че са изправни, и установи, че резервоарите им са пълни с бензин.

Лаптопът на Холи лежеше на плота и се зареждаше. Гол не беше възразил да го донесе и дори да поддържа връзка с приятели и колеги. Това беше начин да се създава известна нормалност, ако можеше така да се каже.

По-рано вечерта Холи беше използвала компютъра, за да си провери електронната поща. След това го затвори и отиде да седне на люлката на верандата. През комарника Драйдън я беше чул да плаче. Стоя навън близо час и скоро след като влезе, отиде да си легне.

Драйдън бутна лаптопа настрана и се зае да прави сандвич. От хладилника извади плочка сирене, взе големия нож от стойката и отряза две парчета. Задържа ножа малко по-дълго от нужното, изучавайки режещия му ръб и върха. Какво ли ще изпита, ако Рейчъл го заключи точно в момента? Какво ли ще е усещането най-неочаквано да му се прииска да си забие този нож в гърлото? Толкова да го иска, че да го опре под адамовата ябълка и да го дръпне рязко? Остави го в мивката и се зае отново със сандвича.

Холи се събуди четири часа по-късно. Драйдън си отиде в стаята, за да легне. Започна да се унася и в онова неясно състояние точно преди да заспи, Рейчъл дойде при него. Отново седяха в тъмната градска къща и тя се облягаше на рамото му. Топла, безформена и крехка. Той се опитваше да не помръдва. Опитваше се да задържи мига колкото може по-дълго.

— Това е Арктурус — каза Холи.

Беше две нощи по-късно. Седяха един до друг на стълбите на верандата и гледаха нагоре към звездите. Макар че градските предградия бяха много близо, небето беше черно като катран.

— Не се вижда, но Арктурус е огромна звезда — обясни Холи. — Ако сложиш нашето слънце до нея, то ще прилича на черешка до плажна топка.

— Астрономия ли си следвала?

Холи поклати глава.

— Познавах човек, който искаше да следва астрономия. Разказа ми много такива малки факти.

После потъна за дълго в мълчание.

— Каква беше Рейчъл, докато беше с нея? — попита тя най-накрая.

Известно време той обмисля отговора си.

— Като напомняне, че си заслужава да живееш.

Холи вдигна крака на стъпалото под онова, на което седеше, и прегърна коленете си.

— Много е страшно искрено да съжаляваш за нещо. Да съжаляваш с всяка своя частица. Смяташ ли, че би могла някога да приеме това от мен?

Драйдън долови потребност в нейния глас. Искаше да ѝ каже, че е възможно. Вместо това си представи последния миг между Рейчъл и нейната майка и замълча.

Вятърът се усили. Холи потрепери и притисна коленете си по-силно. Драйдън я погледна. Бретонът ѝ се спускаше по слепоочията. Очите ѝ бяха почти затворени. Нещо в нейната уязвимост прикова вниманието му.

Тя вдигна очи и срещна погледа му. Няколко секунди сякаш изпитваше страх от него заради начина, по който я гледаше. Беше я хванал неподготвена. Пое си дълбоко дъх и погледът ѝ се промени. Не уплашен, а напрегнат. И все още изпитващ някаква потребност.

Секунда по-късно започнаха да се целуват. Ръцете им на гърбовете, вкопчени и дърпащи. Коленете ѝ се смъкнаха и тялото ѝ се притисна в неговото с все сила. Устата ѝ оживя от вълнението, дъхът им се ускори едновременно. Тогава се раздвижиха. Качиха се на верандата, проснаха се на старите дъски, пръстите се заеха с копчетата на ризите, търсейки и дърпайки. Той успя да разкопчае закопчалката на сутиена ѝ. Тя откъсна уста от неговата, за да говори.

— Отдавна не съм го правила и ако ти се сторя…

Драйдън поклати глава.

— При мен е същото. Дори не мога да ти кажа откога.

Отново се за целуваха. Ризите бяха съблечени. Кожата се допря до кожа, без нищо между тях да пречи. Боже, колко дълго беше чакал, за да го направи отново с някого?

Тя се дръпна отново, но челата им почти се допираха.

— Добра идея ли е?

— Много добра.

— Но няма да сме нащрек.

— Обаче ще сме един до друг.

Тя тихичко се засмя. Притисна се отново в него. Целуна го. Ръцете ѝ изследваха контурите на гръдния му кош. Неговите страни. Спуснаха се надолу…

Драйдън отвори очи. Дръпна лицето си колкото можа назад. Цялата възбуда изчезна като вода в канала на мивката. Мислите му се съсредоточиха.

Холи усети.

— Какво има?

— Дванайсет дни и помежду ни нямаше нито една искра. Нищичко.

Тя загледа объркано.

— Обаче сега има.

— Ти дори не си мой тип — каза Драйдън.

— Ами… е, благодаря. Божичко…

— Помисли върху това — каза Драйдън.

Още половин секунда лицето ѝ изразяваше недоумение. После истината се стовари върху ѝ като чук.

— О, мамка му — прошепна тя.

Драйдън кимна.

— Не сме ние. Тя е. Вече е тук.

Той извади телефона си, докато си обличаха ризите. Натисна бутона за списъка с контакти и после бутона за бързо набиране на номера на Гол. Когато започна да звъни, той се обърна, за да огледа тревистото поле южно от къщата. Холи вече правеше същото.

Обаче беше безсмислено. При пълната липса на лунна светлина полето беше потънало в непрогледен мрак.

Разнесе се вторият телефонен сигнал. След това третият.

Долавяйки това забавяне, Холи се обърна и го погледна.

Четири сигнала "свободно".

Пет.

— Ами ако вече е стигнала до Гол? — попита Холи. Очите ѝ се бяха разширили при мисълта за последствията. — Ако вече е мъртъв и планът не съществува? И няма да дойде никаква помощ?

Шест сигнала.

Седем.

Драйдън се обърна и отиде до входната врата, без да сваля телефона от ухото си. Холи го последва в къщата.

Осем сигнала.

Драйдън прекъсна връзката и прибра телефона в джоба си. Гол можеше да звънне толкова лесно, колкото и да отговори на обаждането.

Стояха в средата на всекидневната, където всички лампи бяха изгасени. Нощта се стелеше зад прозорците на всички помещения, които я заобикаляха.

— Тя заключи първо теб, после мен — каза Холи. — Нали така? Начинът, по който ме гледаше там на стълбите… ти първи го почувства, а аз не. После и аз…

Драйдън кимна.

— Може да заключва само по един човек, обаче предполагам, че в подобни случаи просто даваш на хората малък тласък и те продължават да го правят.

— Подейства.

— Да.

Холи отиде до комарника и погледна отново навън.

— Искаше ни разсеяни за дълго време. Достатъчно дълго, за да пресече откритото пространство и да стигне до къщата.

Холи се обърна и застана с лице към него.

Иска да ме гледа в очите до края.

Драйдън кимна, съгласен с нейната логика.

Във всеки случай нещо в ситуацията не пасваше. Рейчъл ги беше заключила достатъчно дълго, за да ги възбуди и насочи един към друг, но сега не ги заключваше. Защо? Ако искаше да са заети, докато тя се приближава към селската къща, можеше да продължава да ги заключва, прехвърляйки се от единия на другия, и да ги остави безпомощни на пода. Това щеше да е най-сигурният ход. Тогава защо не го направи? Драйдън не можеше да отговори. Което го раздразни.

Извади отново телефона. Вторачи се в празния екран.

— Какво ще правим? — попита Холи.

Хиляда и седемстотин километра над Южната част на великите равнини "Миранда 26" насочи инструментите си към полето северно от Топека, Канзас. Платформата с лещите направи леки корекции, задържайки в кадър целта, която ѝ беше наредено да наблюдава, когато е в обсег. Целта беше къща, разположена в средата на полета с еднаква повърхностна растителност - трева, която, като се има предвид районът и времето на годината, с вероятност от 97.441 процента беше Bonteloua gracilis. Имаше две човешки същества в кадъра, които точно навлизаха в голямото тревно пространство откъм южния край и се движеха на север към къщата с пешеходна бързина. Формите им говореха за възрастен и дете, и двете от женски пол. "Миранда 26" предаде данните по обезопасената линия на номер 0814 131 51, както ѝ беше наредено 12 дни, 4 часа, 27 минути и 41 секунди по-рано. Оттогава не беше имало повече контакти с оператора.

Глава 41

Три минути бяха минали, откакто Драйдън беше опитал да се обади на Гол. Никакъв отговор. Холи също опита, но без успех. След това набра номера на Драйдън, за да се уверят, че телефонът му работи. Свърза се веднага.

Ходеха от прозорец на прозорец, като стояха в противоположните страни на къщата и наблюдаваха тъмните полета за признаци на някакво движение.

— Това е глупаво — обяви Драйдън. Той излезе от кухнята и срещна Холи в хола. — Дори да я видим, какво? Каква ще ни е ползата?

— Какво да правим?

Той се обърна и погледна към кухнята, през нея към вратата, която водеше към гаража.

— Защо просто не се махнем? — попита той. — да се качим на една от колите и да потеглим без светлини през полето. — Погледна през комарника към верандата и полето южно от тях. — Ако идват от края на града, ще се движат на север. Можем да се измъкнем от нейния обсег за по-малко от минута.

— Ако не ни чуе и заключи отново.

— Останем ли тук, това ще се случи така или иначе.

Холи затвори очи, за да се съсредоточи по-добре в мислите си.

— Дори Гол да е мъртъв, не знаем дали планът е отменен. Дори не можем да сме сигурни, че е мъртъв. Ако още действа и ние си тръгнем, ще се провали. Може да не получим друга такава възможност.

Драйдън започна да отговаря, но се спря. Навън, в мрака отвъд верандата, на 60 метра от къщата забеляза движение. Два силуета. Нямаше нужда от подробности, за да разпознае техните размери и форма.

Холи се обърна и проследи погледа му. Драйдън чу как дишането ѝ се ускори и стана плитко.

Ръката ѝ намери неговата и я хвана. Той стисна нейната в отговор.

Силуетите се приближаваха, но все още бяха дълбоко в мрака извън къщата. Докато Драйдън гледаше, нещо в движението им му направи впечатление, но не можа да го определи. После вече нямаше възможност. Секунда по-късно нощта изригна в ослепително бяло, след това звукова вълна се стовари върху къщата, разбивайки стъклата на прозорците от Южната страна. Холи изпищя и прегърна Драйдън. Последва второ проблясване и над рамото на жената той видя двата силуета да се обръщат и да побягват. Момент по-късно проблясванията започнаха да следват едно след друго като пулсиране по време на светлинно шоу, а нощта заеча като вътрешността на цевите на картечница.

— Какво е това? — изпищя Холи.

— Планът — отговори Драйдън.

В неравномерните изригвания на светлина видя Одри и Рейчъл още да тичат. Бързаха на юг, откъдето бяха дошли. Бяха успели да изминат двайсетина метра, но не можаха да стигнат по-далеч. Дебели бели стълбове бял прах заваляха от небето, сякаш някой гигант хвърляше с шепи брашно срещу вятъра. Там, където веществото падаше на земята, се пръсваше във всички посоки. Рейчъл и Одри се озоваха точно в средата. При последните проблясвания видя и двете да се свиват и да рухват на земята.

Мрак. Тишина.

