Андрей Велков

Хроники на звеното

(книга втора от "Български психар")

За автора

Андрей Велков е роден през 1977 г. в град София. Бакалавър по политология от СУ, магистър по маркетинг от УНСС, доктор по улично право от Големия университет на живота.

Професионален хедонист с интереси в областите на екстремното купонясване, бойните изкуства, квантовата физика, литературата, тежкото пиене, леките жени, акробатичната орнитология и дзен будизма.

Последно е бил забелязан в лятната си резиденция в град Мордор.

Първа страница от доклад на завеждащия операции на Балканите до началник-отдел „Източна Европа “

Наричат се „Звеното“ и са нестандартни, което не е типично за обшия модел през последните години. Имат различни ценности, различни стимули. Това обяснява защо не бяха засечени за толкова дълъг период от време, след като стартираха криминалната си активност.

Начело е Петър Иванов - много интелигентен младеж, начетен, спортист, роден лидер. Той е сърцето на групировката.

Под него в йерархията се намират трима негови приятели от детинство - Антон, Михаил и Ивайло. Фактически те ръководят цялата дейност, Петър управлява чрез тях, но полевите мениджъри, които заемат следващото ниво под тримата, движат нещата на терен (имена - Ясен, Димитър, Павел, Драго, Спас, Георги).

Ръководни позиции с аналогичен статут заемат и трима братя, имената им са неизвестни засега, ползват прякори на холивудски екшън герои. Особеност - изумителна физическа сила, липса на емпатия.

В основата на успеха на т.нар. „Звено“ стои липсата на желание за публичност на четиримата лидери. Те не са променили външно своя начин на живот и не се афишират като босове, а са изтикали на преден план други личности, които да привличат вниманието и да бъдат потенциална заплаха.

След изненадващата атака и ликвидирането на командната структура на трите ни подчинени групировки, които контролираха над 80 процента от нелегалните дейности, първоначално взех решение за елиминация на лидерите на „Звеното“, но след това прецених, че е възможно техният потенциал да бъде използван за целите на организацията ни. Съответно след поредица от срещи с Петър Иванов и другите трима взех решение да...

(По-нататък не се чете.)

Спомняте ли си за Петър Иванов, онзи психар, който създаде „Звеното “ и разказа играта на всички? Сещате ли се - обирите, китайците, Арнолд, камионите с трева, превземането на Квартала, а по-късно и на Мордор? Амфетите, милионите, Никита Кукловода, голямата игра, контрабандата, врътката с имотите, заводите? Екшънът и стрелбата?

Тази история, колкото и в началото да ви прилича на неговата, е различна. Защото в по-голямата си част тя е историята на „Звеното“ и на пичовете, които го създадоха. Коравите точни копелета, които застанаха до Петър и му помогнаха да стане най-могъщият изрод в държавата и без които, без съмнение, неговата биография щеше да бъде много по-къса и по-тъжна.

Затова сега ще превъртим лентата назад. Ще се върнем там, където работата тъкмо започваше да става дебела. Ще проследим историята и развитието на „Звеното“ през годините. По този начин ще научим някои детайли, ще проследим моменти и събития, които доведоха до възхода, а след това и до падението на Петър Иванов. Същевременно ще имаме възможност да доловим по-осезаемо духа на онова шантаво време и да разберем какво стоеше в основата на мощта на най-успешната престъпна групировка в историята на България. Ще разберем и коя беше силата, която атакува „Звеното “ и почти успя да го ликвидира. Спомняте си, че нашите момчета бяха ударени лошо и се оттеглиха в ранчото си в Странджа, за да се прегрупират, нали?

В чест на многовариантното бъдеще финалите традиционно ще са пак три. А сега превъртаме назад и... приятно четене.

А.

Интерлюдия - В главата на Петър

Такааааа. Постановката с оркчетата и хлороформа върза сериозно. Боби Полицая, на Мишката братчеда, каза, че Плъха ще си отвиси в панделата. Супердоволен е, защото го повишиха преди няколко дни. Това е хубаво и за нас де, защото колкото повече власт има той, толкова по-як чадър ще ни прави и никой от неговите няма да ни закача. Той си го каза: „Предпочитаме организирана престъпност пред неорганизираната. “

С това, с тази галимация, смятам фаза едно за официално приключила. Много добре се получи с онези костюмирани китайчета, с това куфарче долари ни съкратиха значително занимавката. Иначе трябваше да направим поне още три-четири обира, за да стигне кешът, докато се завърти машината, а това си беше риск, щото колкото и да ги мислиш нещата, чичо Мърфи дебне да те ебне. И то не какъв да е Мърфи, а балкански. Както ми каза един приятел скоро: „Копеле, в България Мърфи е на стероиди. “

Моите хора вече зареждат дилърчетата, казаха, че се държат кооперативно. По-добре и за тях де, иначе ще имат близки срещи с Арнолд и братя. Как се намерихме само с братята мутанти... тази среща в планината... ебаси ташака.

Последните дни в Офиса се завъртат сериозни кинти. Трябва да викна счетоводителя да ги омъгли и да влязат в сметките. Все забравям, а скоро няма да има къде да ги държим.

Новите попълнения добре се справят. Никой от братоците не се е оплакал. Пичовете са читави, спортисти, а и са си наши хора, доверени момчета. Заформихме се бригадка, няма две мнения по въпроса. То май скоро ще трябват и още хора, Тонката каза, че и сега едва се справят със задачките.

Много ми е интересно какво ще изскочи от тези тефтери на Плъха, какво е драскала толкова шибаната мутричка. Преди малко Иво изстреля онова самбистче Варела да провери адреса, който Минчо Химика разгада на последната страница на тефтера.

Като стана дума за Минчо, той е тотален гений. Откачен, но е голяма работа. Не излиза от мазето и само готви ли готви. Материалът му е жесток, онзи ден на едно парти се счупихме да подскачаме. В БАН са загубили сериозен талант, суперпро е, ама с тези заплати по сто и двайсет лева трябва да са идиоти да очакват някой да седи и да им бачка. Пичът е учил като изоглавен сто години, старал се е, мозък хвърчи сега от него и к’во - прави амфети и бонбони за кинти, щото държавата му се е изплюла в лицето накрая и го е заебала.

То май навсякъде е така сега, но можеше да е друго...

Първа глава - Варела и пеперудите

До всяка порта дойде пролетта с кални сандали.

Исса

Винаги си избирай по-голям враг. По-лесно се улучва.

Тери Пратчет

Ако твърде дълго гледаш в бездната, сигурно си падаш по бездни.

Д-р Ивайло Пеев

(Действието се развива малко след превземането на Квартала от Плъха.)

Варела седеше на паянтов стол в тясната кухня на апартаментчето, вперил сивите си очи в хлипащата жена, и периодично отхапваше от парчето наденица, което държеше. Докато дъвчеше, мляскаше. Дясната му кубинка, много обичаше да ходи с кубинки, ритмично потропваше върху гърба на проснатия на пода мъж. Варела го беше препарирал, когато мъжът бе пробвал да го напсува. Точно стигна до „Ш’ти еба пичк...“, и падна, защото тупаникът на самбиста напомняше на Майк-Тайсъновия, поради което така и не се разбра кого от роднините му мъжът щеше да адресира - леля му или майка му Бааам! - и под масата.

Причината да се озове в това апартаментче, което се намираше в сив и безличен осеметажен блок зад реката, близо до оркската махала - само едни влакови релси деляха Квартала от гетото, - бяха тефтерите на Плъха, които след неколкодневно безрезултатно мъчене Пешо не беше успял да разчете. Та в онзи ден, точно когато ги беше захвърлил отворени на масата в Офиса, се появи от подземното си царство Минчо Химика, който, минавайки покрай масата на път за ресторанта, където възнамеряваше да си хапне поредната порция дроб сърма - любимото му ядене, толкова я обичаше, че можеше да я яде непрекъснато, - се загледа в единия отворен бележник и след продължително взиране възкликна учудено:

- Еййй, от години не съм го виждал този тъп шифър. Направо го бях забравил.

Пешо, който жадно пиеше вода, след като беше набил серия гяку цукита^1 на закачената на 2 шведската стена макивара , се обърна и попита:

1 Удар от карате шотокан. - Б. а.

2 Японски тренировъчен уред за усъвършенстване на удара. - Б. а.

- Какво каза току-що, Минчо, копеле?

- Казвам, че тук пише нещо, с код е написано... - измънка смутено Минчо.

- Какво е написано бе, пич, ти разчиташ ли го това? Защото аз нищо не вденах, а не е да не се пробвах...

- Ами то е лесно, с ключ се разчита, помня го, щото един наш даскал по математика ни го беше показвал в кръжока, доста е популярно, ама трябва да знаеш ключа де, иначе е сложно...

- Ааа, с ключ значи, евала, щото като грешен дявол сто часа се мъчих и нищо не можах да измисля - ухили се Пешо. - Ами я тогава хвани ги тези тефтери и ми преведи на български каквото можеш, ако обичаш.

- Ама... бях тръгнал да хапна нещо, че после имам да приготвям едни хапчета... - плахо се опита да възрази Минчо.

- Хапни, хапни, а после вземаш тефтерчетата и превеждаш, хапчетата ще почакат. Ако някой ти дава зор, кажи, че аз съм ти дал по-приоритетна задача - с разбиране към ситуацията се отзова Петър, щастлив, че си имат истински, придворен, техен си жив гений в подземието.

И така Минчо разкодира каквото можа от тефтерите на Плъха; там имаше много имена, много цифри, на последната страница - и адрес, а адресът беше този, на който в момента Варела похапваше наденица, стъпил върху припадналия отворко.

- Престани да цивриш, патко, наду ми главата! - Варела спря да дъвче и запали цигара. Огледа се за пепелник, не намери и придърпа една мърлява чинийка, за да си тръска в нея - оказа се, че освен мърлява чинийката беше и лепкава. Избърса се гнусливо в покривката. - Престани да ревеш бе, жена, спокойно, ей сега ще се оправи твоят човек, леко го праснах, той си е виновен, виж как грозно псуваше... Я ми налей една чаша вода, налей си и на теб и я изпий, за да се успокоиш...

Жената продължи да реве и Варела рязко й кресна:

- Ставай и давай вода, паткоооооооооо...

Ревлата се сепна, стана и отиде до мивката, където доста неуспешно, с треперещи ръце, започна да налива водата. Подаде първата чаша на Варела, но той я спря с жест и й заповяда:

- Пий първо ти, две чаши изпий дори! На екс ги изпий! Да се кротнеш и да спреш да ревеш, защото започваш да ме нервираш, а т’ва не е хубаво, честно ти казвам.

Мацката изпи една чаша и боязливо подаде другата на Варела. Ревът й беше преминал във фаза затихващо плачене с елементи на подсмърчане. Той взе мърлявата чаша, остави я на масата до чинийката пепелник, усмихна се на мацката, пробвайки да изглежда искрен, и издиша струя дим към полуотворения прозорец.

- Виждаш ли колко си по-хубава, като не ревеш. - Лъжеше я, пачата изглеждаше трагично с този разтекъл се грим.

Тя опита да се усмихне, но не докара усмивката особено сполучливо. По-скоро се озъби, но поне спря да реве. Варела сметна, че гледката на кривата й ограда е по-приемлива от звуците, които издаваше досега, и й се озъби обратно на свой ред.

- Я да направиш по едно кафе, на гости съм дошъл все пак...

Вече почти спряла да подсмърча, тя плахо попита:

- Може ли една цигара?

Варела й подаде кутията и после кавалерски й запали. С димящата цигара в уста тя започна да бърка из шкафовете и скоро сложи върху котлона най-голямата и най-мръсна кафеварка, която той някога бе виждал. И наистина беше голяма. Направо гигантска. Той запали цигара и за себе си, дръпна крака си от гърба на „спящия“ елемент, взе чашата с вода и я изля върху главата му. Това подейства безотказно, защото типчето се събуди и опита да мърда, но Варела пак го натисна с кубинката си, този път обаче стъпвайки на тила му

- Пич, трай малко и не шавай. Имаш две опции в момента... Не мърдай, казах!

Лежащият пак пробва да се надигне, но изяде силен шут в тила с петата на кубинката. Изпъшка и отново се смръзна.

- Не мърдай, май нещо не си държиш на главата, трай сега долу Та както ти казвах, имаш две опции. Едната е да те джустирам пак и да те взема на разходка до мазето в Щаба, а това няма да ти хареса въобще, можеш да си сигурен. Другата опция ти е аз, ти и твоята бамбина... Как се казваш ти бе, хубавице неземна?

- Наталия, Наталия се казвам... - озъби се с кривите си зъби пак „хубавицата“.

„К’ви ли свирки прави тоя вампир“, мина през главата на Варела, но той бързо прогони тази ужасяваща мисъл и продължи:

- Та ние тримата заедно да пийнем сега кротко по едно кафенце, виж, то е почти готово май, и да си поговорим с тебе едно такова хубаво за едни бележници на нашия приятел Плъха и защо на теб ти пише адресът в единия от тях на последната страница, а? - Тези думи бяха придружени от още един шут в тила.