Ушите на Драйдън кънтяха. Едва не пропусна телефонния звън от джоба си. Извади апарата. На екрана беше изписан номерът на Гол.

— По дяволите, къде беше? — попита Драйдън.

— Съжалявам — обясни Гол. — Исках да се паникьосате, в случай че Рейчъл ви чете мислите. Беше по-добре да е уверена.

Шумовият фон в телефона на Гол се промени, все едно хеликоптерни турбини започват да загряват.

— Разпори средната възглавница на дивана. Вътре има два противогаза — каза Гол.

Драйдън отиде при дивана и дръпна възглавницата, която лесно се разтвори, все едно беше зашита само е няколко бода. Бръкна вътре и извади маските.

— Намираме се на шестнайсет километра от вас. Ще бъда на мястото след три до четири минути. Рейчъл и Одри ще бъдат в безсъзнание много по-дълго, но като мярка за безопасност искам Холи веднага да си тръгне. Накарай я да вземе някоя от колите и да тръгне накъдето си иска. Най-добре е да не ти казва къде  ще отиде. Това отново като предпазна мярка.

— Много добре — съгласи се Драйдън.

— Ще се видим на място — каза Гол и прекъсна връзката.

Газът вече беше започнал да нахлува в къщата през разбитите прозорци. Облаци дим, които се въртяха и промъкваха. Холи вече си беше сложила противогаза. В последните остатъци от чист въздух Драйдън си сложи своя и опипа дали е прилепнал добре.

После кимна към верандата.

— Газови гранати. — Гласът му прозвуча филтриран и механически в неговите собствени уши. — Гранатометите могат да се командват дистанционно. Бойният им обхват е няколко километра.

Минаха през комарника и се спряха на верандата. На фона на светлините от града газът се носеше като мъгла над полето.

Драйдън предаде наставленията на Гол. За миг Холи се вторачи в облаците газ, обмисляйки чутото.

— Може ли такова количество да убие някого? Особено дете?

— Не мисля — отговори той уверено, макар да не беше сигурен. Беше си задал този въпрос още при първите експлозии.

— Върви — подкани я Драйдън. — Ще ти звънна, щом стане безопасно да се върнеш.

Тя се поколеба още няколко секунди, след това кимна. Мина край него и влезе обратно в къщата. Трийсет секунди по-късно той чу, че един от двигателите заработи. Вратата на гаража се отвори и малибуто излезе в сумрака. В края на автомобилната алея зави надясно. Драйдън гледаше след колата, докато светлините на стоповете изчезнаха в западна посока. Той се спусна по стъпалата и закрачи през полето.

Докато си слагаше колана в хеликоптера, Гол проведе още един разговор. Свърза телефона с шлемофона си и въпреки плющенето на витлата чу свободния сигнал.

— Хейгър — отговори мъж.

— Всичко е наред — каза Гол. — Рейчъл беше неутрализирана на място, и Драйдън с нея. Накарах Холи да се махне оттам, но винаги мога да я повикам обратно, когато му дойде времето. Тя и Драйдън нищо не знаят.

Гол си представи Хейгър от другата страна на линията. Малкото оградено място в канадската част на Скалистите планини. Беше му трудно да сдържа завистта си, когато се замисли за това място — все едно да си представяш купата на врага ти върху нейния постамент. Това правеше толкова трудно това нелеко сътрудничество.

Обаче се налагаше да прави каквото трябва. Каквото трябва, за да се постигне целта.

— Разбрано — отговори Хейгър. — Контролният уред ще бъде след пет минути във въздуха, очаквай го над района след трийсет минути. Ще заработи в мига, когато влезем в обхват.

Гол беше виждал и преди контролния уред, закрепен върху телефонна антена в Колд Спринг, Юта. А този, който щеше да бъде използван тази нощ, се намираше в товарния трюм на "С-5 Галакси".

"Не можем да гарантираме, че ще уредим всички висящи въпроси, които те тревожат — му беше казал Хейгър преди няколко дни. — Марш, Харис и другите приятели на Драйдън. Няма да съм аз причината, ако те въпреки това се обърнат към обществеността във връзка с теб."

Обаче щяха ли да го направят? След онова, което щеше да се случи в селската къща през следващия час, щяха ли хора като Денис Марш да имат смелостта да се изправят и да вдигнат шум?

"Ще видим" — помисли си Гол.

На хиляда и шестстотин километра от мястото в своя вашингтонски кабинет Денис Марш се беше вторачил в компютъра и устата му пресъхна.

На екрана програмата за прехващане на телефонни разговори изписа: ТРАНС-ВРЪЗКА-АКТИВИРАНЕ. СТАТУС НА ОБАЖДАНЕ — 0 МИН 24 СЕК.

На двайсет и петата секунда чу Гол да казва: "Разбрано. Ще говорим след това".

Марш се запита какво ли е собственото му изражение в момента. Предположи, че едва ли е много изненадано. По-скоро на човек, ухапан от змията, с която е работил.

Извади своя телефон. Вече знаеше номерата на Сам Драйдън и Холи Феръл. Готвеше се да ги набере, когато спря.

Гол им беше дал тези телефони. Нямаше съмнение, че хората му подслушват разговорите, водени от тях.

Мамка му.

Как да предупреди Драйдън и Холи, без другите да разберат?

Марш се наклони напред и силно стисна очи.

Мисли. Мисли.

Долу в полето концентрацията на газ беше по-голяма, отколкото на верандата. Обаче щеше да се разнесе след минути. Вятърът беше умерен, но постоянен и тласкаше облаците газ бавно на изток.

Сега Драйдън се намираше на стотина метра от къщата и внимаваше къде стъпва. Пелената от газ видимо изтъняваше.

През звъна, който продължаваше да кънти в ушите му, чу шума на приближаващия хеликоптер. Все още далеч на юг, защото не се виждаше.

Той ускори крачки.

Сто и петдесет метра от къщата. Газовият облак се разнасяше все по-бързо.

Видя Одри и Рейчъл. На няколко десетки метра пред него. Лежаха с лица към тревата. Той се затича, а стъпките му вдигаха облачета утаил се по земята бял газ.

Хрумна му, преди още да ги стигне, че нещо не е наред. Нещо липсваше. Осъзна какво е през последните няколко метра: не усещаше хладина по слепоочията.

Дори да бяха заспали, техните мозъци трябваше да създадат това усещане.

Какво означаваше това? Че са повече от заспали?

В кома?

Или нещо още по-лошо?

Мамка му. През противогаза избухването му прозвуча почти като животински рев.

Хеликоптерът вече се чуваше по-силно. Вдигна глава и го видя над градските светлини да идва от северна посока. Вероятно сега беше на по-малко от четири километра.

Стигна до Рейчъл и коленичи до нея. Косата ѝ се беше оплела на тила. Бръкна през нея и притисна пръст в сънната ѝ артерия. Пулсът ѝ беше силен.

Никакъв хлад по слепоочията. Нямаше и следа от подобно нещо.

Разбра секунда преди да я обърне по гръб. Спомни си за движението на силуетите в полето, преди да започне обстрелът. Имаше нещо Странно в начина им на ходене. Изведнъж разбра на какво се е дължало.

Движили се бяха една по една.

Пусна вената, хвана я за рамото и я обърна по гръб. Тялото в безсъзнание се претърколи, косата се разпиля и освободи лицето.

Не беше на Рейчъл.

За частица от секундата скочи на крака, свали противогаза, извади телефона и хукна срещу вятъра, към местата с най-малка концентрация на газ. Извади списъка с последните набирани номера, и натисна преизбиране за номера на Гол. Шумът от витлата се усили.

Едно позвъняване. Второ. Някой вдигна.

— Обърнете хеликоптера! — изкрещя той, без да изчака отговор. — Обърнете го! Тя се е измъкнала от капана! Обърнете хеликоптера!

Видя го да се случва още докато крещеше. Машината мина над някаква точка може би на километър и половина южно от селската къща. Вече бяха в обсега на Рейчъл, където и да се намираше тя. Шумът и поведението на машината рязко се промени и докато го правеше, Драйдън чу в телефона писъците на мъже. Представи си пилота или втория пилот - без значение кой — как вдига ръце от джойстика и напада човека до себе си. Какъвто и да беше случаят, изведнъж вече никой не пилотираше. Хеликоптерът се наклони силно на една страна и започна да се върти на място. Секунда по-късно просто започна да пада към земята.

Падна от двеста-триста метра височина в прострелия се под него град като шумово-светлинна граната. Оранжев пламък изригна нагоре и се разпростря на всички страни.

Драйдън гледаше. Все още притискаше телефона в ухото си, но линията беше прекъсната. Гледаше как пламъците бушуват и се кълбят.

Минаха пет секунди.

Нямаше представа какво да направи.

Какво трябваше да се направи при тези обстоятелства?

Помисли още няколко секунди и откри, че има отговор. Изключи телефона и го прибра в джоба си. Пусна противогаза на земята. За последен път погледна към мястото на катастрофата и закрачи на изток през полето. Около него газът се беше разнесъл почти напълно, но на петдесетина метра в Източна посока продължаваше да е все така гъст. В достатъчно голяма концентрация да го приспи, ако мине просто така.

Не можеше да каже какъв е смисълът да прави това, но искаше да го направи. Това беше единственото, което искаше.

Той тръгна, с всяка крачка потъваше все по-дълбоко в облака, вдишвайки дъх след дъх, докато въздухът около него ставаше все по-тежък.

Глава 42

Събуди се с блъскащо сърце, а тялото му се гърчеше под струя ледена вода. Кофа изтрака на пода. Отвори очи и откри, че е вързан с белезници към стол в трапезарията на селската къща. Масата беше избутана настрани. Помещението беше чисто и той седеше в средата.

Пред него стоеше Рейчъл и го наблюдаваше.

За секунда Драйдън не можа да схване как се е озовал тук. Спомни си, че видя хеликоптера да катастрофира с Гол на борда и че беше навлязъл в облаците газ, защото…

Защо? Защо, по дяволите, го беше направил?

Отговорът се появи в главата му. Затвори очи за малко по-дълго от примигване, за да свикне с тази мисъл. Докато правеше това, Рейчъл още го наблюдаваше. В очите ѝ сякаш имаше любопитство.

Дали беше още там някъде вътре? Момичето, което заспа на неговото рамо? Почувства надеждата като нож, който се върти в раната.

Рейчъл примигна и любопитството изчезна. На негово място Драйдън видя само хладна оценка.

— Трябваше да позволя на Холи да замине — каза тя. Гласът ѝ беше мек, но в него нямаше никакви чувства. — Ако я бях спряла, щеше да имаш време да предупредиш хеликоптера.

Отиде до стола, поставен до стената, и взе мобилен телефон. Драйдън осъзна, че е неговият. Отвори го, извика списъка със скоро набирани номера и му го показа.

— Един от тях е на Холи — каза тя. — Искам да ѝ се обадиш и да ѝ кажеш, че всичко е наред и може да се върне.

— Няма да го направя. Ако искаш, накарай ме насила, но няма да го направя по собствена воля.

Тя остана безучастно вторачена в него. За секунда си помисли, че просто отново ще го заключи. Зачака да го обхване промяната, желанието, взело се от нищото, да се обади по телефона.

Минаха още секунди. Нищо не се случи.

Рейчъл се извърна. Вторачи се в празното пространство, сякаш обмисляше различни възможности.

— Ще се получи по-добре, ако не те карам да го казваш — каза тя.

— Какво?

— Холи показа ли ти съобщенията? Обзалагам се, че го е направила.

Драйдън кимна.

— Нейната ръка — обясни Рейчъл, — моят почерк.

Драйдън точно се готвеше да пита какво иска да каже, когато разбра.

— Същото е при говоренето — каза Рейчъл. — Ако се наложи, мога да те накарам, но… — Тя замълча и се обърна към него. — Няма да е толкова убедително, колкото ми се иска. Щеше ми се сам да го направиш.

— Няма. Само си губиш времето.

— Мисля, че ще го направиш — кимна тя. — В гласа ѝ прозвуча нещо, приличащо на тъга.

Тя остави телефона отново на масата. Когато го направи, Драйдън видя до него хирургически скалпел.

— Преди си измъчвал хора — продължи Рейчъл. — Или най-малкото си присъствал. Стоял си и си гледал какво се случва.

Драйдън не отговори.

— Също така си обучен да устояваш на мъчение — отбеляза тя. — Обаче съм склонна да мисля, че това е една от онези области, където обучението се различава от действителността.

— Няма да се обадя — поклати Драйдън глава. — Нищо, което ми сториш, няма да промени това.

— Не става дума за това аз да ти направя нещо, а за онова, което ти ще ми сториш.

Тя се приближи, седна на коленете му и го прегърна през врата. Лицето ѝ се озова на десетина сантиметра от неговото.

— Ти беше добър с мен — каза тя. — Дори аз мога да оценя това. Не искам да те гледам как страдаш. Мисля, че е по-добре да се обадиш, преди нещата да се влошат.

Зачака отговор.

Той не продума.

— Добре — каза Рейчъл.

Пръстите ѝ се плъзнаха надолу по облегалката до белезниците, които държаха китките му закопчани отзад. Чу как ключалката щракна и ръцете му се оказаха свободни.

Рейчъл стана и отстъпи назад. Взе скалпела от стола и заоглежда острието му на светлината.

Драйдън прецени разстоянието помежду им. Метър и половина или малко повече. Можеше да го прекоси за по-малко от секунда и да я повали в безсъзнание. Одри, където и да се намираше, сигурно беше въоръжена, но щеше да се справи с този проблем по свой начин…

Волята да извърши това просто го напусна. Отнесена като листо от вятъра.

— Дори не си заслужава да мислиш за това — каза Рейчъл. — Просто мога да те лиша от желание да изпълниш всеки план, който измислиш.

Погледна я. Онова, което беше чул гласа ѝ малко по-рано, тази тъжна нотка, сега беше в нейните очи. Едва доловимо, но беше там.

— След няколко секунди ще вземеш скалпела от ръката ми и ще ме нападнеш — обясни тя. — Няма как да не го направиш.

Драйдън се вторачи в нея. Нямаше смисъл да я моли гласно.

— Всичко, което трябва да направиш, е да ѝ се обадиш — повтори Рейчъл.

— Чуваш мислите ми. Не можеш ли да разбереш, че няма да го направя?

— Знам какво мислиш в момента. Но нямам представа какво ще мислиш след трийсет секунди. Нито пък ти.

— Няма да ѝ се обадя.

— Ще видим.

Случи се, преди да успее да каже още нещо. Промяната се стовари върху му толкова бързо, че измени цветовото насищане на зрението му, сякаш кръвоносните съдове в очите му се разшириха. В този миг разсъжденията изчезнаха и пред него беше само Рейчъл, която отскочи назад, когато той се изстреля от стола си и грабна скалпела от ръката ѝ. Очите ѝ бяха огромни и уплашени, дишането ѝ ускорено. Сграбчи я и се завъртя, за да я хвърли на масата, стовари я отгоре и почувства как плотът поддава под двойната им тежест. Тя вдигна ръце и започна да се защитава. Двете ѝ ръце хванаха неговата, с която държеше скалпела. Откъсна я от нейната хватка и сряза горната част на ръката ѝ, плата на ризата и кожата ѝ цъфнаха, потече кръв. Трудно му беше да помисли за кръвта като за кръв. Приличаше повече на нектар, цялото ѝ тяло беше съд, пълен с него. Пулсираше с него силно, каквото беше желанието ѝ да живее. Сграбчи кичур от косата ѝ, дръпна главата ѝ назад, за да оголи гърлото ѝ, и зъбите му точно докосваха кожата ѝ там, когато…

Така бързо, както беше дошла, тази нагласа изчезна. Сякаш Рейчъл бе натиснала копче и го беше освободила. Драйдън скочи и се дръпна, падна назад и се оттласна по пода, докато раменете му не опряха в стената. Дори тогава не спря, а продължи да се оттласква, докато не стигна ъгъла — най-голямото разстояние, на което можеше физически да се отдалечи от нея.

Спомняше си всичко: силата на натрапливото поведение, почти еротичния копнеж да забие зъбите си в нейната кожа, да почувства как кръвта ѝ бликва и изпълва устата му.

Сълзи опариха очите му — първите сълзи, откакто бе погребал семейството си. След секунди вече не виждаше нищо освен размазани цветове в помещението.

Рейчъл се изправи. Тя се обърна рязко към шума от стъпки, които пресичаха къщата и спряха, без да се покаже някой.

— Добре съм — каза Рейчъл. — Връщай се на поста си. Веднага.

Стъпките се отдалечиха. Комарникът беше отворен и пружините го затвориха с трясък.

Рейчъл се изправи. Вдигна ръкава си и огледа порезната рана. Кървеше, но тя не изглеждаше развълнувана. Отиде при стола в средата на помещението, завъртя го, седна на него и се вторачи в Драйдън.

— Обади се на Холи — каза тя.

— Не мога.

— Разбира се, че можеш.

Той поклати глава и впи поглед в пода, все още борейки се да овладее сълзите си.

Дълго време Рейчъл не продума. Когато най-накрая го направи, гласът ѝ беше по-мек, отколкото преди това.

— Чувал ли си за място, наречено Лycepo, Колорадо?

Драйдън отново поклати глава.

— Мама ми разказа за него в Сграда № 16. В нашата килия. През цялото време говореше за него. Когато била малко момиче, нейните майка и баща я водили там на къмпинг. Мястото е горе в планината, има коне за езда и пътеки за разходка. Обаче мама най-много харесвала това, че можеш да наемеш кану в езерото над града. Можело и през нощта да наемеш, а това било най-хубаво, защото студеният въздух се спускал вечер от планината. Водата на езерото била още топла и затова се вдигала лека мъглица на височината на кануто. Покривала цялото езеро и на лунна светлина било сякаш плаваш из облаците. Последното, което мама ми каза, преди да изпратя съобщенията на Холи, е, че ще отидем в Лycepo. Скоро след като се измъкнем, щяхме да отидем там, да наемем кану още първата вечер и да излезем в езерото.

Гласът ѝ забележимо се бе променил на височина, а гърлото ѝ бе стегнато.

— Това беше единственото, което искаше — продължи Рейчъл. — Нормален живот с нейното малко момиче, което ще води на такива места, когато има желание да го прави.

— Рейчъл, Холи не е знаела какво ще се случи с майката ти. И как би могла…

— Трябваше да направи онова, за което я помолих. Да говори с някого, с който и да е журналист на този свят. Този имейл, нещата, които можеха да видят там…

— Тя е била ужасно уплашена. Всеки би се уплашил.

— Не съм молила никого другиго. Помолих нея.

— Съжалява за това, което е направила. Ако можеше, би го върнала обратно.

— Накрая отидох до Лусеро, нали разбираш? Преди около година. Още дават канута под наем. Дори през нощта.

— Холи Феръл не е убила майката ти. Хората, които станаха причина за това, са мъртви. Ти ги уби. Всичко свърши.

Рейчъл преглътна и се насили гласът ѝ да прозвучи решително. Погледът ѝ отново стана корав.

— Обади ѝ се — каза тя.

— Знаеш, че няма да го направя.

— Може и да си промениш мнението. Има и други неща, които мога да те накарам да ми сториш. Заради някои от тях би предпочел по-скоро да умреш.

Драйдън разбра. При мисълта за това нещо сякаш преряза вътрешностите му. Сякаш някой изстискваше мръсни черги.

— По-добре ѝ се обади — повтори Рейчъл.

— Моля те, не прави това…

— Зависи от теб…

— По дяволите, няма да я предам!

Рейчъл си пое дълбоко дъх, стегна се.

— Недей — каза Драйдън.

— Съжалявам.

Драйдън фиксира в съзнанието си образа на Рейчъл такава, каквато я видя за пръв път, когато го молеше да ѝ се довери, да я защити. Може би ако успее да задържи този образ, може би…

— Фарове!

Гласът на Одри през комарника.

Драйдън почувства как промяната на намерението го докосна като крила на прелитаща птица. Рейчъл го беше оставила. Тя стана от стола.

— "Шевролет Малибу" — допълни Одри. — Идва по автомобилната алея.

Рейчъл тръгна към вратата, която водеше във всекидневната.

— Това не си ти — подхвърли Драйдън.

Тя спря и погледна надолу към него.

— Двете просто са те обучили така — продължи той.

— Нямаше да си такава, ако те беше възпитала твоята майка.

Ако я беше уязвил, тя не го показа. Издържа погледа му и отговори с равен глас:

— Обаче не го направи.

Светлините от фаровете се плъзнаха по стените на къщата, докато колата спираше отпред. Рейчъл се обърна към вратата и секунда по-късно вече я нямаше.

Глава 43

Драйдън стана и я последва. Влезе в хола точно навреме, за да види как момичето стига при комарника. Одри го подпираше с рамо. В ръцете си стискаше пушка помпа 12-и калибър. Когато погледна покрай Рейчъл, видя Драйдън да пресича хола.

— Нали свършихме с него? — попита Одри и започна да се обръща с насочено към него оръжие.

— Остави го на мира — нареди Рейчъл.

Одри се извърна, за да я погледне.

— Защо?

— Защото ти казвам.

Рейчъл говореше, сякаш беше свикнала да дава заповеди, а Одри реагира така, сякаш беше свикнала да ги изпълнява. Когато Рейчъл мина през вратата, Одри се обърна отново да погледне Драйдън, но пушката вече не сочеше към него.

— Стой на разстояние — каза тя, след това последва момичето.

Драйдън стигна до вратата, когато тя се затвори с трясък. Дръпна я и излезе на верандата в хладния вечерен въздух. На километър и половина в южна посока няколко градски преки бяха залети с море от полицаи и червени пожарникарски коли. От мястото на катастрофата още се виеха струйки дим. Полето около къщата напълно се беше очистило от газа. Нямаше и следа от двете примамки на мястото, където бяха лежали. Без съмнение бяха имали достатъчно време да се събудят и да си тръгнат, сигурно объркани до крайност.

Рейчъл стоеше в горния край на стълбите към верандата. Одри беше слязла и чакаше на метър и половина от тях, насочила пушка към колата.

Фаровете угаснаха.

Двигателят също.

Холи Феръл отвори вратата и слезе. Без да обръща внимание на Одри, тя се вторачи в Рейчъл.

Секундите отлитаха.

Холи стоеше там и мълчеше. Ръцете ѝ висяха отстрани по тялото, стойката ѝ беше въплъщение на беззащитност.