- Кафе, кафе, кафе ще пием, брато, стига ме рита - изпъшка човекът на земята.

- Добреее, пич, доообре, така те искам. Хубаво е, че си разбран и разумен. Айде ставай, сядай и започвай да пееш! Ето, кафето е готово. Сипвай, Наталийке, на мен с една идея мляко, без захар... Хайде ставай, пич, и гледай да не се объркаш нещо и да ми налетиш, щото жална ти майка...

Пичът се надигна с пъшкане и седна на един грозен стол. Гледаше лошо, но личеше, че не смее повече да се прави на мъж. Усещаха се тези неща. Наталия разля кафетата в три различни чаши със съмнителна чистота, доля малко мляко в едната и я подаде на Варела. Той й кимна да я остави на масата. Тя сложи четири лъжички захар в другата чаша, поразбърка я и я подаде на приятеля си. После се облегна на пералнята „Перла 05“ - уред класика за Квартала, а бе класика и за цялата държава, - пресегна се, отвори едно чекмедже и измъкна омачкан пакет цигари. Запали една и отпи от кафето си. Беше спряла да плаче и като изключим размазания грим и зачервените й очи, почти приличаше на нормална, леко позахабена домакиня - млада, но небрежно употребявана. С малко по-големи зъби. Като на Бисер Киров. Варела също запали цигара, присви очи към пребития пич и му каза:

- Искам сега, без много-много да те подканям, да започнеш да пееш кое, какво, кой и колко. Ама наистина ти препоръчвам да не ме караш да ти задавам много въпроси, защото ще се

нервирам и ще ти направя дамаджаната мека. Ясен ли съм?

- А бе ти си ясен - изсумтя глупакът, - ама Плъха, като разбере, че съм му изпял далаверите, ще ми се стъжни...

- Забрави за Плъха, калитко, няма вече Плъх... Има ни нас, има ме мен... Започвай да пееш... Как ти викат първо ми кажи.

- Рачо се казвам, от Симитли съм.

Варела се разсмя и започна да припява:

- Ааа яяяяж ми, яяяяж ми кура, Сииимитли, ааа яяяяж ми кура, яяяяж ми кура, Симитлии...Чувал ли си я тая хубава песен?

На Рачо не му пролича, че се е засегнал, явно беше свикнал да му пеят този шедьовър на запалянковското творчество. Сръбна си от кафето и измънка:

- Ама ти сигурен ли си, че Плъха е аут, брато... Щото, ако не си... - Не можа да продължи, защото Варела светкавично се протегна и му счупи носа с ляв прав.

Рачо изстена и се хвана за лицето, между пръстите му рукна кръв, която започна да капе на едри капки по масата и на мръсния под.

- Патко, донеси някаква кърпа на твоя глупак, да не цапа пода с кръв. - Пресегна се и плесна леко Рачо по главата, разрошвайки мазната му коса. - Калитко, когато говоря, не приказвам, ясно ли ти е? Щом казвам, че оня харпун е аут, това значи, че е аут. И сега искам да ми кажеш много бързо какви са тези имена и тези цифри в тефтерите на Плъхоподобния? Съветвам те да започнеш да ми разказваш през следващите десет секунди, защото после този пешкир, който Наталийка ти подава, няма да те оправи, копеле тъпо...

Рачо се поизбърса от кръвта, която не спираше да тече, и започна да говори, явно се беше усетил иначе какво би му се случило:

- Баце, аз съм касиер на Плъха, ние сме братчеди, има ми доверие, рода сме, па и на мен ми се отдават сметките още от даскало, аз събирам парата от курвите, машинките и заемите... Те т’ва в тефтера са имената с цифрите. Малко шифър вкарах... - Изплю кръв на пода.

- Какви курви, какви машини бе, пич? - сепна се Варела.

- Ми дай тефтера и ше ти обясна сичко, то е лесно. Само не ме трепай повече.

Варела му махна да млъкне, бръкна в джоба си и набра Иво, който му се падаше пряк началник в йерархията на „Звеното“. Иво отговори почти веднага:

- Казвай, Варел. К’во става? Върви ли там?

- Ами, Иво, върви, ама май се оказва по-дебела работата, отколкото я мислехме, защо не вземеш някой от братята и самите тефтери и не дойдете насам, май ще се наложи да пообикаляме.

- Колко по-дебела е работата, Варел?

Ами май много.

Иво не отговори веднага, явно мислеше:

- Идваме след малко, в кой блок беше точно?

Варела видя през прозореца как сивата астра спря пред блока и се ухили, когато чу цветистите псувни на Силвестър, който се опитваше да се измъкне от колата, но човекът, който я бе проектирал, определено не беше помислил, че в творението му един ден ще се возят такива мутанти. Леко нахилен, Иво търпеливо изчака Силвестър да приключи с гимнастиката и после двамата заедно влязоха във входа. Варела кимна на Наталия:

- Отиди да отвориш на момчетата, патко. Бързо, бързо...

Зъблата се изстреля в коридора, за да отвори, а Варела вкара един профилактичен задвратник на Рачо, чийто нос тъкмо бе поспрял да кърви.

- Ей сега, пич, ще ги хванеш тези тефтерчета и ще ни ги разчетеш целите, че нещо не можем да вденем - какво, защо, колко и кога...

Рачо, притиснал окървавения пешкир към лицето си, само изсумтя, но това не спря Варела да му забие още един зад врата. В този момент влезе Иво, следван от Силвестър, който небрежно държеше Наталия за косата с едната ръка и я побутваше пред себе си с другата. Жената беше пребледняла и очите й се въртяха в паника. Гигантът, сякаш усетил, че тя всеки момент ще припадне, прошепна в ухото й:

- Успокой се, моме, ние не апем. Я изприпкай до тоз голем хладилник и дай нещо да сгъна, че ми е пристъргало... - и уж леко я ускори в посока хладилника.

Наталия обаче за малко да се размаже във вратата, но в последния момент успя да запази равновесие. Братокът както винаги не си знаеше силата.

Иво седна на масата до Рачо и погледна въпросително Варела. През изминалите дни след постановката с Плъха и завземането на територията му пичовете от „Звеното“ се сработваха все повече и повече като добре смазан механизъм и започваха да се разбират само с погледи. Схемата на Петър работеше безупречно, а екшънът само ускоряваше процесите по спойката на колектива. Както се пее в една песен, „Истинският мъж във война се ражда“. Иво и другите капитани спазваха демократичния принцип на Петър да не се афишират като шефчета, а да наблягат на ефективността и затова Варела директно подкара по същество:

- Оказа се, че Рачо е нещо като касиер на организацията на Плъхчо. Той води сметките, той пише в тези тефтери. Само че досега не беше разбрал, че вече има ново ръководство...

Рачо се опита да каже нещо, но пак си спечели един сериозен задвратник, който почти заби главата му в масата.

Варела продължи:

- Та пичът каза, че всичко му е ясно, цялата схема демек, и спомена за курви, машинки, някакви заеми, някакви лихви...

Иво погледна въпросително Варела право в очите, пресегна се и запали цигара. Погледът му беше достатъчно красноречив: „Тоя Плъх не се ли занимаваше само с дрога?“ Варела се ухили и вдигна рамене.

- Айде Рачо, започвай сега от първа страница на тефтер едно да ни обясняваш какво става. Ето, Наталия ще вземе лист и химикалка и ще запише твоите пояснения към тефтера - кой, кое, какво и къде, красиво и четливо. Нали можеш да пишеш четливо, Наталийо? По-добре да можеш...

Наталия закима разбиращо, бръкна в едно чекмедже, извади молив и тетрадка и уплашено заобикаляйки Силвестър, който, без да им обръща внимание, съсредоточено набиваше с лъжица някаква манджа от тенджерка (храната беше неговата църква), седна на масата до Иво и се приготви да пише.

Варела гръмна още един задвратник на Рачо и му каза почти нежно:

- Започвай да пееш, Симитли.

И Симитли започна да пее:

- Ами, начи, тук на първите страници са имената на свободнобръмчащите курви в Квартала и в околността, те ни цакат седмично. Чакай да си зема моя бележник, там пише и адресите...

Рачо говори някъде близо час, а Наталия записваше. Оказа се, че Плъха грам не беше толкова смотан, колкото изглеждаше, а Иво и Варела се сдобиха с имената, адресите и цифрите на всички негови „бизнес партньори“...

Иво стана и кимна на Варела да отидат в другата стая, която представляваше класическата за маломерните панелки кръстоска между всекидневна и спалня. Беше мърляво и запуснато, смърдеше неприятно на фасове, пот и развалена храна. Иво седна на продънен диван с цвят на бебешко повърнато и запали цигара.

- Ясене, това се оказа по-дебело, отколкото го мислехме. Ебаси Плъха, ебаси скритата лимонка...

Варела, когото рядко някой наричаше Ясен, също запали цигара и седна на прашния ръб на библиотеката, на чиито рафтове вместо книги бяха наредени буркани с туршия и кисело зеле.

- Ами, Ивак, няма лошо, мисля. Трябва да питаме Петър какво ще каже и да действаме.

- Няма какво да питаме Петър, ясно е какво ще каже. Нали го знаеш какъв е - щом е казал да се оправяме, значи да се оправяме сами. Сами. Като мислене и организация. Много ясно, ако стане напечено някъде и на някой му трябва помощ, той пръв ще дотича, знаеш го. - Огледа се за пепелник, не намери такъв и тръсна в оставената на пода до леглото стъклена чаша, която, ако се съдеше по миризмата, май беше пълна с ракия. - Аз ще ти кажа как ще действаме. Сега ти хващаш Слай, след малко ще ти пратя и другите двама братя с Митака да ти помагат; та ти вземаш този елемент Рачо и започвате да обикаляте всички обекти и хора от списъка един по един, а тоя миндил да ти сдава цялата тяхна врътка. Схемата да е такава: информиране-респектиране-превземане и по-натам - инспектиране. Чаткаш ли?

Варела мрачно кимна.

- Сийк енд дистрой малко и после пренасочваме кинтите трайно към нас. Правилно съм те разбрал, нали?

- Абсолютно, това е идеята - ухили се Иво на сполучливата металистка метафора.

- Ами ясно ми е всичко. То е рано още, може и да успеем с днешния екшън, ако започнем веднага. Тая овца какво ще я правим, жената на мистър Симитли?

- Вземам я с мен, за да се досдуха нейният смотаняк. Ще я хвана да изчисти Офиса, да излиже кухнята в кръчмата, а след някой и друг ден ще я пуснем. Ти през това време вече ще си превзел всички обекти и субекти... Направо ставам и тръгвам, вие изчакайте тук нашите изроди, те ще свирнат отдолу и започвате обиколката. После ще дойдеш да се отчетеш на мен и на Петър и да ни разкажеш какъв е филмът с подробности.

- Ясно - каза Ясен, по-често наричан Варела.

Иво отиде в кухнята и сочейки към Наталия, се обърна към Рачо:

- Тя идва с мен. Ако слушкаш, ще ти я върнем същата, ако не слушкаш, и ти, и тя ще берете ядове. Големи.

Мистър Симитли се опита да протестира и пробва да стане, но последвалият лек шамар на Силвестър го вкара пак в несвяст под масата. Наталия, вече съвсем изпаднала в шок, треперейки, излезе с Иво. Варела отвори хладилника, извади една бира и без да затвори вратата, погледна към гиганта, който се чешеше зад ухото и нещо блееше.

- Силвестъре, ти искаш ли бира, тук има доста?

- Аааа, едеално, дай една, Варелче, дай, че беше възсолена тая манджичка. Йекстра ше ми дойде една биричка, да ти кажа.

Двамата седнаха, чукнаха се и мълчаливо зачакаха останалите момчета от бригадата, за да се захванат заедно със задаващата се покрай разшифрованите тефтери веселба из Квартала и околностите му. Варела пак стъпи за по-удобно върху Рачо, който май вече свикваше с това да е в безсъзнание на пода на собствената си кухня.

Точно попривършваха с бирите, когато отдолу се чуха басовете на усилена на зуко уредба, която дънеше „Рън Ди Ем Си“. Митака им беше заклет фен. Останалата част от кавалерията съобразно естеството и мащаба на акцията логично се състоеше от Арнолд и Долф. Докато гледаше как срещу него като че изпаднал в транс Силвестър нагъва огромни парчета от баницата, Варела си мислеше, че с тези трима мутанти не територията на някакъв средностатистически мутрафон, а цялата държава биха могли да превземат. А после и съседните.

Отдолу музиката понамаля и се чу остро изсвирване, последвано от несравнимия боботещ глас на Арнолд:

- Аре, додохме, излазайте, че работа ни чека!

Силвестър донатъпка парче баница в устата си и стана. Наведе се, сграбчи Рачо за колана на дънките и без никакво усилие го вдигна във въздуха. Рачо се събуди, стресна се от факта, че се намира на метър и нещо от пода, и заразмахва паникьосано ръце. Долф извъртя китката си, постави жертвата си в позиция да стъпи на краката си и й перна един шамар. Рачо за малко пак да припадне, коленете му омекнаха, олюля се, но гигантът не беше отпуснал захвата си и не му позволи отново да се свлече.