Драйдън не можеше да прочете мислите на Холи, но знаеше какво си мисли. Хрумна му, че гледа най-честното извинение, което човек може да поднесе. Думите могат да бъдат глупави. Мислите и чувствата — не. Холи просто стоеше там, давайки възможност на Рейчъл да попие всичко. Ето какво е в главата ми, приеми го за пълната истина.

Долу, в подножието на стълбите, Одри стрелкаше поглед от Холи към Рейчъл и обратно. Изглеждаше раздразнена и Драйдън реши, че знае защо. Одри чуваше всичко в съзнанието на Холи, но можеше само да предполага какво мисли Рейчъл в отговор.

Обърната към Рейчъл, тя я подкани:

— Какво чакаш?

Рейчъл не ѝ отговори.

Драйдън направи няколко крачки до перилата на верандата близо до старата люлка, заставайки вдясно от Рейчъл. Виждаше нейния профил. Видя в очите ѝ да се отразяват далечните градски светлини.

Те бяха пълни със сълзи.

Одри се приближи още до подножието на стълбите и погледна нагоре към момичето.

— Нали това искаше. Няма значение, че съжалява. Няма значение, даже да е искрена — това не отменя делата ѝ.

Рейчъл не отговори. Дори не погледна към Одри. Беше се вторачила в Холи, а тя отвръщаше на погледа ѝ.

— Ей — подвикна Одри.

Рейчъл трепна. Примигна, за да прогони влагата, и погледна към нея.

— Трябва да се случи — каза Одри. — Знаеш го. Няма защо да продължаваш да слушаш всичко това.

Няколко секунди Рейчъл не отговори. След това си пое дълбоко дъх и кимна.

Одри сякаш изпита облекчение.

— Как искаш да го направиш?

Рейчъл посочи пушката.

— Сложи я в ръцете ѝ.

Одри се усмихна. Обърна се, прекоси алеята и подаде пушката на Холи.

Холи не направи дори опит да я вземе. Продължаваше да гледа втренчено Рейчъл, очите ѝ търсеха. Очите ѝ молеха.

След това просто станаха безизразни.

Обърна се и взе пушката от Одри.

Драйдън се съмняваше, че Холи някога е докосвала оръжие, но тя пое пушката със заучена лекота. Обърна я към светлината, която идваше от къщата, свали предпазителя и дръпна леко полуложата, за да провери дали има патрон в патронника, и авторитетно я пусна да се затвори.

След това опря пушката в рамото си, завъртя се и отнесе горната част от главата на Одри.

Презареди отново, преди тялото да падне на земята. Обърна се към стълбите и насочи оръжието право в Рейчъл.

— Не! — извика Драйдън.

Рейчъл заговори почти шепнешком:

— Това трябва да свърши.

Беше затворила очи. Отпусна се и седна на най-горното стъпало. Обхвана коленете си с ръце и наведе глава.

Холи напредваше с пушката, насочена срещу момичето.

Драйдън се хвърли напред и с две дълги крачки се озова пред Рейчъл. Отпусна се пред нея, прикривайки я с тялото си.

В отговор Холи смени позицията си. Заизкачва се по широките стълби от другата страна, като внимаваше да държи пушката извън обсега на Драйдън. Докато се качваше, през цялото време цевта ѝ сочеше в главата на Рейчъл.

Беше невъзможно да прикрие Рейчъл от всички страни. Затова просто я придърпа към себе си, притисна главата ѝ към своите гърди, така че всеки изстрел, който улучи нея, щеше да улучи и него.

— Трябва да свърши — прошепна отново Рейчъл. Гласът ѝ беше висок и треперлив и Драйдън почувства как цялата потреперва от беззвучни ридания. — Искам да свърши. Всичко това ужасно ми писна.

Пушката потрепери в ръцете на Холи, но остана насочена към тях.

— Рейчъл, пусни Холи да си върви — каза меко Драйдън. — Сега, когато Одри и Сандра вече ги няма, всичко ще бъде наред.

Холи вече стоеше на дъсчения под на верандата, пушката насочена към лицето на Рейчъл на около метър под нея.

— Пусни я — прошепна той на Рейчъл. Целуна темето ѝ. — Всичко свърши. Пусни я.

Почувства как сълзите ѝ се просмукват през плата на ризата му. Тя трепереше още по-силно, губеше контрол.

— Всичко свърши — повтори той.

Холи стисна пушката по-здраво, после се поколеба.

Рейчъл дръпна ръцете си от коленете, обърна се и прегърна Драйдън. Стискаше го с всички сили.

Секунда по-късно Холи издиша дълбоко и свали пушката. Тялото ѝ се свлече, сякаш някой беше срязал въжетата, които го държаха изправено. Тя се добра до перилата и хвърли пушката в тревата, после се обърна и се вторачи в Рейчъл. За миг се поколеба, не беше сигурна какво да направи или какво да изпитва, след това отиде до края на верандата и седна на най-горното стъпало срещу тях двамата. Рейчъл я усети, обърна се и я прегърна. Холи придърпа момичето по-близо и го прие в обятията си, докато то плачеше.

През следващата минута никой от тях не продума и не помръдна. Драйдън чу как дишането на Рейчъл става ритмично, сякаш е заспала. Предположи, че е нещо повече от това. Сети се за записа от камерите за видеонаблюдение пред Сграда № 16: бяха изнесли Рейчъл до колата, след като кошмарът в живота ѝ беше започнал. Блокирал мозък, беше казал Гол. Може би този момент бе настъпил в другия край на тунела, в който беше влязла през онази нощ. Може би щеше да спи ден и половина. Имаше пълното право да го направи.

Някъде в къщата се чу звън. Телефонът на Драйдън в трапезарията, където Рейчъл го беше оставила.

Звънна втори път, а звукът се разнесе през комарника в нощта.

— Държа я — прошепна Холи.

Драйдън кимна, откъсна се от тях двете и се изправи. Прекоси верандата и влезе в къщата, успявайки да вдигне едва след петото позвъняване.

— Драйдън.

— Сам. — Беше гласът на Харис.

— Коул? Къде си?

— Моля, просто ме изслушай — каза Харис. — Обади ми се Денис Марш и трябва да ти кажа нещо. Каквото и да се случи, не трябва да мърдаш от фермата. Не я напускай. Разбра ли?

Драйдън се беше върнал през къщата до входната врата. Отвори и стъпи върху дъските на верандата. Холи вдигна поглед към него. Рейчъл още беше в безсъзнание в ръцете ѝ.

— Сам? — каза Харис. — Разбра ли?

— Не мърдай от фермата? — повтори Драйдън. — Това ли е цялото съобщение?

— Това е.

— Разбирам — каза Драйдън.

Прекъсна връзката, пъхна телефона в джоба си и отиде до перилата на верандата. Погледна към пътя на юг. Обърна глава наляво и надясно, за да проучи хоризонта във всяка посока.

Светлина на фарове се появи в подножието на нисък хълм на километър и половина в западна посока. На изток светлината беше по-дифузна, но определено беше от друга кола или дори няколко, които идваха насам.

— Трябва да се махаме оттук — каза Драйдън. — Веднага.

Още не беше свършил, и отиде до Холи и Рейчъл.

— Какво има? — попита Холи.

Драйдън приклекна и взе Рейчъл в прегръдките си, докато Холи се изправяше. Момичето остана неконтактно.

— Вземи пушката — нареди Драйдън — и се качвай в колата.

Спусна се по стълбите до автомобилната алея и забърза към малибуто. Холи, която го следваше отблизо, вдигна пушката и го настигна.

— Седни от другата страна — каза Драйдън.

Тя заобиколи предницата на колата. Отвори вратата, седна и остави пушката на задната седалка. Драйдън се наведе и ѝ подаде Рейчъл.

— Кажи ми какво става — попита Холи.

— Хари се обади по телефона.

— Е?

— Не каза "златна вейка".

Глава 44

Бяха преполовили дългата чакълеста автомобилна алея, когато двойната светлина от фаровете най-накрая се озова на върха на хълма на запад. Беше достатъчен един поглед, за да се види, че превозното средство се приближава бързо и е може би на четвърт километър от тях. Секунда по-късно други две светлини се показаха веднага след първите.

Драйдън погледна на изток и в същия миг и там се показаха светлини. На километър или по-малко от тях.

И в двете посоки приближаващите се коли бяха по-близо от всеки напречен път.

Драйдън си представи пътя, както го беше видял, когато за пръв път дойдоха тук. Беше подобен на милионите други селски пътища: черен, с дълбоки коловози от двете страни. Ако излезеха на този път, щяха да попаднат в капан, все едно се намират на подвижен мост.

— Дръж я — каза Драйдън.

Натисна рязко спирачката и колата леко поднесе, докато спря в облак прах, който се понесе на сиви облаци в лунната светлина. Драйдън не беше пуснал фаровете.

Включи на задна и натисна газта. Колата се стрелна назад. Когато вдигна трийсет, свали крак от газта, завъртя волана обратно на часовниковата стрелка и освободи лоста на скоростите. Предницата се плъзна настрани и нощното поле се завъртя на 180 градуса около тях. Когато светът се стабилизира, предницата сочеше към селската къща. Драйдън включи отново на скорост и ускори докрай. Стигнал до края на автомобилната алея, се стрелна надясно, мина покрай гаража в източния край на къщата и пое по тревистата земя зад нея.

Замисли се за гледната точка на приближаващите шофьори. От това разстояние още не биха могли да видят малибуто — черна форма на фона на черната земя, обаче щяха да видят неслегналата се прах, когато тръгнат по автомобилната алея, и следите в тревата зад къщата. Щяха да ги последват — не можеше да има съмнение в това.

— Кои са? — попита Холи.

В ръцете ѝ Рейчъл още лежеше със затворени очи.

Драйдън погледна в огледалото за обратно виждане. Зад тях най-близката кола намали в подножието на автомобилната алея.

Имаше само предположение. Надяваше се да бърка.

Хейгър отново беше на любимото си място. Големият прозорец в неговия кабинет, гледащ към работната площадка, пълна с остъклени работни станции.

Цялото място кипеше от оживление тази вечер. Всички дванайсет станции бяха заети. Във всяка от тях под тъмно-кървавата светлина лежеше контрольор със затворени очи, съсредоточен в работата си. Всеки беше свързан с обект — човек мишена, както гласеше по-популярният термин — някъде далеч в земеделския Канзас.

Преди повече от седмица, когато Мартин Гол се беше свързал с тях, за да изложи своето предложение, всеки от контрольорите си беше избрал мишена от трите района, подложени на опита — нещастните малки градчета, където се, издигаха антените. Контрольорите бяха дали на своите мишени специални указания, изпращайки ги на път до селскостопанските райони около Топека, за да се сврат в изпаднали мотели или да опънат палатки в къмпинги и да чакат по-нататъшни нареждания.

Хейгър беше повече от разтревожен за цялата работа. Щом мишените напуснат своите родни градове и излязат извън обсег в своите хотели и къмпинги, нямаше начин да влизат в главите им, докато Гол не даде знак.

Докато самолетът с уреда не заеме позицията си.

Няколко нощи подред Хейгър беше лежал с отворени очи в леглото си, чудейки се дали мишените ще бъдат още по местата си, когато контрольорите се опитат да се свържат с тях. Може би всички щяха да се измъкнат след цяла седмица и повече свобода от гласовете в главите си. От време на време се сещаше за сокола на Йейтс^10 и неговите все по-широки кръгове.