- Ама ти си много кекав бре, маймуно. Гледай, Варел, гледай, пернах го лекинко само и пак се гътна, ше го еба у мидузата...

- Медуза се казва, ме-ду-за - поправи го Варела и изля остатъка от бирата в устата си.

Той се приближи до хладилника и извади останалите бири, после бръкна в един шкаф и взе две бутилки. Едната беше черно „Джони Уокър“ - „Джони Мавро“, както му викаха южните съседи, а другата беше бутилка текила „Хосе Куерво“ - от жълтата. Варела изсумтя доволно, огледа се, видя една голяма пазарска плетена торба, от екологичните, не от найлонките, сложи внимателно в нея бутилките и я връчи на започващия да се окопитва Рачо, който инстинктивно я сграбчи.

- Симитли, имам две задачи за теб. Задача номер едно е да носиш тази торба, шерп ще си, отговорник по пиячката. А задача номер две е сега с теб да обиколим всичките ви „пациенти“ и да им кажеш, че аз съм новият касиер, а ти заминаваш в чужбина, сдаваш поста и така нататък...

- Ама аз не замин... - не можа да продължи Рачо, защото Силвестър го стисна за гърлото и след секунди очите на касиера се изцъклиха и лицето му започна да почервенява. Варела кимна на Слай да отпусне хватката.

- Сигурен ли си, че не заминаваш?

- Заминавам, заминавам, заминавам - закашля се Рачо, мъчейки се да вдиша, - заминавам където кажеш, ще правя каквото кажеш, бате, само не ме мъчете повече...

- Така те искам, Симитли, знаех си аз, че си разбрано момче. - Варела се пресегна към торбата, взе текилата, разви капачката и удари една глътка. После подаде шишето на Слай, който отпи наведнъж сигурно към двеста грама. - Та кажи ми, Симитли, откъде ще започнем, искам днес да пробваме да обиколим всички...

- Чакай да си взема тетрадката с графика за таксите, там всичко е ясно. - Рачо бръкна в един шкаф и извади обикновена ученическа тетрадка, която отвори на първата страница. - Така съм я написал, че да става бързо събирането на „таксите“, „такси“ им викаме ние с Плъха. Кат’ тръгна оттук, да е най-удобно събирането. Ето виж - показа с пръст на Варела, - първо отиваме да посетим един наш голем играч, който все взема борчове, щото много се е зарибил да играе на „меджиците^3 - и има да цака лихви, после неколко самостоятелни труженички, които живеят близо, и после отиваме в казиното. Те така...

3 Вид покеравтомат от 90-те. - Б. а.

Варела взе текилата от Слай, фрасна една яка глътка, после я прибра в торбата, извади две бири, подаде едната на Силвестър, другата отвори за себе си и махна на Рачо:

- Ами да тръгваме, Симитли, да тръгваме тогава...

И тръгнаха.

Когато комарджията отвори вратата на дома си, замига учудено при вида на трите горили, които правеха тесния коридор да изглежда направо миниатюрен. Макар и да не бяха толкова внушителни, с подчертаното си излъчване на градски хищници те изглеждаха направо страшни. Ефектът се подсилваше и от Рачо Симитлийски, чийто нос вече приличаше на средноголяма камба, от онези червените за туршия, а в погледа му се четеше противоречива смес от страх, отчаяние и щипка безразличие, вероятно като постефект от „леките“ шамарчета на Силвестър. Варела хвана касиера на Плъха за ухото и го избута пред себе си.

- Кажи на човека за какво сме дошли. Не го оставяй да се чуди, не е възпитано така, Симитли.

Рачо се окопити сравнително бързо и пелтечейки, започна:

- Здрасти, Юри, здрасстиии. Идвам за парата, за лихвата, ама няма да ми я давашш н-н-н-на мен, а на н-н-н-н-н... - тук малко заби и Варела усука неособено нежно ухото му, което неслучайно беше пропуснал да пусне; Рачо се фокусира и довърши, вече без да заеква: - ...на него, на него даваш вече всичко...

Юри, облечен в къс халат със странен цвят и от неопределена материя, се облегна на касата на вратата и каза, опитвайки се да звучи небрежно:

- А бе Рачко, аз тъкмо щях да ти звънкам да ти кажа, че не е удобно днес да идваш, не ми стана една врътка и утре ще занеса кеша директно в казиното. Няма про...

Не можа да довърши, защото тук се включи Митака, който с едно мощно мае гери^4 го изстреля навътре в тъмния коридор на апартамента. Комарджията почти се претърколи през глава, но устремът му бе спрян от едно грозно шкафче за обувки. Варела отпи от бирата си и драматично въздъхна. Каратистът влезе в апартамента и се засили да ритне още веднъж гърчещия се от болка на земята длъжник, но Варела го задържа с едната ръка, като с другата балансираше, опитвайки се да не разлее бирата си.

4 Прав ритник от карате. - Б. а.

- Кротни малко, Мите, не сме дошли да го трошим, а да се запознаем с човека. Клиент ни е вече един вид. - Тръгна към кухнята и без да се обръща назад, продължи: - Братоци, хванете нашия нов клиент и затворете вратата, няма нужда да плашим комшиите. Вкарайте този елемент в кухнята. - Хвана Рачо и го избута пред себе си. - Ще започнем с лесен въпрос. Юри, имаш ли бар някъде тука в тая хубава къща?

Юри, който полу ходеше, полу се носеше, сграбчен в лапите на Долф и Слай, измънка нещо.

- Не те разбрах, Юрка. Я пробвай пак, по-ясно този път.

- Имам, имам бар... В хола е...

- А бирички имаш ли?

- Не пия бира...

- Аааа, не пиеш бира значи, ами тогава няма какво да правим в кухнята, дай да ходим към хола да си говорим там тогава.

Арнолд тръгна да казва нещо, но Варела го спря:

- Знам, Арни, ама ако ядете във всяка къща, няма да свършим работа до другата седмица... Аре да действаме сега, после аз ще почерпя в нашия ресторант.

Арнолд избоботи нещо сърдито, но цялата компания се насочи към неголемия хол, който беше добре обзаведен, семпло, малко по-шарено за вкуса на Варела, но мебелите не бяха лоши. Само розовото и оранжевото идваха малко в повече.

- Пичове, сложете Юри да поседне на това канапе с нежен цвят и нека Рачо сега ни запознае със случая на човека. Започвай да пееш, Симитли...

Рачо започна бързо да говори, гласът му звучеше малко смешно и гъгнещо, но кой може да говори нормално със счупен нос?

- Ааами Юри има няколко магазина в центъра, продава някакви парцалки и май добре му върви всичко. Те, гейовете, са си мафия и се подкрепят...

На Варела му стана смешно, като видя как очите на братята се разшириха от ужас и те леко започнаха да отстъпват от длъжника. Сигурно това беше първият хомосексуалист, когото виждаха на живо. Все едно не обикновен педал, а тигър се беше озовал в стаята. Долф дори щеше да се пребие, защото, отстъпвайки, се спъна в една табуретка и едва се удържа.

- Няма значение какъв е и с кого се ебе, номерът е каква ни е играта. Аре казвай, че нямаме време, Рачо...

Митака се изкашля, в знак че желае да каже нещо:

- Сори, колега, че те прекъсвам, само да питам и аз нещо...

Варела му кимна.

- Къде е тоя бар, че имам да ви догонвам, я кажи къде е барът бе, пеперудке!

Юри посочи един шкаф до големия телевизор. Митака го отвори и защото си падаше водкаджия, извади бутилка „Финландия“. Прасна един солиден гълток направо от шишето, а после шумно издиша. Подаде бутилката на Варела, който я взе и отпи.

- Аре, Рачо...

- Ами както бях започнал да казвам, на Юри му върви в бизнеса, обаче е крастав към комара. Играе при нас всяка вечер някъде две години вече, по едно време ни беше одрал яко, връзваше му, беше излязъл напред, ама последните месеци потъна и сега ни виси към шеесе хиляди марки.

Силвестър възмутено изсвири, с толкова пари селото им можеше да живее цяла година.

Шибани гражданчета!

- И каква е играта? - попита Варела, като същевременно подаде бутилката на Митака.

- Играта е, че Юри ни киха всека седмица една бала пари, да си покрива лихвата, и ние не го мъчим. Главницата си остава, ама Плъха каза да не го натискаме да му земаме магазините, щото не сме били педали и не се знаело на нас дали щяло да ни връзва като на него...

- И к’во се оказва сега? - Варела седна до Юри, който изгледаше, че аха ще припадне. - Тоя пич преди малко ти каза, че нямал пари, а? Чак утре щял да има. Така ли е, Юрка?

Юри понечи да отговари, но Варела го плесна зад врата.

- Недей да отговаряш толкова бързо, замисли се внимателно дали искаш точно нас да ни лъжеш... Ако искаш, ще те оставим да си поговориш насаме с колегата - посочи Митака, който беше намерил отнякъде кола, с която доливаше водката си, - пък ние ще минем утре, както каза...

Длъжникът пребледня още повече, започна да заеква нещо, а Варела го прегърна през рамо и вече с по-мек тон му каза:

- По-спокойно, пич, кажи по-спокойно каквото имаш да ни казваш, ние не сме зверове някакви. - Митака се изсмя. - Нормални бизнесмени сме...

- Трябва да стана. - Гласът на Юри трепереше. - Ще ви дам пари, ще ви дам, само се махайте оттук... - Явно като бонус към сексуалността си беше получил и женска интуиция, което в случая му бе много полезно.

Юри стана, отиде до малката библиотека в ъгъла на хола, бръкна в една розова ваза, зад която бяха наредени „Тропика на Козирога“ и „Сексус“ на Милър, и извади дебела пачка банкноти.

- Ето ви ги всичките, повече са дори, осемдесет хиляди марки, вземете ги и ме оставете на мира, моля ви, мноооого ви моля... - и се разрева.

Варела взе пачката и седна до Митака.

- Мите, аре да ми налееш едно питие като твоето, докато преброя кинтите...

- Нямаш проблем, колега.

Митака стана и наля водка в красива кристална чаша, която извади от секцията, доля я с кола и я сложи до Варела, който съсредоточено броеше...

Арни се изкашля.

- Варел, ние не ти требваме тука май, к’во ше каеш да одим да видим к’во има за йедене тоя манаф и после да бегаме да пазим колата, а?

Варела спря да брои за момент, погледна към братята и се ухили, защото на тях категорично им личеше, че не искат да са в едно помещение с Юри, дори в една сграда.

- Бегайте, пичове. Вземете и Рачо, не ми трябва тук вече...

Братоците буквално изнесоха Рачо и след секунди се чу как псуват от кухнята как можело да има хладилник, в който няма мръвка, а само нек’ви утепани марули, к’ъв човек е тоя, кажи ми к’ъв човек е...

Скоро Варела преброи пачката и кимна.

- Ами, Юрка, екстра, чисти сме с теб. Приятен ден ти желая... - Допи водката, изправи се и излезе от стаята.

Димитър не стана веднага и с някакво извратено любопитство продължи да наблюдава плачещия, скрил очи с дланите си вече бивш длъжник. След като изпи водката, остави внимателно чашата на малката мраморна масичка и също излезе, затваряйки тихо вратата на апартамента. Варела му се беше издървил в коридора на влизане, ама си беше прав, така че нямаше сега да го прави на въпрос. Харесваше му работата, още повече му харесваха парите, които падаха, а и усещаше, че играта тепърва предстои, така че трябваше плътно да се държи за тази бригада. Имаше усет към кинтите, а тоя Петър грам не бе тъпо копеле. Пък и си беше верен лафът, че който се качи пръв във влака, пръв може да си намери хубава маса във вагон-ресторанта. Така че смяташе да се прави на луд, докато не се появи възможност да се налапа, а преди това щеше да се прави на добро момче като момчетата от „Звеното“, които наистина май бяха шлякани добряци, всичките, направо да ги нацелува човек. Мускетарчета...

Пичовете чакаха до колата. Варела си отвори нова бира, запали цигара и бутна Рачо.

- Сега накъде сме, Симитли, аре да цепим, че няма време...

- Ами сега няколко момичета трябва да обиколим, те са на абонамент - по петстотин марки на седмица цакат и ние ги оставяме да бръмчат. След това трябва да минем през казиното, клуба и после да повисим в заложната къща...

Труженичките на любовта на свободна практика в Квартала се оказаха не няколко, а повече от десет, но бригадата мина и събра кеша почти безпроблемно. Единственото забавяне дойде, когато една не им отвори, при положение че в деня за кинти нямаха право да излизат, преди да е минал Рачо да събере „таксата“, та се наложи Долф леко да понатисне вратата. Вътре завариха момичето, което приличаше на таласъм, да духа на червендалест дебелак. Гледката на триото от Холивуд и все по-зле изглеждащата камба на Рачо светкавично охладиха страстите и момичето плати, без повече да се помайва.

Казиното беше наблизо до блока, от който излязоха, затова решиха да оставят колите там и да отидат пеша. Варела и Митака вървяха зад братята, които водеха препъващия се Рачо. Двамата още пиеха бири, които подло бяха започнали да се стоплят.

- Гледай, копеле, събрахме няколко хиляди марки ей така - разсъждаваше на глас Митака. -Лесни пари от ебане, баси сладкия бизнес...

- Така е, Митак, откъде да знаем, че толкова им се шибало на хората в Квартала.

Стигнаха пред казиното, всъщност беше малко прекалено да му се казва казино, при положение че беше просто преустроен мебелен магазин, от онези, от които по времето на соца имаше във всеки квартал, - пълни с грозни и еднакви мебели, които хората слагаха в грозните си и еднакви панелни кутийки, докато живееха грозния си и еднакъв, посредствено сив живот. В „казиното“ имаше двайсетина машинки - главно „меджици“, „американци“, „плодчета“, но имаше и няколко по-нови слота - „едноръки бандити“, както ги наричаха. Въпреки ранния следобед помещението беше почти пълно, далечният край на игралната зала не се виждаше от цигарения дим, а различните звуци, издавани от машинките, можеха да побъркат несвикнал човек. Бригадата седна на две маси в близост до нещо, което бегло наподобяваше бар. Почти веднага до тях се доближи сервитьорка с подчертано курвенско изражение, която динамично дъвчеше дъвка. Варела си помисли, че трябва да е развила доста силна челюст от това жвакане. Комбинацията от блуза в електриковозелен цвят, леопардова минипола, черен клин и тигрови обувки с висок ток изглеждаше потресаващо. Старо модно правило е, че тигровото лошо се съчетава с леопардовото.

- Рачко, слънце, ударил си се нещо май? - каза без капчица съчувствие сервитьорката; жвакането на дъвката не й пречеше да говори. - Да викна ли Пламен и к’во ще пият едрите ти приятелчета?

- Кажи на Пламен да идва бързо, че...

Варела го прекъсна:

- Не се обяснявай, харпун. Ти, красавице неземна, ни донеси студени бири и някакви ядки, някакъв чипс, а бе нещо за мезене.

Сервитьорката видимо имаше добре работеща женска интуиция (като на Юри), защото веднага изхвърча към бара, усетила, че това не са обикновени клиенти, които минават само да пийнат по бира.

След минута от вътрешността на залата, явно там беше офисът, се появи Пламен. Беше пъпчив, с къса и остра коса и с неприятно излъчване, което донякъде се смекчаваше от факта, че носеше очила с диоптър. На врата му висеше дебел златен ланец - символ на успеха, така характерен за „бизнесмените“ в началните години на прехода. Пламен придърпа един стол и седна до мистър Симитли, без да обърне внимание на другите от компанията. Чак когато забеляза подутия му нос, зацепи, че става нещо нередно, и заоглежда момчетата от „Звеното“ като лалугер.

Сервитьорката донесе бирите на два курса, остави няколко чинии с чипс и фъстъци на масата и бързо се измете.

- Рачо, баце, к’во става бе?

Варела, Митака и холивудското трио се чукнаха с бирите, но никой не обели и дума. Долф придърпа едната чиния с фъстъци и я изсипа цялата в устата си. С надутите бузи заприлича на хамстер.

Мълчанието на Рачо се проточи повече от минута и Варела го прикани:

- Аре, Симитли, светни младежа за промените, не го оставяй така да се чуди. - Протегна се и взе бутилката бира, която беше пред Рачо. - На теб няма да ти трябва, да не ти стане лошо нещо...

Рачо започна, отново заеквайки:

- Пацо, братле, на тея пичове вече ще се отчиташ...

- Защото... - допълни го Митака.

- ...защото заминавам - довърши Камбата.

- Ама к’во става, баце, къде заминаваш?

На Пламен още не му личеше, че е загрял сериозността на положението, защото се опитваше да докара небрежноарогантен тон. Това ненужно привлече вниманието на Арнолд, който внимателно премести тежестта си върху пластмасовия стол (беше счупил много такива и знаеше, че не са пригодени за хора над сто и двайсет кила) и леко се приведе към управителя на „казиното“.

- Ами не знам... - смънка Рачо, но един задвратник от Варела го отрезви.

- Аре давай по същество бе, смотаняк...

- А бе Пацо, не играем вече ние, тези пичове са хората...

- Ама как... Това си е мое казино, аз с вас работя, не ги знам тези пичове. - Думите му преминаха в гърголене, защото Арнолд се пресегна светкавично, сграбчи го за ланеца, придърпа го и го свали на земята пред себе си.

От вътрешността на залата изскочи мускулесто момче, облечено с анцуг и изрязан потник, чиято цел беше да подчертае изпъкналите му бицепси. Устремът му бе спрян от Силвестър, който застана на пътя му, подпря го леко с рамо, от което действие Потника падна по гъз. Силвестър клекна до него и съвсем приятелски го посъветва:

- Я по-добре не стаай, че ти стане тежко. Седи си долу по-добре.

Потника учудващо прояви бърз ум и остана на земята.

- Какъв се бараш ти тука? - продължи приятелски Слай.

- Аз съм, аз съм охрана - със странен фалцет изхриптя културягата; анаболите не прощават на никого.

- Ммммм, охрана. Мнооо интересно, браво. Ма кажи к’во храниш - прасета ли храниш, кокошки ли храниш, крави ли храниш?

- Охрана съм тука, в казиното, гледам да не стават проблеми...

Силвестър не обърна внимание на обяснението му и продължи:

- Щото ша искам мене да ме храниш, че от тея фъстъци ми се образуват газове. Оди да ми донесеш нещо с месо, ама и за братоците... Аре бегай!

На Потника му пролича, че за момент е в дилема дали да започне да се съпротивлява, или да се подчини, но за негово щастие бързо разреши този конфликт в себе си и избягвайки очите на надвесилия се над него мутант, се изнесе към близкия магазин.

Варела и Митака се разсмяха, но продължиха да пият бирите си, без нищо да казват.

Силвестър се върна на масата и седна до брат си, в чиито крака Пламен се гърчеше, опитвайки се да си поеме въздух. Арнолд го издърпа нагоре към себе си и краката на казинаря забарабаниха по пода, явно усуканият ланец съвсем блокираше достъпа на кислород и кръв до мозъка му и пичът искрено си агонизираше.

- Пич, нема да се обесняваш повече на моите хора, ш’те заеба. А т’ва злато само те души, глеам, земам го за мен, на теб не ти требе повече... - Арнолд откачи ловко ланеца и остави Пламен да се свлече отново в краката му. После го бутна с крак пред Варела. - Подишай сега една минутка да се опраиш, маймунек, и после слушай к’во ше ти командва моят човек.

След малко пичът задиша по-нормално. Варела допи бирата си и директно вкара глътка от следващата. Много обичаше да порка бири, правеше по двайсет на ден, а сутрин си избиваше махмурлука с трениране. Дори смяташе, че главоболието го прави по-нахъсан и по-съсредоточен.

- Ела, седни сега спокойно до мен. Няма какво да те души вече, колегата те спаси - и посочи Арнолд, който тъкмо си закачаше огромния ланец, изглеждащ на него със съвсем нормален размер.

Пламен се изправи с известно затруднение и се строполи на стола до Варела, който с подобаваща сериозност продължи:

- Ние поемаме, няма да ни противоречиш, защото ще те разкатаем. Казвай сега, Рачо, колко пари има да ни дава този младеж.

- Еми той е съдружник с Шефа, делят пеесе на пеесе... Средно по десет-петнайсет хиляди марки цака на седмица. Тука яко се чука, има игра, а и броячите на машинките се нулират сека сутрин, процентът им е на под четирийсет.

- К’во значи т’ва, бе?

- Значи, че ако й сипеш сто марки, машината ше ти върне по-малко от четирийсет... Във Вегас процентът е над деветдесет и осем-деветдесет и девет, т’ва да сравниш ти го казвам.... А и като се нулират сека сутрин броячите, печалбата става почти гарантирана. Пускаме некой фъндък, некой джакпот за зарибявка де, печелят хората, погледни, че е пълно, ама като цяло лапаме главно ние...

- Ба маамааа му - изкоментира Митака, като замислено се вторачи в машинките, - а аз се чудех к’во значела поговорката „Телевизор пара не дава“.

Варела се засмя.

- Ей сега ще разбереш всичко. Оставаш тук да си поговорите с Пламен, той скоро май ще е в състояние да говори. Арнолд ще ти прави компания. Само да приберем парата, и тръгваме, тук нещата поемаш ти, хвани го тоя да ти обясни всичко, постой неколко дена и после ще измислим дали да слагаме наш човек, или ще остане тоя дебил. Аре, Пацо, бегай към офиса и донеси балата... Батко ти Арнолд ще те наглежда да не ти хрумне некоя тъпотия случайно...

Пламен закима енергично, държейки се за врата, който започваше да посинява там, където веригата се бе впила в кожата му, стана и придружен от Арнолд, отиде до офиса, откъдето след малко се върна с дебел плик пари. Варела го взе и без да брои, каза:

- Ама що носиш само половината? Ние не сме ти станали съдружници още. Това после ще го видим дали и как ще стане. Я марш да донесеш и другата част от печалбата! Веднага, да не ти върнем ланеца...

Пламен почти изтърча обратно към офиса.

- Митак, хвани тук системата, явно е голям бизнес. Ти по ги чаткаш сметките, по ще се оправиш...

- Немай грижи, Яска, то ми стана интересно дори, ебаси далаверата... Сега ше му фанем сички спатии на тоя пъпчивец...

В този момент се появи и Потника, който мъкнеше две големи торби, в които, виждаше се, имаше хляб, салам, кашкавал, кренвирши.

Силвестър буквално грейна.

- Брао, брао, охраната! - Ръчна брат си с лакът. - Глей к’во добро момче се оказа тоя младеж.

Долф изсумтя одобрително. Звукът прозвуча малко като издаден от хипопотам. Хипопотам, който шиба.

Пламен се появи с още една пачка, която Варела, отново без да брои, взе и сложи в страничния джоб на камуфлажните си бермуди. Ако продължаваха така, скоро щеше да му трябва раница или чанта.

- Аре да ставаме, Митак, ти и Арни оставате да видите как работи този квартален Лас Вегас, а ние отиваме да довършим задачките по тефтера.

Долф и Слай оставиха едната торба с храна на батко си, който влезе навътре с Митко и с пребледнелия вече бивш собственик на игрална зала.

Когато бригадата се скри от очите му, Потника се облегна на вратата и облекчено въздъхна. После се усети и явно решил да не си играе повече със съдбата, рязко запали джапанките и напусна обекта, на който се водеше охрана. Жвакащата сервитьорка с безразличие проследи как той се отдалечава.

Схемата била добре разработена - без да притежават съответното разрешение за извършване на банкова дейност, лихварите предоставяли заеми на жителите на Мордор. Разбира се, това ставало срещу лихва, неколкократно надвишаваща тази на банките.

„Клиентите “ основно били безработни и социално слаби граждани или такива, нуждаещи се от финансиране за пътуване зад граница. При просрочване на вноските по кредитите длъжниците били подлагани на изнудване и заплахи.

Проверява се съпричастността на групата към няколко случая на побои, палежи, унищожаване и повреждане на имущество.

В-к „Мордорско утро “

- Забравихме да си вземем бирите - тъжно отбеляза Долф с пълна с хляб и кренвирши уста.

- Майната му, ще си вземем нови по път - успокои го Варела, сядайки на волана.

Силвестър и Рачо се качиха в другата кола. Решиха първо да минат през заложната къща, а после да отидат в „клуба“ - така Рачо явно наричаше бардака на Плъха.

Оказа се, че заложната къща се намира в центъра на Квартала. Беше добре известна на Варела, само не знаеше, че е на Плъха. Доста касетофончета, ланчета и други подобни неща беше развързвал тук, докато се чудеше как да свързва двата края и как да направи някоя кокошкарска простотия. Кокошкарска, кокошкарска, ама трябва да се яде. Не е лесно да израснеш в семейство на алкохолици, на които не им пука за теб, и вместо да получаваш подаръци, обикновено по празниците просто да ядеш повече бой, отколкото в делниците. От тринайсетгодишен се оправяше сам на улицата и осъзна, че само спортът го беше спасил от истинското пропадане, доста примери за което виждаше около себе си и сред себеподобните си в Квартала. Дисциплината и волята, които даваше спортът, не му позволяваха да отпусне съвсем края. Имаше една кутия за обувки, пълна с медали, ама медали не могат да се ядат, затова понякога се налагаше да напука каската на някое гъзе и да му вземе кеша или да отвори някоя кола и да й думне касетофона. Никога обаче не се възприемаше като престъпник, възприемаше се по-скоро като оцеляващ. Като създание от улицата нямаше особен морал, но имаше силно чувство за справедливост. Тази комбинация понякога го правеше опасен и доста хора се бояха от него, защото изблиците му на гняв бяха пословични. Изблиците му на справедливост - не толкова.