Сега, докато наблюдаваше контрольорите, Хейгър изпитваше дълбоко облекчение и малко удоволствие. Всички мишени бяха на местата, където трябваше да бъдат. Всеки дресьор на кучета щеше да изпита гордост.

Драйдън се обърна към фаровете на няколкостотин метра от селската къща. Вече нямаше предимство да кара с изгасени фарове. Преследвачите така или иначе щяха да видят следите от малибуто в тревата, а да се кара без светлини криеше много рискове.

В момента, когато светлината заля полето пред тях, се видя редица дървета на четвърт километър от тях.

Движеха се на север, към задната част на имота, върху който се издигаше селската къща. Вероятно до него беше залепен нечий друг имот - друго парче земя, простиращо се на север, докато не стигне до следващия черен път между участъците.

Когато изминаха половината разстояние до дърветата, стана ясно, че няма да могат да стигнат до следващия черен път, който сигурно лежеше някъде на север. Гъста ивица дървета се простираше без прекъсване пред тях. Съвършена барикада, отбелязваща края на имота. Драйдън няколко пъти зави наляво и надясно, използвайки фаровете като прожектори, но не видя никъде празнина между дърветата.

Първият чифт фарове заобиколи селската къща и потегли право към тях.

Драйдън насочи колата наляво към западния край на имота. Там имаше друга ферма и отвъд нея би трябвало да има и друг път, простиращ се от север на юг. Сигурно щеше да има канавка, но с малко късмет щяха да намерят някъде място, където е съвсем плитка. Място, което тракторите и другите селскостопански машини използват за преминаване. Номерът беше да намерят едно от тези места, преди преследвачите да са ги настигнали.

Драйдън погледна в огледалото. Зад тях вече имаше четири чифта фарове, които, подредени в редица, лъкатушеха през полето.

Насочи вниманието си отново напред…

Нещо не беше наред.

Не можа да разбере какво, но тревата пред тях беше някак различна. Настръхна му косата от това как отрази светлината на фаровете.

— Какво е това? — попита Холи.

След половин секунда Драйдън знаеше отговора, но вече беше късно.

Предницата на колата пропадна и вода заля торпедото чак до предното стъкло. Холи изпищя, защото резкият наклон ги запрати с Рейчъл срещу стъклото. Драйдън се протегна към тях и с ръка успя да убие част от инерцията, докато неговото тяло полетя срещу волана.

След това настъпи пълна тишина. Или почти пълна. Колата се люшкаше на място напред-назад и от едната на другата страна.

Навсякъде около тях стърчаха върховете на бурените, които скриваха напълно плиткото езерце. Височината им беше същата като тази на високата до глезените трева в околното поле. Не се виждаше никаква вода. На светлината на фаровете езерцето се беше оказало невидимо.

Колата се спусна още малко и най-накрая стигна дъното. Водата стигаше до средата на прозорците. Двигателят захъхри и спря — водата бе заляла цилиндрите. Светлината от фаровете проникваше през вдигнатата мътилка.

Обаче и други светлини заиграха по върховете на бурените. Ставаха все по-силни с приближаването на колите.

— Какво ще правим? — попита Холи. Дръпна дръжката, но вратата не поддаде. Притискаха я стотици килограми водно налягане.

Дишането на Рейчъл си оставаше равномерно и бавно. Притискаше се несъзнателно към Холи като всяко спящо дете.

Драйдън се обърна на седалката и взе пушката помпа. В тясното пространство на кабината беше почти невъзможно да маневрира с нея. Преди да успее да я прехвърли през облегалката, чу първата от колите да спира някъде близо зад тях. Двигателят заработи на празни обороти и една врата се отвори и затвори.

Двамата с Холи притихнаха. Спогледаха се заслушани в ставащото.

Пушечен изстрел изтрещя като пръчка динамит точно над тях. Куршумът с писък рикошира от покрива на колата.

— Лягай — нареди Драйдън. — Колкото можеш по-надолу.

Холи се плъзна надолу, спускайки Рейчъл по-ниско от себе си чак до мястото за краката пред седалката. Самата тя легна на седалката и зае ембрионална поза.

Пушката отново изтрещя. Куршумът мина през горния край на задния прозорец, проби облегалката над Холи и се заби в жабката. В този момент Драйдън чу друга кола да спира. Втора врата се отвори и затвори и се чу звук, който беше без съмнение от зареждането на пушка помпа. Секунда по-късно прозорецът откъм мястото на пътника се пръсна и вода нахлу там, където лежеше Рейчъл.

Рейчъл се рееше на някакво топло място вътре в нея. Имаше смътен спомен за нещо, което свързваше с камини. Усещане, което някой излъчваше и което удобно я обгръщаше като топла вана. Сам ли беше? Да, Сам излъчваше това усещане от мига, когато го срещна. Сега някой друг правеше това. Прегръщаше я, защитаваше я.

Холи. Това беше Холи.

Усещането имаше друг аромат, защото идваше от нея. Той върна Рейчъл назад във времето, когато някой друг я беше прегръщал така. Беше прекрасно и безкрайни минути се вкопчваше в това усещане. С удоволствие би оставила света да избледнее до нищо. Това беше всичко, което искаше сега. Това беше…

Леденостудено.

Рейчъл примигна. Очите ѝ започнаха да парят.

Какво ставаше?

Беше под водата, ръце се вкопчваха в нея и я дърпаха, някакви гласове крещяха.

Нещо избумтя като удар по барабан, но тя знаеше, че не е това.

Примигна отново, разтърси глава и светът се върна при нея свеж, корав и ясен.

Беше със Сам и Холи в колата. Колата бе затънала в дълбока вода, която нахлуваше през строшения страничен прозорец. Чу се друг пушечен изстрел. Карабина, помисли си тя. Обърна се по посока на оръжието и почувства как съзнанието ѝ започва автоматично да включва сложните формули за заключване.

Маркъс Тил дръпна затвора на своя "Уинчестър 70". Чу как гилзата беше изхвърлена в тревата вдясно от него, недалеч от мъжа е "Мосберг 500", който току-що беше пристигнал.

Допреди десет минути на Маркъс никога не му беше идвало на ум, че има и други хора, работещи в услуга на Призрака, докато не установи, че не е сам по черните пътища, водещи до това място. Не беше сигурен какво да си мисли за това, макар дълбоко в себе си да изпитваше нещо близо до облекчение. Защото щеше да има и други ръце да му помагат да носи бремето на вината. Предположи, че това може би дори означава, че няма да се тревожи много, като си спомня за тази нощ. Никога нямаше да разбере дали неговите куршуми са убили хората в колата, които и да бяха те. Можеше да са изстрелите от пушката помпа. Каквато и да е истината, все ще има нещо, с което да се утешава.

Обърна се към човека с пушката помпа. Беше я опрял в хълбока си, за да презареди. Беше хвърлил само бегъл поглед към Маркъс, въпреки това…

Имаше нещо дразнещо в този човек.

Нещо в начина, по-който се държеше, или в изражението на лицето му. Приличаше на малък самодоволен курвенски син. Точно като онези, които някога му се нахвърляха в баровете и му вдигаха кръвното. Не можеше да каже защо изведнъж се почувства толкова раздразнен. Просто така се чувстваше и възнамеряваше да направи нещо по въпроса.

Усетил, че го гледат, мъжът попита:

— Какво има?

Маркъс пристъпи, замахна и стовари юмрук в лицето му със силата на боен чук.

Почувства как носната преграда се размаза под ръката му като орех. Мъжът изкрещя, но съвсем късо, защото изгуби съзнание и падна по гръб в тревата. Маркъс все още му беше ядосан, затова грабна пушката му и я запрати в езерцето. Докато го правеше, фаровете на следващите две пристигнали коли осветиха земята около него. Той се обърна към тях. Ярката светлина само разпали неговия гняв.

Вдигна карабината отново и я опря в рамото си. Прицели се високо в предното стъкло на по-близката от двете коли. Нямаше нужда да убива някого. Просто искаше тези типове да се разкарат оттук.

Стреля. Горната част на предното стъкло се пръсна и се откъсна от мястото си. От вътрешността на колата някой изпищя.

— Махай се оттук! — изкрещя Маркъс. Дръпна затвора на карабината отново и през заслепяващата светлина на фаровете видя, че шофьорът трескаво борави със скоростния лост. Секунда по-късно автомобилът се стрелна назад, направи тромав обратен завой и започна да се отдалечава бързо през полето. Втората кола беше спряла на 30 метра от езерцето. Маркъс извъртя пушката към нея и просто зачака. Почти долавяше как там вътре шофьорът се бори със себе си. Или може би с Призрака. Маркъс би му съчувствал затова. Въпреки това имаше намерение да прогони този глупак. Държеше пушката насочена и чакаше някаква реакция.

Рейчъл отделяше твърде малко внимание на заобикалящото я в колата. Знаеше, че сега главата ѝ е над водата. Сам и Холи я бяха извадили. Питаха я дали е добре и тя кимаше, но едва ли съзнаваше, че го прави. Цялото ѝ останало внимание беше извън колата в заключения едър мъж с пушката. През неговите очи видя как последната кола изведнъж потегли назад, гумите за кратко превъртяха в тревата, преди да намерят сцепление. Колата направи завой и се понесе към селската къща. Рейчъл погледа как се отдалечава, след това обърна едрия мъж отново към езерото. Тя хвана пушката наново като копие и я запрати далеч в покритото с бурени езерце. Чу плясъка както със своите собствени уши, така и с неговите.

Нямаше какво повече да прави. Този мъж и онзи, донесъл пушката помпа, сега можеха да бъдат отпратени без повече проблеми…

Рейчъл прекъсна мисълта си по средата.

В главата на едрия мъж ставаха странни работи. Въздействието трудно се забелязваше. В началото Рейчъл го беше пропуснала, но то съществуваше. Сякаш съзнанието му имаше втора врата, от която се излизаше от него. И беше различна от онази, през която тя беше влязла. Тази втора врата беше отворена. Рейчъл нямаше истинска представа за онова, което лежеше от другата страна, но…

Вече беше попадала на нещо подобно. Само че не беше в главата на човек. Беше го почувствала… при антената. В Юта. Със Сам през онзи ден в пустинята.

Онова нещо зад вратата беше нещо подобно на тунел. Онзи в пустинята сякаш пропадаше под нея в земята. Този се изкачваше. Простираше се нагоре като връвта на хвърчило към нещо, което беше високо в небето над тъмните земеделски земи.

Рейчъл го последва, съзнанието ѝ се носеше по него като куршум в цевта. Видя мислено изображение на нещо като самолет, след това се стрелна надолу по друг тунел, който свързваше самолета с някакво далечно място — вторият тунел беше ужасно дълъг.

В пустинята също беше направила това. В края на тунела беше открила съзнанието на човек, но…

Тогава нямаше никаква представа какво означава това. Този път беше различно. Беше си върнала паметта. Знаеше кои са хората в края на тунела. Знаеше какво вършат — как заплашват хората, които контролират.

И най-важното, този път нейните номера вече ѝ бяха подръка.

Хейгър току-що се беше извърнал от прозореца, за да вземе телефона от бюрото си. Гол отдавна трябваше да се обади, когато чу някой да крещи от работната площадка.

Отново се обърна към прозореца.

Виковете идваха от една работна станция. Тя беше на контрольор на име Ленард Бел. Обаче шума вдигаше асистентката — младата жена стоеше на прага на работната станция.