Варела подкара колата и хвърли касетката на „Рън Ди Ем Си“ в жабката. Пусна „Мейдън“ Точно започна „The Trooper“, когато пристигнаха пред заложната къща. Изчака Силвестър да паркира зад него, тогава в Квартала още се паркираше лесно, не бяха настъпили времената, в които селяните си купуваха трошки от автоморгите в Италия и Германия дори за кучето и за котката, ей така, да си имат и да дозадръстят Мордор, който през тези години се превърна в най-голямото село в България. Важно е да се отбележи, че „селянин“ не е географско понятие, а състояние на духа. Може и в центъра на Мордор да си роден, и пак да си китен простак.

Силвестър излезе от астрата по-лесно този път. Рачо послушно застана до колата в очакване на инструкции, държейки торбата с пиенето. Варела се сети, че в нея има бутилка уиски, приближи се до Рачо, извади я и удари голяма глътка. После седна на една пейка с олющена зелена боя в градинката до заложната къща. Само една дъска беше откъртена и дори можеше удобно да се седи, което не беше типично. Запали поредния фас. Яко пафкаше, ама изплюваше фасовете сутрин на тренировките.

Долф седна до него, а Силвестър - на пейката срещу неговата. Рачо, който все повече заприличваше на зомби с камба, не посмя да седне, стоеше си прав в очакване Варела да му проговори. Самбистът го изгледа от долу нагоре леко примижал, защото слънцето му блестеше право в очите.

- Казвай сега тука каква е играта, тясно е вътре, после ще ги викнем и тях...

Рачо беше разбрал, че не е на далавера, ако се подмотва, и започна да обяснява бързо, като се опитваше да не пелтечи както в началото.

Оказа се, че заложната къща беше центърът на лихварската дейност, с която Плъха беше заробил половината Квартал. За да не се разкарва Рачо, хората идваха тук и отчитаха дължимото си на персонала, който съответно после си се отчиташе на мистър Симитли.

- И колко души ви висят?

- Ами поне неколкостотин души са, не съм ги броил точно, то се мени бройката през цялото време. Вътре в техния тефтер ги пишат, аз само го проверявам веднъж седмично...

- На каква лихва давате заеми?

- Ами на десет-петнайсет процента, както дойде.

Варела възмутено изсвири.

- Баси, десет-петнайсет процента на месец не е ли малко много бе, Симитли?

- Не е на месец, на седмица е толкова лихвата...

Самбистът примигна учудено. После отмести погледа си от касиера и се загледа в хората, които вървяха по близкия тротоар. Една петдесет-шестдесетгодишна жена мина покрай тях, кимна на Рачо и се запъти към заложната къща.

- Ето такива лелки са ни половината. Кат’ им свърши заплатата, а не е дошъл още авансът, идва, зема четирийсет-петдесет лева, пък после ни връща седемдесет-осемдесет. Ама нали трябва да си нахрани децата...

- Ясно, млъквай, разбрах какво правите, шибани кръвопийци и лешояди сте вие...

Рачо тръгна да казва нещо, но се усети и си затвори устата, преди да е издал звук. Това определено го спаси, защото гневът в очите на Варела не предвещаваше нищо добро.

Варела запали цигара от фаса, който държеше, и вдиша дълбоко дима. После отпи от хубавото уиски. Не обичаше червеното джони, ама това ставаше. Отне му почти цяла цигара време, за да се успокои. После бавно заговори:

- Гледай сега, педал. Отиваш вътре с братята и вземаш тефтера. После казваш на персонала, че тази заложна къща вече е наша. Долфи, прасни им по един шамар на калитковците вътре за профилактика, да знаят, че сме сериозни, и да те запомнят. После ти, Рачо, ми носиш техния тефтер. Ще го дадем на Петър да го разгледа със счетоводителя и двамата да преценят как да се действа. След това отиваме до тоя „клуб“, за да видим за какво иде реч, и смятам, че сме приключили с обиколката, а?

- Еми т’ва е, да. Юри Педала, сега нямаме друг такъв пациент, на няколко месеца изскача такъв, курвите, „казиното“, заложната и „клубът“. Наркотиците е отделно. Ще правим нов клуб сега, персоналът е вече в мазето, чака, ама досега търсихме хубаво помещение - хем да ни е в района, хем да не се конкурира с играта тука...

- Марш за тефтера, боклук, не мога повече да те гледам...

Братята едва догониха Рачо, толкова бързо се ускори към вратата на заложната къща. След по-малко от три минути излязоха. На вратовете и на двамата братя вече имаше по дебел златен ланец. Влизаха в образ, а и нямаше да изостават от батко си все пак. Рачо боязливо подаде тефтера на Варела, усещаше, че самбистът може във всеки момент да го разфасова. Качиха се в колите и бързо потеглиха към „клуба“, който беше наблизо. Всъщност в Квартала всичко се намираше наблизо с кола.

Петър и другите мускетари бързо решиха лихварския казус с помощта на Игнатов, който прекара няколко дни в заложната къща и систематизира цялата информация. За комарджиите, връткаджиите и разните подобни индивиди ситуацията не се промени въобще, но на всички обикновени хора лихвите и заемите бяха опростени, като им бе обяснено, че това се случва благодарение на „Звеното“. Ставаше дума за всякакви хора от Квартала. Двеста петдесет и четирима души по-точно.

Полицията издирва 385 жени на възраст между 14 и 35 години, за които се предполага, че са били отвлечени и принудени насила да проституират някъде в България или в Европа. По неофициални данни обаче българките, проституиращи в чужбина, са над 30 000.

Момичетата се набират по разнообразни начини. Обикновено това става чрез обяви във вестници, които предлагат работа в чужбина, брак с чужденец, или чрез провеждане на конкурси за фотомодели с гарантирани договори в чужбина.

Една голяма част от подлъгваните са подмамени с обещание за осигурена работа в хотелиерския и ресторантския бизнес като камериерки и сервитьорки...

От доклад на фондация „СтопХюманТрафик“

Спряха пред „клуба“, който се помещаваше в масивна постройка на края на Квартала. Варела се сети, че това беше читалище някога, преди да се развихрят промените. Като малък, преди родителите му да се пропият и да влезе в Спортното, беше ходил да свири тук на пиано. Подсмихна се леко при този спомен от едни времена и за едни неща, които му изглеждаха, сякаш са се случили преди стотици години и на друг човек. Слабото момченце Ясенчо, за което казваха, че има невероятен талант за деветгодишно дете, и на което предсказваха светло бъдеще в музиката, отдавна бе мъртво, а на негово място се беше появил Варела - свиреп квартален хищник със склонност към садизъм и с неконтролируеми изблици на агресия. Това май беше поредната проява на чувството за хумор, с която Вселената показваше колко я боли фара за обитателите й.

Варела, който не беше пускал бутилката „Джони“, загаси двигателя, излезе от колата и махна на Рачо да се приближи.

- Колко души, колко мацки, колко пари? Говори, парцал...

- Има трима наши вътре - двама охрана и един нещо като управител. То им личи кой какъв е, единият е по-голям от твоите горили...

- К’во каза? - погледна го строго Долф.

- Нищо, нищо - усети се мистър Симитли, но вече беше късно, защото поредният шамар го свали на земята. Този път не изпадна в безсъзнание, което си беше истинско постижение.

Варела стъпи върху гърдите му и изръмжа:

- Продължавай да говориш!

- Има десетина момичета - бръмчалки са. Те са си наши, добре работят, дресирани са вече, от бая време са тук. Закачени са на хероин повечето и са послушни, а тия, дето не слушат, Шопара ги оправя...

- К’во е Шопара бе, харпун?

- Охраната е, той е приятел на Плъха от казармата. Тогава бил сто и двайсет кила, сега е сто и седемдесет. Много яде. Тука седи най-много, ама като има екшън, го вика, викаше - поправи се Рачо - Плъха да помага...

Долф и Силвестър се спогледаха и се ухилиха.

- Май че ядем свинско с теб, барато, така ми се струва.

Варела им махна да мълчат.

- Има ли още, бе, не ме карай повече да те питам!

Рачо изквича, защото самбистът премести кубинката си върху слънчевия му сплит и усили натиска.

- Нали ти казах, бате, има в мазето още петнайсетина - май са толкова, може и да бъркам с една-две, ама са толкова некъде новите пички. Те са пресни, сега са гепени от провинцията и ги дресираме в мазата. Още се опъват некои, ама после бързо окапват.

- А бе ти за к’во говориш, бе? К’во дресиране?

- Бате, сега са дръпнати пичетата и още не слушат. След неколко седмици ще ги пуснем да жужат, малко да се позакачат на кафевото, да им направим малко снимки още как ги шиба Шопара, малко още бой да изядат и ще омекнат. Сега ако ги пуснем да бръмчат, може да отхапе некоя на некой клиент кура, на мен на една предишна партида за малко да ми се случи... - Рачо дори се засмя, сякаш беше казал нещо изключитено смешно, но смехът му рязко спря, когато върхът на кубинката на Варела се вряза в слепоочието му и го нокаутира.

- Долф, вкарай тоя боклук в багажника и като свършим тука, искам да се затвори в някоя стая в подземието. От най-далечните. Ще го подържим с неговата пача няколко седмици, може да е пропуснал да ни каже още нещо. Виж как изпусна да ни съобщи, че отвличат момичета и ги продават после, тези мърши... - И Варела ритна за последно касиера на Плъха.

Долф хвана с една ръка мистър Симитли, отвори багажника и го метна вътре като торба с боклук. Тресна капака и погледна очаквателно Варела.

- Кажи к’во ще правим, Варелче? Мноо искам да го видим тоя Шопар.

- Ей сега ще ти кажа какво правим, батенце. - Варела остави бутилката уиски на покрива на колата и се разтегна, както правеше преди спаринг. - Влизаме вътре, убиваме мъжете от бой и се разбираме с момичетата, ей т’ва правиме...

Долф кимна одобрително, Силвестър вдигна палец, облегна се на колата и взе бутилката уиски.

- Я дай да фрасна и аз едно от това, чуждоземското, за отскок. - Отпи една глътка и отвратен, сбърчи нос. - Брат ми, требе да си носим ракия следващия път, предлагам, тея помии не стаат.

Варела се ухили. Колкото повече опознаваше братоците, толкова повече му допадаха. Най-много харесваше факта, че в тях нямаше капчица фалш. Бяха истински през цялото време и не се правеха. Бяха си просто те самите. Тук и сега.

- Аре да влизаме и ще се оправим в движение. Гледайте да не опухате някой пациент, то е рано, ама не се знае...

Влязоха в тесен и тъмен коридор, в чийто край имаше врата, изпод която се процеждаше светлина. Варела я отвори и се озова в помещение, смърдящо на мухъл. Някога тук свиреше на пианото. Сега се чуваше гадно турско маане. Махна на братята да го изчакат в коридора. Зад бюро до вратата седеше дребно и невзрачно типче, което отегчено четеше вестник. Когато видя Варела, веднага започна да рецитира. Звучеше като робот от стара руска фантастика.

- Здрасти, пич. Чисти са момичетата, хубави, трийсет марки свирката, петдесет марки половин час ебане, осемдесет марки цял, а за триста си я вземаш у вас. Ей ги е каките, харесай си, парата - при мен.

Варела кимна, после хвана масивния телефон с шайба, който седеше на бюрото пред типчето, и мощно го заби централно в лицето му. Пръсна кръв, рецепционистът се свлече назад по стола. Вестникът беше ,Чук-чук“. Какъв тъпанар трябва да си, за да разглеждаш порновестник в публичен дом, си помисли Варела, но мисълта му беше прекъсната от едър младеж, който налетя, крещейки:

- Шопааааар, шопаааааар, нападнаха ни...

Успя само два пъти да каже „шопар“, защото Варела го засрещна и му направи такова раменно премятане, че направо го размаза в пода. Пичът си остана там сякаш забит в земята.

Няколко от момичетата, които седяха на дивана в дъното на помещението, се разреваха.

От горния етаж се чу мощен бас:

- К’во си се разбучал, майка му д’еба?

После на стълбите се появи и самият Шопар, който определено заслужаваше името си. Беше висок над два метра, а фактът, че беше само по боксерки, усилваше естетическия ефект с няколко степени. Пичът беше огромен и наистина приличаше на шопар. Тлъстините му преливаха отвсякъде, а черната четина, която покриваше тялото му, обясняваше напълно прякора му. Дебелакът бавно заслиза по стълбите, като не спираше да гледа гадно към Варела. Едри капки пот капеха от него по изтритите стъпала.

- Ей сега ще ти счупя врата, момченце. Келеш, к’во се правиш, к’во идваш тука да правиш циркове? Ни знаеш с кого, ни знаеш какво, тъпанар. Дори се чуда дали да не ти пръсна и на теб трътката както на оная малка мърла горе преди малко.

Застана по средата на помещението и присви очи към самбиста. Явно беше късоглед. Варела наклони глава, чудеше се дали може да се справи с това огромно туловище. Не му се отдаде възможност да провери обаче, защото една огромна лапа го отмести встрани.

- Варел, остави ни малко и нас да си поиграем, батко - включи се Долф и заедно със Силвестър налетя на Шопара.

Дебелакът имаше време само да премига учудено, преди да бъде буквално премазан. Един тупаник на Долф го хвърли встрани, където се надена на левачката на Слай, която го подхвърли обратно, където вече се вряза с чело в парния чук на замахналия отново Долф. Това беше и финалът на битката. Шопара изгрухтя, подбели очи, падна на колене, после - по лице, като при падането си разби носа.

Силвестър изсумтя презрително и се изхрачи върху припадналия дебелак.

- Свинче си, не шопар.

Варела се беше почувствал, все едно е гледал „Джурасик парк“ от първия ред в кино „Сердика“. Баси машините! Личеше им, че са свикнали да се бият заедно и в синхрон. Запали цигара и седна на един стол срещу момичетата, които гледаха пребледнели, без да издават звук.

- Дами, добър вечер. Ще карам направо. Ние сме новите собственици на територията на Плъха. С нас идват и нови правила. Всяка от вас, която иска да си тръгне, е свободна да си върви веднага. При нас няма да се работи насила. Която иска да остане и да бачка, е повече от добре дошла. Уверявам ви, че с нас ситуацията ще е сто процента по-добра, отколкото с Плъха.

Първоначално повечето момичета не реагираха. После една стана и плахо се приближи до Варела:

- Благодаря. Живи да сте с твоите приятели. - Стисна го за рамото. - Почти година не съм излизала от тая сграда. Счупиха ме от ебане, а дойдох в града да ставам сервитьорка уж. Ужас беше, а най-гадното беше тая свиня. - Засили се и изрита Шопара с острата си червена обувка в ребрата, по-скоро в планината сланина, която покриваше мястото, където трябаше да се намират ребрата му. - Отидете в мазето, там е страшно, докараха ги новите момичета преди няколко дни и почти не са им давали да ядат и да пият вода. И нас така ни мъчиха първите седмици, да сме омекнели, така викаха тези боклуци. - Пак се засили, изрита свинята на земята и без да поглежда назад, излезе от стаята...

Варела я догони навън и й даде няколко банкноти.

- Вземи, вземи, да имаш, за да се прибереш...

Момичето плахо му се усмихна, доближи се до него и го целуна по бузата. После, отдалечавайки се по малката квартална уличка, сякаш се стопи в мрака.

След около десет минути повече от половината мацки бяха събрали малкото вещи, които имаха, и си тръгваха. На всяка Варела даде малко пари. Някои му благодариха, други - не.

Останалите момичета не бяха мръднали от дивана и го гледаха въпросително. Варела седна на стола, запали цигара и им каза:

- Мацки, оставям ви да се оправяте тази вечер сами. Утре-другиден ще изпратим човек да въведе ред и ще видим кой, какво и колко. Почивайте сега, работете, ако искате. Искам само да ми кажете къде държат тези нещастници парите и ключа за мазето.

Мацките му казаха всичко. Той прибра парите в последния си свободен джоб, оказа се, че няма да му трябва чанта или раница в крайна сметка. През това време Долф и Слай бяха вързали здраво Шопара, другата охрана и „управителя“ и ги бяха затворили със запушени усти в един килер, за да се свестяват на спокойствие.

Варела отиде в малкия вътрешен двор, който се намираше зад бившето читалище. Там беше вратата към мазето, където бяха новите „попълнения“. Варела я отключи и се провикна в тъмното мазе:

- Момичета, излизайте, свободни сте.

После се дръпна няколко крачки назад и запали цигара. Първоначално никой не се появи, но след около минута едно момиче плахо се показа и се огледа. Беше облечено с красива лятна рокля на цветя и едвам стоеше на краката си. Последва я красива орка в червен анцуг. Светлината на външната лампа падаше точно отгоре на излизащите момичета, като ги заслепяваше. След орката се показа красиво русо момиче с шарена тениска и къса пола, след това излязоха още няколко девойки. Застанали така под светлината на лампата, на Варела за момент му заприличаха на пеперуди, които кръжат около пламъка на свещ. Повечето плачеха и не знаеха къде се намират. „Това е обяснимо, при положение че последните дни са били изнасилвани, дрогирани, бити, оставяни без вода и храна“, помисли си Варела.

Едно от момичетата се поокопити и го попита:

- Наистина ли може да си тръгваме, господине?

Варела й се усмихна и кимна.

- Свободни сте. Ще ви дам пари да се приберете по домовете си.

Момичетата явно не можеха да повярват, но когато той извади една пачка марки и започна да им дава банкнотите, се поуспокоиха и една по една изчезнаха през малката врата, която водеше извън двора и далеч от това място.

Варела се върна в сградата и се обърна към братоците:

- Пичове, аз приключвам за днес. - Заизважда пачките от джобовете си и ги сложи на една маса. - Сега ще звънна на Иво да му кажа как е минал денят, но искам вие да закарате парите, колите и Рачо в Щаба. Вържете онези боклуци по-яко, да не могат да мръднат, а после се върнете с камиона за тях и ги заключете в подземието. С кола онази свиня няма да можете да я закарате май.

- Аааа, ше го нагодим, Варелче, нема нужда да арчим тунджа за тоя миндил. Ше го нагодим дебелака, да не одим на два курса.

- Окей, пичове. Става. Добра работа днес, браво!

Варела се ръкува с двамата мутанти, излезе навън и тръгна пеша. Искаше да говори с Иво и да изпие няколко бири по път. Наблизо имаше денонощен магазин, той си взе пет студени бири и вече зареден, набра Иво. Той се оказа заедно с Пешо и директно предаде телефона на шефа на „Звеното“.

Без да го прекъсва, Пешо изслуша Варела и му отговори с явно доволство:

- Евала, Яска! Перфектен си! Идеално си се справил с всичко, браво на целия екип. Аз щях да постъпя по същия начин. Утре, като станеш, ела в Офиса и ще измислим нещата. Браво още веднъж, т’ва ни е идеята.

Варела затвори телефона и го пусна в джоба си. Новата му квартира беше на пет минути пеша, но той искаше да си изпие бирите на чист въздух. Седна на една пейка в малкия парк, който се намираше до реката, която пресичаше част от Квартала. Запали цигара и се облегна назад, загледан в звездите. Отвори втората бира и жадно отпи. Смачка кутийката на първата и я запрати към близкото кошче. Не уцели почти с метър, но както е казал народът, „На който му върви в самбото, не му върви в баскетбола“.

Варела стана и отиде да пусне кутийката, където бе мястото й. От съседната пейка се чу хлипане, не беше забелязал, че там има човек, защото един поизбуял храст тип квартална полуроза скриваше видимостта. Надникна и видя момичето с роклята на цветя, което беше излязло първо от мазето. Беше толкова дребничко, че приличаше на дете. Свило се беше на края на пейката и тихо плачеше. Варела не искаше да го стресне и се прокашля. Момичето се сепна и го погледна през падналите върху лицето му коси, явно го позна, защото се отпусна. Ясен се чудеше какво да му каже и известно време само се гледаха.

- Ъъъ, искаш ли да изпиеш една бира с мен и да ми кажеш защо ревеш в този парк, вместо вече да си на половината път до гарата в някое такси?

Момичето стана и отмести косата от лицето си. Въпреки затвореното му и подуто от удар око си личеше, че е ужасно красиво. В погледа му нямаше и капчица страх, дори сякаш беше ядосано, че някой е чул как плаче.

- Ами май, като се замисля, няма къде да се прибера. И да, искам да изпия една бира.

След няколко часа Мира - така се казваше мацката, се прибра заедно с Ясен в неговата нова квартира, няколко дни по-късно, когато раните й позаздравяха, вече бяха любовници, а няколко месеца след това Мира стана основен помощник на Варела, на когото Иво делегира контрола върху цялата мрежа от пеперуди, който „Звеното“ спечели след победата над Акулата, Касапина и Ромео, но това вече е друга история...

Интерлюдия / В главата на Петър

С ръка на сърцето си признавам, че не очаквах да правим толкова кинти. Направо съм в шок. От друга страна, като се замисля, то все някъде трябваше да има пари в тази държава. Иначе тези мерцедеси по улицата няма как да ги обясни човек. Криза, криза, никой няма пари и фиууу -покрай теб минават по пет мерджана на минута. Явно някой някъде прави кеш, и то немалко.

Доста мисля по тази тема, защото не исках да тръгвам по този път и имах съвсем други планове. Някъде само преди година все още напълно вярвах, че докато уча, нещата ще се оправят, като се дипломирам, ще започна някакво истинско бачкане за истински пари, с всичките му екстри там - кариера, бъдеще. После жена, деца, а бе идилия. Ама кур идилия, кур бъдеще. Поне се усетих навреме, щото като се огледам около мен, и виждам тълпи от хора, които не са се усетили. Или не искат да се усетят по-скоро, не може да са толкова прости, статистически е невъзможно. Може би са пробвали, мечтали са и те и после валякът е минал през тях и са пуснали автопилота и вече гледат много-много да не се замислят. Защото, като се замислиш, става страшно, тогава виждаш истината. А шибаната истина е, че сме фундаментално преебани. Направо отвсякъде. Това само прилича на държава, има всички признаци на държава, ама всъщност не е. И ако искаш да успееш, и под „успееш “ нямам предвид да станеш някакъв милионер с яхти, имам предвид да можеш да живееш спокойно, да си храниш семейството, да си плащаш сметките, някоя почивчица, някое театърче, такива работи, нямаш никакви шансове. Никакви. И това е, защото всичко е изгнило, всичко става по другия начин, по оня гнусния, мутренския. И тук не само за мутрите говоря, те са ясни, говоря за всичко и навсякъде. Нямаш никакъв шанс да успееш. Това е.

Е затова сега аз и побратимите ми сме в този филм. Не че е лошо, забавно е дори. Онзи ден си говорихме с Иво и ми стана малко тъжно какво каза той. Копелето ми каза: „Ами, брат, явно, за да успеем, трябваше да се откажем от мечтите си. “ Шибано ми стана. Шибано, защото беше прав. Щото сега сме големи гангстери, ама сме до уши в лайната и след последните екшъни вече няма как да излезем от играта. Само един избор има пред нас и той е да продължаваме да гребем по лайняната река, пък да видим докъде ще стигнем. Сега нещата изглеждат спокойни, но това няма как да продължи, уверен съм. Решил съм ей сега, след морето, да започнем да се готвим за следващата веселба. Такава ми е природата, не вярвам в глухата защита или чакането, вярвам, че най-добрата защита е нападението. За това обаче ще мисля след няколко дни, а сега Карадере ни чака. Мишката остава тук да пази фронта. Той е железен, ще се справи, а и като го познавам какво инициативно копеленце е, малко се плаша какво може да сътвори.

Втора глава - Да пребиеш присмехулник

Поправяй миналото, ръководи настоящето, предвиждай бъдещето.

Луций Аней Сенека

Когато ухапеш ръката, която те храни, съвсем логично е протегнатата длан да се свие в юмрук.

Стивън Кинг, „Сблъсък“

(Действието се развива няколко месеца след налагането на пълен контрол над Квартала.)

- Спасе, Спасееее, в България няма две положения, батенце. Тука или си китарист, или си каратист. Такава е ситуацията. - Мишо едва избегна едно суперковарно ура маваши гери^5. - Уф, баси копеленцето, т’ва за малко да ми откъсне главата. Ебах ви в японските простотии...

- Много говориш, Михаиле, пази си въздуха, като гледам, ти трябва - ухили му се Спас и посегна с кидзами цуки^6 към брадичката му.

5 Страничен ритник от карате. - Б. а.

6 Удар с предната ръка от карате шотокан. - Б. а.

Мишо сякаш само това и чакаше, избегна удара, рязко се хвърли в краката на каратеката, свали го на земята, извъртя се и усука десния му глезен. Спас изпъшка от болката и тупна няколко пъти татамито в знак, че се предава.

- Имам си въздух, сенсейче, имам си. - Мишо пусна крака му, претърколи се и се изправи със скок. - Имам въздух за теб, за мен и за още петдесет души, не ме мисли мене. Това ви е драмата на каратистчетата, че много се филмирате покрай тия японски тарикатлъци, а батко ти е прост човек, но ефективен. Не мога да ритам като теб, не ставам за Брус Ли, не ставам за Чък Норис, няма и да се опитвам, ама добарам ли те, братчето ми, добарам ли те, си довиждане...

Мишо подаде ръка на Спас и му помогна да се изправи.

- Факт е, Михаиле, с теб мога да се бия само от стойка. Супер неприятно копеле си, когато влезеш на близка дистанция...

- Ааа, и твоят човек, другото каратистче Петър, и той казва същото. Ама с него е по-иначе, защото бързо превключва режимите, нали е универсален боец, и става мазало. Ей това, дето сега ти го причиних на глезена, той ми го е показвал. Нали напоследък се занимава с някаква разновидност на джиу-джицу от Бразилия. Един път, беше си лек спаринг уж, като превъртя, за малко да ми счупи ръката и да ме удуши... Такъв си е наш Пешо... Сигурно много се мъчат наш’те хора сега на Дерето.

- Ааа, сто процента се съсипват - включи се в разговора и Павката, който преди малко беше направил последна серия мъртва тяга и сега, седнал на лежанката, пиеше протеин от голяма чаша. Беше с тениска на „Слейър“ - На тази жега, на този горещ пясък, до това гадно море...