Ленард Бел вече не лежеше по гръб с електроди, закрепени на главата му. Стоеше прав, с лице цялото в кръв. На тъмночервената светлина то изглеждаше черно. В първия миг Хейгър се запита откъде се е взела кръвта, но след секунда отговорът стана очевиден. Спокойно, дори методично Бел забиваше нокти в кожата на лицето си и теглеше дълбоки бразди. Хейгър видя как мускулите на ръката му се стягат от силата, която влага. Като мъж, който упражнява силен, но равномерен натиск върху дръжката на френски ключ. Разкъсваше лицето си, сякаш това бе някаква проста домакинска работа, която трябва да се свърши.

В един миг Бел забеляза асистентката, завъртя се и се хвърли към нея. Момичето се обърна и побягна с писъци.

Хейгър също хукна, отвори рязко вратата на кабинета си, прекоси стълбищната площадка и затропа по стъпалата до партера, взимайки по три наведнъж. Видя асистентката да тича горе-долу в неговата посока. Прелетя край нея и се блъсна право в Бел. Прегърна го с две ръце и го повали на бетонния под. Божичко, лицето на мъжа се беше превърнало в пихтия от разкъсана плът. Той се дърпаше и мяташе в хватката на Хейгър. При движението на главата му наоколо пръскаха капчици кръв.

— Мамка му, какво му е?

Хейгър повдигна глава. Въпроса беше задал Сет Коб, застанал на прага на своята работна станция, която беше наблизо.

Преди Хейгър да успее да отговори, Бел се отпусна в ръцете му. В същия миг сякаш осъзна повредите по лицето си и започна да усеща болката. Пое си дъх със съскане и много внимателно докосна раздраната си буза. Издаде тихо стенание, изпълнено със страх и объркване.

Коб излезе от работната си станция. Сякаш идваше, за да помогне, но изведнъж се спря и започна да се оглежда наоколо. Очите му се спряха на стоманената подпорна колона, която излизаше от пода и се издигаше към тавана дванайсет метра над главите им. Колоната беше обикновен изправен трегер, всяка от плоските му страни бе широка трийсетина сантиметра. Коб направи две дълги крачки към колоната, вкопчи се в двете ѝ страни като ученик по карате, държащ борова дъска, която възнамерява да счупи с глава.

Хейгър видя какво възнамерява да направи и макар че беше пълен абсурд, изкрещя:

— Неее!

Коб се изви назад, докъдето можа, после засили торса си напред като освободено махало. Не пое удара с челото си, а с лицето. Носът, брадичката и скулите му се блъснаха в стоманата с противен пукот. На Хейгър му прозвуча, сякаш порцеланови чаши за кафе са попаднали под гумите на камион.

Хватката на Коб за стоманата не отслабна. Изви се назад, от устата и носа му течеше кръв на струйки, запази равновесие и блъсна отново, този път още по-силно, лицето си в трегера. Хейгър видя как един зъб падна в краката на Коб и се търкулна, секунда по-късно мъжът изгуби съзнание и рухна на мястото, където стоеше.

Вече всички контрольори, асистенти и няколкото техници на площадката гледаха. Всички стояха като замръзнали, неспособни да проумеят видяното току-що.

Хейгър, който още лежеше върху Бел, се огледа и откри, че всички погледи са вперени в него в очакване на обяснение. Никога в живота си не се беше чувствал толкова неспособен да го направи.

Освен ако…

Сега, когато се замисли, откри, че все пак може да направи няколко неща. Да, знаеше отговорите. Всички му хрумваха просто така.

Той остави Бел и се изправи.

— Всички вън! — изкрещя той. — Веднага. Това е заповед.

Трийсет секунди по-късно беше останал сам в сградата. Другите дори бяха отнесли Коб и Бел. Хейгър отиде при металната стълба, която водеше към неговия етаж, и на половината път, откъдето можеше да огледа работната площадка със станциите отгоре, се спря. Плъзна поглед над огромното помещение и установи, че очите му са привлечени от нещо в далечния ъгъл близо до тоалетните и склада.

Това беше горивният резервоар за фурната и генератора. Той беше огромен. Всъщност представляваше ремарке на голям бензиновоз, пренесено дотук на борда на един С-5 и избутано до мястото. Различни маркучи го свързваха с отоплителните и енергийни системи на сградата. Хейгър се спусна по стълбите и спринтира напряко през огромното помещение към цистерната.

Маркучите бяха закрепени към различните отвърстия с големи скоби, стегнати с болтове. Макар Хейгър да нямаше никаква представа как се работи с тях, с един само поглед разбра какво е нужно, за да ги разхлаби. Необходимите инструменти, без съмнение същите, които бяха използвани, за да бъдат стегнати — лежаха на лавиците в шкафа на шест метра от цистерната. Хейгър отиде до лавиците, грабна трите ключа, които намери там, и ги отнесе при най-близкото отвърстие, стърчащо от цистерната. Първият ключ, който опита, се оказа по мярка и той успя да развие болта без усилия.

Няколко десетки движения по-късно скобата се отвори. Горивото изригна от отвърстието като гейзер, изплювайки скобата и маркуча настрани, и започна да се излива на пода на работното помещение.

Вонята на нафта изпълни синусите и дробовете на Хейгър. От нея му се насълзиха очите. От предния край на цистерната се разнесе сигнал за тревога. Приличаше на онези, които земекопните машини издават, когато вървят на заден ход, но малко по-нисък и може би с по-голяма честота. Звучеше доста тревожно.

Но съвсем не беше причина за тревога. Никога досега Хейгър не се беше чувствал толкова уверен в своята цел.

Пусна ключовете на земята и се отдалечи от цистерната, връщайки се обратно там, откъдето беше дошъл. Гейзерът от нафта го заля, когато мина под него. Не обърна внимание. Джапаше из локвите, които изпълваха всяка вдлъбнатина в бетонния под. Първите остъклени работни станции останаха от лявата му страна. Не им обърна внимание. Бързаше към една от тях, където беше уверен, че ще намери нужното.

Станцията на Коб.

Хейгър стигна до нея и мина през отворената врата. Дори на толкова голямо разстояние от цистерната тънък филм гориво вече се носеше из въздуха.

Хейгър се запъти към бюрото в далечния край на станцията. Отвори средното плитко чекмедже и видя на мига онова, което търсеше.

Обикновена пластмасова газова запалка.

Драйдън наблюдаваше Рейчъл. Беше очевидно, че вниманието ѝ е насочено някъде далеч оттук, но не можеше да каже върху кого или какво се беше съсредоточила.

Стрелбата беше спряла преди повече от минута. Оттогава в потъналата във водата кола не се чуваха повече външни шумове. Драйдън и Холи просто изчакваха, държаха Рейчъл над водата и я оставяха да върши онова, което правеше.

Изведнъж момичето примигна. Огледа се, срещна очите на Холи и след това тези на Сам.

— Това е краят на този проблем — обяви Рейчъл.

Преди някой от двамата да успее да попита какво има предвид, тя отново се отнесе нанякъде. След малко Драйдън чу шум от стъпки край езерото. Тихи стенания и окуражаващи думи. Един човек помагаше на друг да стане.

Малко след това се чу как две автомобилни врати се отвориха и затвориха. Двигателите, които досега бяха работили на празен ход, увеличиха оборотите, след като бяха включени на скорост. Няколко секунди по-късно колите вече си бяха заминали и наоколо се чуваше само жуженето на нощните насекоми в полето.

Глава 45

Фордът все още стоеше в гаража на селската къща. Вътре облякоха сухи дрехи. Макар ризите и панталоните на Холи да бяха твърде големи за Рейчъл, с навити ръкави и крачоли щяха да свършат работа. Преди да тръгнат, Драйдън извади телефона от подгизналите си панталони и направи опит да го подсуши колкото може. Машинката все още работеше. Извади списъка със скорошни обаждания и избра номера на Харис, който беше най-отгоре.

— Помниш ли ченгето, което щеше да те закопчае за пиянство на публично място — попита Драйдън — и те пусна, защото ѝ изпя "Не е ли хубава" на Стиви Уондър?

— Разбира се.

— Помниш ли точното място, където се случи?

— Да.

— Ще се срещнем там в сряда в два следобед. Доведи Марш.

— Това ли е цялото съобщение? — попита Харис.

— Златна вейка — отговори Драйдън.

Прекъсна разговора и изхвърли телефона в кофата за боклук. Холи също заряза своя. Бяха с вграден джипиес и можеха да бъдат проследени от телефонния оператор.

Беше напълно възможно и фордът да е оборудван с някакво устройство, лесно за проследяване. Оставиха го на паркинг в Топека и платиха в брой три автобусни билета.

*

Мястото на срещата беше кафене на брега в Галвестън, Тексас. Денят беше горещ и Мексиканският залив лежеше яркосин под чистото небе.

Петимата се настаниха на маса във вътрешния двор, далеч от останалите. Рейчъл изглеждаше плаха в присъствието на Харис и Марш. Седеше между Драйдън и Холи, като се притискаше ту в нея, ту в него.

В главата на Драйдън се въртеше една идея. Като бродница, която чука на вратата да влезе, откакто бяха оставили Канзас зад тях. Беше сигурен, че Рейчъл я е доловила, макар че се бе постарал доста да я държи на прага. Но не можеше да я крие завинаги. През следващите няколко минути вратите пред нея щяха широко да се отворят.

— Преди няколко вечери "Уестърн Дайнамикс" понесе тежък удар върху програмата си. Може би вече знаете за това.

— Не е голяма загуба за света — подхвърли Драйдън.

— Антените са затворени за неопределено време — продължи Марш. — Не знаем положението на агентите на компанията, включително групата със следващия ген — децата, на които лекарството е дадено, докато са били зародиши. Вероятно всички са изолирани някъде. Хората, които носят отговорността, не искат да включат никого към антените, докато Рейчъл продължава да съществува като заплаха. — Марш погледна към момичето, после продължи. — Трябва и тримата да разберете, че за тези хора това е само временен неуспех, а не краят на пътя. Дори това да беше така за тази фирма, щеше да се появи друга, която да поеме топката. Технологията, за която става дума тук, е като безпилотните самолети. Никога няма да се върне обратно в кутията на Пандора. Могъщите интереси, които искат да я видят развита, накрая винаги получават онова, което искат. Затова тези хора винаги ще искат Рейчъл да бъде извадена от уравнението. Сделката, която Гол се престори, че сключва с вас: да позволи генетичните промени у момичето да бъдат обърнати, вероятно щеше да бъде невъзможна за осъществяване дори ако я беше изпълнил. Не че лечението нямаше да даде резултат, а защото някой щеше да я убие, преди то да завърши.

— Ще трябва да се крие до края на живота си. Няма безопасно място за нея. Дори страни, които не екстрадират, няма да са достатъчно сигурни — вметна Харис.

Драйдън дори не си направи труда да отговори. Всичко това беше очевидно.

— Като начало — обади се Марш, — вероятно отново ще започнат издирването на човека с мръсната бомба, който по случайност прилича на теб, Драйдън.

— Как е възможно това? — избухна Холи. — Излязоха по телевизията и казаха, че заподозреният е мъртъв.

Марш сви рамене.