Трябва да им е страшна мъка. Смрад на гниещи водорасли, махмурлук, а бе заеби...

Мишо отиде до лоста и бавно направи няколко набирания зад врат. После отвори хладилника и извади бутилка вода, която излочи на екс.

- Пичове, аре стига спорт за днес, имаме да вършим работа. Отивам да взема душ, вие също се оправяйте и после искам да извадите от склада днешната поръчка за агентите от района. Викайте целия отбор да помага, товарете колите и като сте готови, елате да ме вземете от кръчмата. Днес ще обикалям с вас и братоците и ще наблюдавам дали всичко се развива, както е планирано. Ще гледам за издънки, контрола един вид.

- Готово, Мишо, оправяме се за десет минутки и започваме да разпределяме и да товарим. След час трябва да сме готови и ще звъннем.

- Идеално. Чакам да звъннете и започваме екшъна.

Мишо съблече самбистката си куртка, шортите и влезе в банята.

Марихуана се наричат изсушените (и понякога обработени) женски (съцветия) на някои видове коноп (Cannabis), когато са предназначени за употреба от човека с оглед на психоактивното им въздействие. Съцветията се състоят от женските цветове, техните околоцветници и прилежащите листа. Тези части на конопеното растение са по-нагъсто или по-нарядко покрити с жлезисти власинки (трихоми), които отделят капчици смола, състояща се от различни терпени, канабиноиди и други вещества.

Марихуаната обикновено е зелена на цвят, но може да бъде оцветена в различни оттенъци на сиво, кафяво или лилаво в зависимост от сорта, условията на отглеждане, начините на приготвяне и съхранение. Има специфичен мирис, който се определя от съдържащите се в нея терпени, и може да се опише като наподобяващ мента, лимонова кора, борова смола и сено.

Употребява се най-често чрез пушене, но може да се консумира сурова или да влиза в състава на различни напитки и ястия, например манагуа. Пушенето обикновено става под формата на самоделно свити цигари или чрез различни приспособления - лули, бонгове, наргилета.

Мордоропедия

Варела метна чувала, който беше пълен с разфасована на дребно и натъпкана в пликчета с различни грамажи марихуана и изкачи стълбите на спринт. Колата беше паркирана в двора на къщата на братоците. Новата ограда беше висока и от улицата не се виждаше нищо. След него от подземието се появи и Митака, който носеше на рамо още един чувал с пликове коз, а в другата си ръка държеше сака с амфетите. С тях беше страшна врътня - мешаш с аналгин и някаква пудра първо, за да не е толкова силно и да не им тече кръв от носа на хората, после мерене, после сипване в пликченца, а бе въобще - страшна занимавка. Геша и Драго седяха на една маса под навеса и нещо псуваха, защото се опитваха да вденат графика за разхвърлянето на материала. Графикът обаче беше плод на инженерната мисъл на Иво, който замина на морето с другите двама началници, и на пичовете сега им идваше леко нанагорно да сглобят схемата. Та затова и псуваха.

- Аре бе, кръгът „Мисъл“, к’во още седите там и сметате? Мишо ни чака да му звъннем, целият Квартал му се перка и пуши, дилърите са ошушкани от вчера и седят без стока, а вие ми седите тука и ми сметате сто години... - викна им Варела, след като хвърли чувала с коза в багажника.

- Чакай малко, Варел, стига пищя, не е шега работата. Още малко време ни трябва. Стига си ни напрягал, и без т’ва не ни е лесно да си припомним модела на Иво...

- Кое?

- А бе схемата му как се разхвърля мат’риала.

- А бе аре да ходим и да действаме, бе, какво си запецнал толкова с шибаните схеми, д’еба мама му! Да не е някаква висша математика т’ва! Имаме едни чували с коз, имаме различни разфасовки, имаме си дилъри... Трябва да им занесем мат’риала и да си вземем кеша, к’ъв ти е шляканият проблем, че си се увъртел толкова?

- А бе Варел, трай. Иво е измислил всичко като по часовник - кое, кой, колко и как. Той нали някога печелеше всички олимпиади по математика в даскалото. Сглобил е схемата като швейцарски часовник - откъде да се мине първо, колко да се остави, кой си е заслужил консигнацията, кой ще си цака напред за стоката. Трай малко, почти го измислихме как да стане...

- Ами добре, пичове, ще трая, то се е видяло. Мислех, че сме си престъпници някакви обикновени, а то се оказва, че сме станали кръстоска между зубър и дилър, да ви го намаам у човките... - напсува ги Варела, но си личеше, че е разбрал, защото вече не нервничеше, а влезе в приземния етаж на къщата на братоците, където се намираше кухнята. А в кухня един самбист винаги има какво да прави...

След още половин час багажниците на колите бяха натоварени с количества, разпределени според списъка на Драго и Геша, които въпреки че малко се бяха поозъбили, докато си припомнят инженерната и свръхпрагматична схема на Ивака, накрая що-годе успяха да я възстановят и сега всичко беше ясно.

Истината е, че преди да изцепят за морето, Иво беше написал подробни инструкции до бригадата кое и как става, но Петър беше скъсал листата с обясненията и на въпросителния поглед на Иво бе отговорил покровителствено: „Така ще вникнат в материята много по-добре, копеле.“ Всъщност първоначално имаше три модела на дистрибуция на коз и амфети (нямаше отделни дилъри за коз или за амфети, бившите момчета на Плъха и техните подопечни си бръмчеха универсално - през деня шиткаха коз, а по-късно обикаляха клубовете и пласираха прашеца на Минчо, или, както те го наричаха, „оркското бело“, и екстазиподобните хапове, които имаха доста голям успех), но с течение на времето моделът на Иво се наложи като най-прагматичен и най-функционален. Не че системите на Тонката и Мишо бяха по-лоши, но схемата „Иво“ се оказа най-работеща и без излишно мрънкане или спорове беше приета от Съвета на старейшините на „Звеното“.

Както каза Варела, всичко вървеше наистина доста просто. Търговската отстъпка варираше между 10 и 30 процента, което с оглед на голямото търсене, оборотите и качеството на стоката си представляваше една доста сериозна сума, когато се теглеше чертата накрая и дилърчетата пресметнеха какво от поетата си остава в техните джобове. Не трябва да се игнорира и фактът, че полицията грам не ги закачаше, все едно бяха невидими за патрулите в Квартала и околните територии. Протекцията на Боби Полицая се усещаше осезателно и беше направо комично да се наблюдава как дейността на „Звеното“ оставаше невидима за закона. А това положение имаше положителен ефект върху разкриваемостта на престъпленията в Квартала, защото, имайки вече достатъчно време за истинска полицейска работа - а не да се занимават с ловенето на усмихнати и спокойни хора, които пушат билки, вместо да си ебават дроба с долнокачествена ракия, -полицаите можеха да се занимават с истински престъпления. Айде, факт е, че амфетите не са толкова безобидни, обаче истина е, че човек трябва да релаксира както си иска, а не както някой друг му казва. Няма логика цигарите и алкохолът да са законни, а наркотиците и проституцията - не. Никаква логика няма.

Варела тъкмо дояждаше някаква манджа, сервирана му от една от почти невидимите и безмълвно присъстващи жени, появили се в къщата на братоците малко след нанасянето им в нея. Жената сякаш се бе изпарила в момента, в който постави чинията пред вечно гладния самбист. Петър беше изказал предположението, че тези мистериозни жени не са обикновена прислуга, а жените на братята, дресирани патриархално и по селски да не излизат от кухнята и да не се мешат в мъжките работи. Беше предположил също, че се появяват ротационно - една се грижи за тримата великани, а другите две - за децата им на село, но беше си казал да не се дълбае в подробностите. Какво се случваше в тази къща, си беше работа на братята, каквото се случваше в двора, мазето и започващото от него подземие, това вече беше изцяло работа на „Звеното“. Помещението под ресторанта продължаваше да е основният склад, но товаренето вече се осъществяваше през къщата, защото беше по-удобно и по-закътано, а и защото Петър беше започнал да преструктурира нещата. От известно време дори единствено подопечните на тримата му капитани се занимаваха с фактическата комуникация с дилърите, а Иво, Тонката и Мишо само дирижираха нещата отстрани. Ако имаше нужда от екшън, естествено се включваха братоците и всичко се решаваше много бързо. Та Варела тъкмо приключи с хапването, когато Драго викна от двора:

- Аре, Варел, звъни на Мишо, че сме готови...

Мишо не се дразнеше, че момчетата закъсняват с организацията, защото Пешо го бе уверил, че ще стане точно така. Педагогика било. Не се и тревожеше много, защото знаеше, че клиентелата им няма да избяга. Просто нямаха избор - ако искаха да си пазаруват материали в Квартала, трябваше да си ги пазаруват от тях. Допи кафето си и се качи на една от колите на „Звеното“. И той като Пешо не се вълнуваше какво кара, пукаше му само машината да върви като хората и в нея да има музика. Пичовете го бяха питали дали иска да му оставят лендкрузъра, въпреки че в случая им трябваше нещо по-мощно, защото, когато на Карадере, колкото и приказно място да е, паднеше дъжд, без джип човек започваше да страда от ограничена възможност да се придвижва, не че е страшно, но си трябва храна и вода, колкото и айляк да е положението. Та сега Мишо се качи в един голф двойка и след миг колебание сложи в касетофона албума на „Ред Хот“ „Blood Sugar Sex Magic“. Другата опция беше „Слейър“, но реши да си ги остави за следобеда, когато възнамеряваше да се позанимава с контрола над дилърчетата. Сега искаше просто да покара след колите на екипите и да наблюдава „местенето“ на стоката от „Звеното“ до дистрибуторите й. Още в гаража, когато ебаха пичката лелина на Плъха, още тогава почти всичките му се видяха съмнителни, имаха едни гадни погледчета, едно неприятно излъчване, и той не им повярва особено. Сподели веднага това с Пешо, естествено, но той отговори, че засега положението е такова, само с тях разполагат, и да не е толкова параноичен. Това му беше и основната слабост на Пешо, че има някаква нелогична вяра в хората и в доброто. Каква вяра, какво добро бе, няма такива неща. Това знаеше Мишо и на тази база беше изградил принципите си и начина, по който гледаше на света. Не само смъртта на близнака му от свръхдоза, тя основно, но и цялостната картина на ситуацията, боклуците и лайната навсякъде, немотията, оскотелите хора, чувството, че са в клетка през цялото време, всички тези неща бяха направили от Михаил едно мрачно и доста цинично копеле. Това обаче грам не му личеше външно, защото някакъв компенсаторен механизъм го караше през цялото време да се шегува, да се смее, хората дори го мислеха за веселяк - всъщност едно от доказателствата колко им разбират тиквите кой какъв е. Обади се на Долф, че тръгва и че ще ги догони на булеварда и съответно да потеглят. Време беше хората от Квартала и околните територии да получат дневната си доза кеф, удоволствие, бягство от суровата действителност, енергия или каквото там търсеха в коза и амфетите. Мишо пафкаше и перкаше яко, но много не се замисляше защо точно го прави, правеше го, защото си го кефеше. Зазвуча „The Power of Equality“ и Михаил наду колоните на голфа на зуко. Нечовешки албум беше този!

Самото „разхвърляне“ на материала бе лесна работа. Ненапразно е печелил някога олимпиадите по математика в даскалото, съгласиха се пичовете, след като си припомниха Ивовата схема. Графикът на екипите беше съвършено разчетен, за да е максимално ефективен и да се харчи най-малко време и бензин. Колата спираше на явката, отнякъде се появяваше баш дилърът за този сектор от територията, който в повечето случаи подаваше плик с пари и в замяна получаваше пакети с коз, „оркско бело“ и балкански екс. После изчезваше и след това си беше негова и на прилежащия му екип от подизпълнители задачата да разделя пакетите на по-малки, да свива джойнтове, а бе да върши всички неща, които трябваше да се вършат, за да може да си шитка стоката и да прави съответно пачка.

Та Мишо си слушаше „Ред Хот“ и караше след екипите. В момента се беше лепнал зад Драго и Геша, които, след като бяха загрели, явно бяха влезли в крачка и доста експедитивно се справяха със задачите си. Другите два екипа бяха придружавани от Долф и Силвестър - в една кола, и Арнолд - сам, в друга. Не че имаше нужда, напоследък бяха влезли в рутина, всичко вървеше спокойно, но Пешо изрично бе настоял гардът никога да не се сваля и всеки винаги да е подготвен за бой. Това не му пречеше да вярва в доброто, просто ако в Квартала не си готов за кьотек във всеки момент, по-добре е да не излизаш от вкъщи. Тази философия можеше да се прилага в много различни ситуации и Пешо я намираше за доста практична, затова и не възнамеряваше да й изменя, като влага положително мислене в игра, в която конфликтите и сблъсъците са неизбежни.