— Ще обявят, че са сбъркали. Не е трудно да убедиш хората, че правителството е прецакало работата. И това е само един от начините да те преследват. С времето ще измислят причина да покажат и твоето лице по новините, госпожице Феръл. Това, което искам да кажа, е, че вие тримата трябва да се покриете много дълбоко, ако искате да оцелеете. Ако си мислите за някое селце в Кот д'Ивоар, където да помагате да копаят кладенци и да преподавате английски, забравете. Трябва да изберете такова място, където не се получават западни вестници. Някъде, където няма представители на Корпуса на мира. Където не идват туристи. Вие тримата трябва да направите нещо повече освен това да изчезнете от полезрението. Трябва да изчезнете от лицето на земята. Честно казано, не съм сигурен дали това е възможно.

Драйдън имаше чувството, че чува как пантите в съзнанието му скърцат, докато онази мисъл се промъква.

Рейчъл го хвана за ръката и поклати глава. Знаеше. Разбира се, че знаеше.

— Прав си — обърна се Драйдън към Марш. — Но няма да изчезнем и тримата, а само двама.

Видя с периферното си зрение Холи да се обръща към него.

— Какви ги говориш?

Драйдън не отмести очи от Марш.

— Познаваш някои от тези хора, нали? Оглавяващите тези фирми и онези в правителството, които им служат.

Марш кимна.

— Познавам неколцина.

— Познаваш и друг тип хора в правителството — отбеляза Драйдън. — Такива, които не са изцяло корумпирани. Които не са толкова благосклонни към тези интереси. Не може да си единственият честен човек сред тях.

— Така е.

— Тогава ето какво ще се случи.

Трябваха му две минути, за да изложи идеята си. Когато свърши, лицето на Марш беше безизразно. Той остана дълго време потънал в мълчание, обмисляйки чутото.

— Край с кариерата ми, ако ти помогна да направиш това — каза той най-накрая.

— Така е — съгласи се Драйдън.

— Дори да оставим това настрана, работата е трудна.

— Ти си министър на вътрешните работи — отбеляза Драйдън. — Отговаряш пред президента на Съединените щати. Не ми казвай, че с няколко телефонни обаждания не можеш да събереш тези хора в едно помещение.

— По един или друг начин мога да го направя. Онова, което не мога, е да гарантирам твоята сигурност.

— Не се опитвам да осигуря своята безопасност — възрази Драйдън и кимна към Рейчъл и Холи, — а тяхната.

Марш сви рамене.

— На тях това ще помогне. А ти… ти може да бъдеш убит. Или затворен в "Гуантанамо". Вероятно ще ме накарат да подпиша заповедта за прехвърлянето ти в базата. Вече съм изпращал хора там.

— Аз също — отговори Драйдън, — но не мисля, че ще бъда в Гуантанамо, когато това свърши. И не мисля, че ще ме убият.

До него Рейчъл се сдържаше, но сега, когато се готвеше да го каже, стисна силно ръката му.

— А какво очакваш да бъдеш? — полюбопитства Марш.

— Примамка— отговори Драйдън. — Какво друго? Може в началото и да ме приберат за малко. Може да използват по-действени техники за разпит, и за всеки случай ще докарат четец на мисли от "Уестърн Дайнамикс". Така ще измъкнат много информация от мен, но няма да научат къде са отишли Рейчъл и Холи. Просто защото аз няма да зная. Щом тези хора разберат това, вече няма да представлявам интерес за тях. Тогава, ако са глупави, може да ме убият, но те не са. Затова онова, което очаквам да направят, е да ме изпратят да си вървя и да ме наблюдават до края на дните ми с надеждата, че някой ден Рейчъл може да се появи. — Той замълча. Сега, когато трябваше да каже последната част, му се наложи да се насили. — Но за нейно добро тя никога не бива да го прави.

Рейчъл започна да клати глава, но се спря и миг по-късно просто безмълвно се разплака. Драйдън осъзна защо: не би могла дори да протестира, за да се утешава с това. Нито пък с мислите на възрастните около масата, които я заливаха. Категоричното им съгласие с думите на Драйдън. Нямаше какво друго да направи, освен да седи и да приеме удара. Драйдън я придърпа към себе си, а тя се вкопчи в него така, сякаш се бои, че вътрешният двор ще пропадне под краката ѝ.

Повече от минута никой не проговори. После, сякаш се бяха наговорили, Холи, Марш и Харис станаха от масата, за да ги оставят насаме.

Драйдън се съсредоточи, за да попие тези мигове: Рейчъл в неговите обятия, притиснала лице в рамото му. Към тези подробности щеше да се връща до края на живота си. Трябваше да ги изживее колкото може по-интензивно, защото това беше последната му възможност.

— Знаеш, че има и друг начин — прошепна Рейчъл. В гласа ѝ освен напрегнатост и сълзи имаше и още нещо. Оттенък на острота — следа от онази друга Рейчъл.

— Знам — отговори той.

— Вместо да се крия, мога да видя сметката на тия хора. Мога да се скрия близо до Капитолия някъде във Вашингтон и да вляза в главите на всички, които помагат на тези фирми. Няма нужда да убивам. Има много други начини да прекратя техните кариери. Да ги накарам да купуват наркотици и после да бъдат заловени. Да кажат нещо лошо до включен микрофон. Да си разкъсат дрехите на улицата и да крещят срещу колите. Мога да им разбия живота на парченца, без да дори косъм да им падне от главата. Ако техните заместници се окажат същите, мога и с тях да се оправя. Мога да върша това до края на живота си.

— Няма и да е неправилно — кимна Драйдън, — защото напълно го заслужават. Но ти не заслужаваш такъв живот. — Той я отдалечи малко от рамото си и повдигна лицето ѝ към своето. Следи от остротата имаше и в очите ѝ. Призракът на онова, което е била през всички тези изгубени години. — Онова, което ти заслужаваш, е детство — продължи Драйдън. — И имам намерение да ти го осигуря.

Рейчъл кимна и примигна, защото бликнаха нови сълзи. Те сякаш измиха от очите ѝ всичко, чието място не беше там.

Глава 46

Планът се осъществи след два дни в офис сградата "Харт" на Сената във Вашингтон. Марш запази малка зала за изслушвания на петия етаж за три следобед. Час преди това съпроводи Драйдън в сградата, превеждайки го през охраната.

— Благодаря ти — каза му Сам. — Наистина заради това ще си изгубиш работата.

— Ако я изгубя, защото най-накрая съм решил да постъпя правилно, това ще ми позволи малко да поспра и да се замисля.

— Въпреки това ти благодаря. Длъжник съм ти и това не са празни приказки. Ако някога има нещо, с което да ти помогна, просто ми звънни.

— Ще го запомня!

В 2:58 часа Драйдън стоеше сам в къс коридор зад подиума на залата за изслушвания. Вслушваше се в приглушеното жужене на хората вътре. Марш беше поканил повече от четиресет човека — хората с най-голямата власт, които бе избрал. Сред тях имаше шестима сенатори, четирима членове на правителството, плюс съветниците и помощниците на всички поканени началства. Беше им казано само, че събирането е за представяне на технология, свързана със събирането на разузнавателна информация. И това дори беше истина донякъде.

2:59 часът.

Моментът беше почти наближил.

Драйдън мина през вратата и щом излезе на подиума, разговорите утихнаха. Прекоси го и застана в центъра с лице към насядалите хора. Зад него и над главата му проекционен екран показваше своята белота — първият празен кадър на една пауърпойнт презентация.

Драйдън остана доста време безмълвен. Изражението му беше безизразно, докато стоеше там и позволяваше на хората да разгледат добре лицето му.

След три секунди настъпи очакваната реакция. Жена, седнала на първия ред, присви очи и тихичко зашепна нещо на мъжа до себе си. Мъжът, вторачил поглед в Драйдън, изведнъж трепна.

След десет секунди всички вече знаеха, защото или се бяха сетили сами, или хората около тях им бяха казали. Започнаха да се озъртат, търсейки с очи изходите или някого с по-голям авторитет.

— Значи ме разпознахте — проговори Драйдън.

Разговорите отново заглъхнаха. Всички очи се вторачиха в него.

— Аз съм онзи тип с мръсната бомба — продължи Драйдън. — Също така съм и мъртъв. Това са две основателни причини да не стоя пред вас.

Дистанционното за проектора лежеше на пода. Драйдън се наведе, вдигна го и натисна бутона за показване на диапозитивите. Неговото собствено лице изпълни екрана над главата му — едно от така наречените съставни изображения, което беше излъчвано по телевизиите, когато започнаха да го преследват.

— Казвам се Сам Драйдън — обяви той. Натисна отново бутона напред и съставното изображение бе заменено от оригиналната снимка. Ярки цветове вместо оттенъци на сивото. Усмивка вместо каменно лице. До него Триш, а Ембаркадеро и заливът на Сан Франциско зад тях вместо празен фон.

— Ето и още няколко за по-пълна представа — каза той.

Натисна пет пъти последователно бутона, минавайки през другите моментални снимки, които бяха уловили онези мигове. На една от тях Триш беше примигнала, на друга — Драйдън.

— Вие и целият свят бяхте излъгани по този въпрос — обясни Драйдън. — В следващите седмици или месеци това може да се случи отново.

Отново натисна бутона. Показа се снимка на Холи и Рейчъл, направена в Галвестън, след като бяха излезли от кафенето.

Следващата снимка показваше лицата им в близък план.

— Разгледайте ги хубаво — подкани ги Драйдън. — Ако по някое време Си Ен Ен вземе да съобщава, че има жена, която се мотае наоколо с биологично оръжие, например дребна шарка, може да видите едно от тези лица или и двете заедно.

В тълпата се прояви втората реакция, която Драйдън беше очаквал. Разделението. В почти всички очи се четеше объркване, но в някои видя загриженост, напрежение, пресметливост. Очите на хора, които въобще не бяха объркани. Докато Драйдън ги наблюдаваше, тези хора започнаха да се споглеждат. Двама или трима от тях извадиха мобилните си телефони.

Значи не му оставаше много време.

— Не смятам, че повечето от вас ще повярват в онова, което ще ви кажа сега — продължи Драйдън. — На ваше място аз също нямаше да повярвам. Обаче, ако след месец или година тази жена и момиче се превърнат в обекти на преследване, вие ще се учудите, нали? Дори може да седнете с някой приятел от "Ню Йорк Таймс", за да го обсъдите от всички страни.

Видя, че номерата, които хората бяха набрали, започнаха да отговарят. Мъжете зашепнаха с длан пред устите си и заговориха настоятелно.

Колко му оставаха? Две минути? Или една?

Колкото и да бяха, щяха да му стигнат. Беше репетирал презентацията със секундомер. Трябваха му трийсет и пет секунди, за да има време да изреди всички имена и места и да ги повтори, така че хората да ги запомнят, Успя да го направи два пъти, докато полицейската охрана на Капитолия нахлуе в залата.

Глава 47.

Къщата на Сам Драйдън в Ел Сендеро беше стояла празна в продължение на повече от седем седмици. Тревата по моравата беше избуяла извън контрол. Зад отвора за пощата в коридора се бе натрупала купчина реклами, сметки и предложения за кредитни карти. Съседите бяха чукали по вратите и опитвали да надникнат през прозорците, но всички щори бяха плътно спуснати. В продължение на седем седмици не се бяха появили никакви роднини, за да проверят какво става. Нито някакви приятели.

През нощта, когато се върна, беше паднала лека мъгла. Слезе от таксито без грам багаж и закрачи по бетонната алея към входната си врата. Ключът беше зад змията от кедрово дърво до лампата, където го беше оставил.

Щом влезе, миризмата го блъсна. Облак мухи се виеше над кошчето за боклук, а водата в сифона на мивката се бе изпарила и от него се носеше миризма на канал.

Драйдън извади плика с отпадъците и го изнесе, после пусна чешмите да текат и отвори всички прозорци на жилището. Влажният нощен въздух нахлу вътре и донесе със себе си уханието на вечнозелени дървета и морска сол.

В голямата баня се съблече и започна да се изучава в огледалото. Беше отслабнал четири или пет килограма, а по кожата му личаха бледи червени следи там, където бяха притискали електродите на електрошока. Вторачи се в брадата, която си беше пуснал — рошава и неподдържана под скулите. После отвори чекмеджето на тоалетката, където държеше бръсначите си и пяната за бръснене.

Час по-късно, изкъпан и преоблечен в чисти дрехи, започна да обикаля стаите в дома си. Миризмата на гнило се беше разнесла, но той остави прозорците отворени. Опита се да си спомни кога за последен път беше отварял някой от тях, но не можа. А колко пъти изобщо не си беше правил труда да вдига щорите?

Когато най-накрая отново затвори всички прозорци, тишината в къщата го изненада. Винаги ли е било така? Такава мъртвешка тишина, че всяко металическо прищракване на вентилационната система се чуваше ясно.

Отиде в спалнята и се просна върху завивките. Макар да бе изтощен, мина сякаш цяла вечност, преди да успее да заспи.

Стоеше на мокрия пясък на плажа и наблюдаваше залеза. Денят беше мъглив и слънцето беше кървавочервено в мига, когато докосна хоризонта.

Зад него беше дъсчената пътека, а долу на брега горяха лагерни огньове. На стотина метра нагоре по плажа лаеше куче. Малки деца си подхвърляха фризби.

— Здрасти.

Женски глас. Драйдън се обърна. Стоеше там, на шест метра от него до огъня, който беше запалил преди няколко минути.

Казваше се Райли. Работеше в художествена галерия. Беше я срещнал няколко дни след като се беше прибрал вкъщи и си бе обръснал брадата.

Той прекоси пясъка до нея и тя потъна в обятията му. Стояха прегърнати дълго време, заслушани в пукота на дървото в огъня, смеха на децата и лая на кучето в далечината. Не беше сигурен как ще се развият нещата с нея, но му харесваше да са заедно. Тя, изглежда, също обичаше да е с него. Засега това беше напълно достатъчно.

Седнаха на одеялото и наблюдаваха как сумракът отстъпва място на нощта. Когато се показаха първите звезди, съседите на Драйдън през две къщи от неговата, дойдоха с деветгодишното си момченце. Драйдън им махна и те се присъединиха към него и Райли. Петимата седяха и си приказваха, докато нощта ставаше все по-тъмна и извън кръга на огъня захладня.

Беше четири без петнайсет сутринта. Драйдън лежеше буден, а Райли дишаше спокойно до него. Той внимателно махна ръката ѝ от гърдите си, измъкна се леко изпод завивките и стана.

В килера до кухнята намери бележник. Седна на бюрото, отвори чекмеджето и затърси с поглед нещо за писане, но единственото, което откри, беше един маркер. Свали капачката и започна да драска тромаво с него. Думите заблестяха черни от мастилото.

"Здрасти, Сам. Нищо не казвай на глас, защото през по-голямата част от времето към прозорците ти са насочени лазерни микрофони. Вътре в къщата няма нищо скрито. Нито бръмбари, нито камери."

Когато завърши с писането, пулсът му беше започнал да блъска в ушите.

Не би трябвало да си близо до мен. Трябваше да си на другия край на света, помисли си той.

Отново долепи маркера до листа.

"През по-голямата част от последните месеци бях много далече и скоро отново ще бъда. Обаче трябваше да видя как си. Трябваше да разбера дали хората, които те наблюдават, имат някакви други планове. Исках да знам дали не си в опасност. Мисля обаче, че беше прав: наблюдават те за всеки случай, ако се появя. Мисля, че рано или късно ще се откажат и от това. Изглежда вече им досажда."

Не можеш да рискуваш да се срещнем лично — помисли си Драйдън, — дори ако смяташ, че е безопасно. Бих дал всичко, за да те видя, но не мога да рискувам.

"Знам. Обещавам."

С Холи добре ли сте? В безопасност?

"Да. Това е другата причина да съм тук: да ти кажа, че сме добре. Дори повече от добре. Там, където живеем, е топло. Холи работи като лекар за местните и двете учим езика. Има много деца на моите години. Животът ми никога не е бил такъв: толкова щастлив."

Драйдън се вторачи в думите на листа. Стоплиха го толкова, колкото огънят на плажа.

"Сам, ти също ми се струваш по-щастлив. Отдавна не съм те наблюдавала, но си личи. Ще послушаш ли съвета ми? Ще бъдеш ли отново нечий татко?"

Той се засмя под мустак. Не бързай толкова — помисли си. — Тя и аз имаме по една четка за зъби в апартамента на другия. Засега сме стигнали дотук.

Нарисува усмихнато личице на листа и до него написа:

"Знам, знам, не е моя работа."

Откри, че дълго време не е в състояние да оформи мисъл в отговор. Съзнанието му беше прекалено изпълнено с чувства — истински ураган. Изведнъж действителността се стовари върху него: Рейчъл беше тук. Беше тук, само на километър и половина от него. Само да се втурнат един към друг, и след няколко минути…

Но не можеха. Никога.

Сълзи опариха очите му. Той примигна и прогони тъгата. Рейчъл можеше да се разстрои.

Отново започна да пише.

"Сам, и ти ми липсваш. Чакам да спре да боли толкова, но част от мен не иска тази болка да изчезва, защото тя е наша. Само наша, твоя и моя, и не искам да я изгубя. Колкото и това да изглежда безсмислено."

Не е безсмислено — помисли си Драйдън. Маркерът остана няколко мига неподвижен, после започна отново да пише.

"Трябва да ти кажа нещо."

Какво?

"Чувал ли си някога хората да си казват, че срещата им не е била случайна?"

Да.

"Срещата ни не беше случайна."

Драйдън зачака останалото.

"Нещата, които мога да правя, но които не помнех, когато се срещнахме, аз все пак можех да ги правя, макар и без да го осъзнавам."

Контролният пост във Фресно — помисли си Драйдън — Ченгето, което ни пусна.

"Да. Но го направих и преди това."

Минаха няколко секунди. Драйдън си представи как Рейчъл обмисля какво да каже някъде там навън.

В този момент започна да пише.

"През двата месеца, докато ме държаха в онова малко помещение тук в Ел Седеро, играех една игра в главата си. Правех го, когато се страхувах или се чувствах твърде самотна. Играта беше да си представям, че мога да почувствам други хора далеч извън сградата. Цял град, пълен с хора. Казвах си, че мога да усетя техните чувства: малките деца бяха като кученца, а старите хора като дълбока вода без никакви вълни. Обаче в града имаше един човек, върху когото най-много обичах да се съсредоточавам. Човек, който изглеждаше силен. Човек, корав като войниците, които ме пазеха на това място, но не толкова бездушен като тях. Всичко в този човек изглеждаше добро и в най-лошите си мигове върху него съсредоточавах съзнанието си, за да не се страхувам толкова. Не знаех дали не си измислям всичко това, или е истина.

Толкова пъти си мислех да се опитам да се махна от това място. Дори знаех накъде да тичам, ако успея. Бях виждала често дъсчената пътека в мислите на войниците. Обаче идеята за това да съм сама в тъмното и да ме преследват, беше плашеща. Затова почти всяка вечер си фантазирах как бягам и си представях мястото, където двете дъсчени пътеки се срещат. В моята фантазия този човек от града, човекът, който ме караше да се чувствам в безопасност, щеше да ме чака, когато стигна там."

Въпреки болката Драйдън се усмихна.

Нощните кросове.

Натрапчиви идеи, които идваха на пристъпи.

Измъкваха го по всяко време през нощта на дъсчената пътека. До кръстовището, където стоеше дълго, без да знае каква е причината.

Изведнъж реши, че Рейчъл също се усмихва. Дори се смее, макар и през сълзи.

"Съжалявам."

Аз не съжалявам — прошепна Драйдън в дълбоката тишина.

"Зная."

Благодарности

Едно от най-хубавите и същевременно смиряващи неща в това да си писател: виждаш лично работата, която другите вършат, за да може книгата ти да заживее, и осъзнаваш, че без тях ти никога не би успял. На тези хора не мога да се отблагодаря:

На моя агент Джанет Рийд, която ме мобилизира с точната смес от окуражаване, ругатни и различни заплахи за физическа разправа, и за това, че е най-забавният човек, с когото да участваш на писателска конференция. На моя редактор, Кейт Кала, която няколко пъти преработва текста и всеки път правеше книгата по-добра. На Хана Вратен и много други, които движат всичко в "Сейнт Мартин Прес енд Минътаур": Сали Ричардсън, Матю Шеър, Анди Мартин, Пол Хокмън, Ектор Дсжан, Касандра Галантс, Амели Литъл, Боб Беркел, Индия Купър — сигурен съм, че съм пропуснал стотици имена. Благодаря на Поя Шахбазиян от "Ню Лийф Литерари & Мидия", и на Стийв Йънгър от "Маймън, Грийнспан, Файнман, Фокс, Роузенбърг & Лайт‘ . Големи благодарности на Майкъл де Лука, Джъстин Лин, Илейн Чин и Адам Козад. Също така на Лин Харис и на всички от "Уорнър Брадърс".

Каталог, нови и очаквани заглавия. Промоции с големи отстъпки и още на нашия интернет адрес www.bard.bg

Бележки

1

Става дума за Иван П. Павлов (1849–1936), руски физиолог и психолог, пръв описал явлението, известно днес като "условен рефлекс". — Б. Ред.

2

Чосър, Джефри. Кентърбърийски разкази. София, 1980. — Б. Пр.

3

Американски астрофизик. — Б. Пр.

4

Рибонуклеинова киселина — една от главните функции на която е копирането на генетична информация от дезоксирибуноклеиновата киселина (ДНК). — Б. Ред.

5

Героини от популярната романна поредица "Момчетата Харди". — Б. Ред.

6

Стивънсън, Робърт Луис. Островът на съкровищата. Народна младеж. София, 1977 г.

7

Стандартното време в 6-а зона западно от Гринуич, смятано от 90-и меридиан. Използва се в централните части на САЩ. — Б. Пр.

8

От стихотворението на английския поет А. Тенисън "Лотосоядите" (1833) — Б. Пр.

9

Военнослужещ в армията на САЩ, предал секретни файлове на американската дипломация на сайта "Уикилийкс", осъден на 35 г. затвор заради това. — Б. Ред.

10

От стихотворението на ирландския поет Уилям Бътлър Йейтс "ВтО' рото пришествие" (1919). — Б. Ред.

Content

Патрик Лий
Бегачът
(книга първа от  "Сам Драйдън")

ПЪРВА ЧАСТ РЕЙЧЪЛ

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

ВТОРА ЧАСТ БЕТА

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

ТРЕТА ЧАСТ ЛУСЕРО

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Глава 42

Глава 43

Глава 44

Глава 45

Глава 46

Глава 47.

Благодарности

Бележки

1