Мишо беше абсолютно съгласен с тезата за постоянната бойна готовност и предпазливостта и изобщо не смяташе да сваля гарда. Ходеше постоянно въоръжен и винаги имаше едно наум. Все пак не се занимаваха вече с нормалния бизнес и с работа като на сивите човечета около тях, които се опитваха да се измъкнат от тинята или просто да оцеляват, ама и двете неща не им се получаваха, защото всичко заставаше срещу тях, дори и собствената им родина. „Звеното“ си бяха станали истински престъпници, с всички произтичащи от това позитиви и негативи. Хубавото беше, че напълно осъзнаваха заобикалящата ги реалност, за разлика от обикновените хорица, които, когато не ги заблуждаваха вестници, политици и телевизия, успяваха много успешно да се самозаблуждават сами.

Запали си един тънък джойнт и затвори прозореца на голфа, за да не избяга драгоценният дим. Намали малко касетофона, а после превъртя напред „Under the Bridge“, защото му идваше лигава в момента. После си сипа малко (а бе не беше много малко) от „Минчо’с файнест“ върху кутийката на касетката и изшмърка белия прах, като се стараеше всичко да попадне в ноздрата му. Беше установил, че балансът между един средномалък коз и щипка амфети е много работеща комбинация, освежаваше го и го държеше в кондиция по идеален за него начин. Драго и Геша, паркирали на двайсетина метра пред него до едно магазинче, тъкмо приключваха поредната „транзакция“. В този момент Мишо видя в огледалото как зад него спира патрулка. Дръпна си силно от коза и задържа дима в дробовете си, после издиша бавно, натисна копчето на касетофона, трябваше вече касетата да се е превъртяла достатъчно. От колата зад него излезе полицай, който тръгна към голфа, и когато стигна почти до задната му врата, сякаш се сепна и спря. После се обърна, върна се в патрулката, натисна клаксона веднъж и потегли, заобикаляйки голфа на една боя разстояние. Когато вземеха нова кола, която колегите на братчед му не разпознаваха, понякога ставаха „инфекции“ и подобни неочаквани ситуации и затова с Пешо бяха измислили знак, по който местните полицаи да разбират, че колата е на „Звеното“. Знакът беше книга, кашон с неколкостотин бройки от която бяха намерили в подземията, докато разучаваха какво има в многото помещения. Във всяка кола, на кората отзад, над багажника, трябваше да лежи екземпляр от същата книга. Заглавието й беше „Повелителят на мухите“. Мишо вече я беше изчел два пъти и й се кефеше много. Кефеше й се, защото потвърждаваше теорията му за човешкия род.

Драго и Геша потеглиха и Мишо ги последва с голфа. Не след дълго завиха зад дълъг панелен блок и спряха на паркинга. Между паркираните коли, почти скрита от избуялите храсталаци, едва се забелязваше порутена беседка. Някога на мястото на сегашния паркинг имаше малка градинка. Мордор обаче не беше предвиден за толкова много автомобили и когато капитализмът дойде, всеки дебил реши, че трябва да си купи кола, за да се придвижва с нея абсолютно навсякъде и ако може, въобще да не слиза от нея. Скоро градът се задръсти с коли, а моргите за трошки в Германия, Швейцария и Италия пък се опразниха. Бая хора направиха състояние, продавайки тези шлякани автомобили в съмнително състояние и с превъртени километражи. Носеше се и легенда как една сутрин Милано осъмнало със задраскана табела на входа си и на нея пишело гордото „Дупница“ вместо името на града. Та Мордор се задръсти с десет пъти повече коли, отколкото можеше да побере. Трафикът стана непоносим, а местата за паркиране дори и в крайните квартали не стигаха. Съответно първа жертва станаха разни градинки, игрища, детски площадки и всякакви такива напълно ненужни места. Чий ще дирят навън децата, я марш вътре пред телевизора да си промиват мозъка като мама и тате, къде ще ходят да си играят келешчетата малки! Та в тази порутена беседка седяха група младежи, надигаха бири и цакаха карти. Когато Драго спря колата почти до беседката, единият пич се надигна, ухили се широко и почти извика:

- Ето ги и шерпите на удоволствието. Носят джойс за всички нас. - Допи си бирата и хвърли през рамо бутилката. - Извинете ме за момент, господа картоиграчи, но трябва да свърша малко бизнес, за да има после с какво да се забавлява и да прави бизнес нашата компания. Баси мързеливите тъпи копелдаци, добре че съм аз, иначе сега щяхте да си гледате „Дързост и красота“ по къщите без една ст’инка...

Дилърчето се казваше Коцето и беше типичен махленски келеш - тъп и нагъл поглед, мазна прическа тип „ранно футболе“, самочувствие до небето с нулево покритие. Само някаква искрица случайна предприемчивост беше станала причина да е в сегашната ситуация - дилър със собствен район в Квартала. Антуражът му изглеждаше смотано като него - същите неприятни изражения, дори еднакво облечени - ментета „Найк“, ментета дънки и горнища на анцузи „Адибас“. Коцето ги беше вербувал внимателно, като явно бе акцентирал на тъпотата и лоялността, и макар и прост, беше успял да създаде работещо подобие на екип. Драго тъкмо излизаше от колата, когато голфът спря до тях. Мишо излезе, в ъгъла на устата му висеше фасът от слимчето, който явно беше загаснал. Той седна на капака на голфа, бръкна в джоба си, извади евтина запалка и си запали фаса отново. Допуши го с яка дръпка и после хвърли картончето в прахта. В този момент Коцето, явно решил да блесне пред момчетата си, направи няколко големи крачки, беше бая дългуресто копеле, и застана пред Мишо.

- Ти па к’ъв си бе, харпун? К’во спираш тука тоя шлякан голф и ми се ръгаш бе, ш’ти еба пичката лелина!

Мишо не отговори, само погледна дилърчето в очите. Пешо се оказа прав, като каза, че със сигурност дилърите, присъствали на опознавателната им среща с Плъха, няма да помнят лицата им поради стреса. Беше седял на два метра от този нещастник и ето, той въобще не го помнеше.

- Отговаряй к’ъв си ти бе, глупак! Отговаряй, че ш’ти напраа главата мека!

Вместо отговор Мишо издуха в лицето му всичкия дим, който беше задържал в дробовете си. Коцето посегна да го удари с някакво подобие на кроше, но в този момент Драго хвана ръката му и рязко го дръпна. Дългучът едвам успя да запази равновесие.

- Коце, от нашите е. Седи мирен и ела да вършим работа. Вади парите. Носим ти поръчката -едно кило коз на по петдесетици и един плик със сто грама амфети. Хапове си казал, че не ти трябват.

Коцето приглади мазния си перчем и се ухили широко.

- Е що не казвате, че младежът е от наш’те хора, ше стане беля некоя така, после ше ми се сърдите, че съм го пратил у болницата. - Прегърна Драго през рамото, той не се отдръпна, но пролича, че не му стана приятно. - Аре, Драгойчо, аре да ме пуснеш на консигнацията вече, требе да съм се доказал, ский к’ъв оборот ви праим. Немате си по-добър работник от мен, кълна се. Пък и съм най-големият пич. Виж каква бригада съм ви събрал да бръмчат. Кажете - обърна се към своите хора, - кажете му, че съм най-стабилният, компанията!

Келешите в беседката започнаха да бучат, че бил много стабилен и страшен пич, но Драго им махна да млъкнат.

- Давай кеша, Коце, давай парата, че имаме още на сто места да ходим. Няма да те чакам цял ден да ръсиш мозък тук, да те шибам у хумориста. А най-смешното е, че и консигнация искаш. Не си се доказал още, има време. Ще чакаш, давай кинтите сега.

Коцето бръкна в джоба на позагубилото белотата си горнище „Адибас“, извади руло от навити и пристегнати с ластик банкноти и ги подаде на Драго. Той ги разви и преброи и кимна на Геша, който хвърли два плика на земята до краката на Мишо. Дилърчето отиде до него, надвеси се и го погледна отблизо в очите.

- Нещо още на карате ме гледаш, пич, нещо не ме харесваш май. Да не съм ти изял закуската, наебал някой от родата ти, нещо такова, а? Щото иначе не се сещам к’ъв ти е проблемът.

Мишо отвърна на погледа му напълно отпуснат и без да реагира по никакъв начин. Леко изтръпнали, Драго и Геша очакваха всеки момент на техния капитан да му кипнат лайната и дилърчето да стане на парчета месо в кървава локва, тъй като бяха много добре запознати с гибелния гняв на Михаила Пелеев. Той обаче дори не трепна, само гледаше дилъра право в очите. Коцето не издържа дълго, отвърна поглед, дръпна се крачка назад и рязко замахна към челюстта му, но Мишо даже не мигна. Юмрукът спря на милиметър от лицето му. В този момент дилърът избухна в смях:

- Еййй, голем си образ, начи. Аз се ебавам с теб, ти направо се парализира, гледай, не можеш да мръднеш от шубе, ебах те у сладура. Спокоооойно, батко ти Коце е пич и наши хора не трепе.

В този момент Геша вече започна да пребледнява, а наглото дилърче продължи:

- Аз се ебавам, трябва да ни е по-весело, такова, не може само да сме сдухани като тебе. Нищо, ти си нов и ще се научиш, нема да се плашиш, и ти ще станеш пичага като мен един ден.

След тези окуражителни думи дилърчето се наведе, взе си двата пакета със стока, театрално се поклони на Драго и Геша, изсмя се отново и се оттегли при аверчетата си в беседката да си доразцъкат сварката, преди да се заемат с шиткането на материала. Пичът все още не можеше да проумее как някой, който кара очукан голф двойка, може да е по-високо в йерарахията от тези, каращи нов пасат. Направо му беше абстрактна идеята как има хора, за които колите са само средство за придвижване, а не признак за положение в обществото.

Мишо се обърна, намигна на Драго и Геша да не се спичат, качи се в голфа и потегли, без да обели и дума. Драго и Геша, видимо облекчени, го последваха с пасата по тясната уличка покрай блока, после го изпревариха и се насочиха към поредната явка.

Михаил заряза колата до кръчмата и влезе в близкото магазинче, което беше класическо за Квартала - малко, бивш гараж, заредено с най-необходими неща, без глезотии. Водка, ракия, бира, хляб, майонеза, кренвирши и картофи имаше винаги, но ако човек проявеше претенции за нещо повече, просто трябваше да забрави. Той поздрави продавачката и купи двайсетина кена студена бира плюс пет кутии цигари. След това, така добре натоварен, се отправи към двора на близкото училище, където по това време обикновено се събираха местните гаменчета. Пътем звънна на Драго и на Геша да дойдат.

В двора пичовете разцъкваха баскет на единствения оцелял кош. Беше жега, но въпреки това те се раздаваха в играта. Мишо седна на желязната основа на коша и нареди пред себе си бирите, после отвори една и жадно отпи. Няма такъв кеф като първата глътка бира в горещ летен следобед! После се провикна:

- Алооу, спортната младеж, искате ли да изкарате по едни бързи двайсет кинта на калпак?

Играта мигновено спря и пичовете го обградиха. В този момент пристигнаха Драго и Геша.

- Пичове - обърна се към тях Михаил, - вие ме познавате и знаете, че съм точен. Седнете, вземете по една биричка и ще ви светна каква е задачката...

Карадере е най-южната местност по Варненското Черноморие. Намира се между град Бяла и село Горица в близост до северните склонове на Стара планина и недалеч от защитената зона Иракли. Местността е дива, няма инфраструктура и точно затова се харесва от много туристи. Плажът е чист, некаменист, на места граничи с гора, другаде -с храсти. Има добри условия за сърф и палатков туризъм.

Мордоропедия

Точно в този момент на около 400 километра от тях Иво припадна блажено под тентата, защото последната глътка мента го занити като в приказките. Свлече се, сякаш костите му бяха сглобени от конструктор „Млад техник“, лежерно, на сегменти, но къмпинг автопилотът му се включи и той припадна почти изцяло на сянка. Само левият му прасец остана на слънце, а следобедното слънце на Карадере не е шега работа, много фриволни и лекомислени летовници са си сменяли кожата там. Пешо и Тонката бореха жегата по-радикално. Бяха занесли втората тента във водата, на плиткото, и я бяха закрепили с камъни. Морето през този ден беше плоско като палачинка, нямаше никакви шлякани вълнички да им се пречкат и да им развалят нирванката. Под сянката на тентата бяха сместили малка къмпинг маса и два рибарски стола. Пиеха мастика. А бе като цяло им беше много добре...

Шанаджия: мошеник, измамник; отклонил се от правилата дилър.

БГ жаргон

Няколко часа по-късно гаменчетата баскетболистчета се върнаха при коша в двора на даскалото. Мишо не беше мръднал от старата си позиция и се наливаше с бира. Някакви бамбини ученички го бяха налазили, но той много-много не им обръщаше внимание какво приказват и само им се усмихваше.

- Бате Мишо, свършихме работата - докладва един здравичък младеж с обърната назад козирка на шапката.

- Всички от списъка ли обиколихте, пичове? От всичко ли ми взехте? - Михаил погледна към Драго, който, вече паркирал до училищната ограда, утвърдително кимна. - Е, браво, евала, пичове, стабиляги сте.

Мишо се изправи, допи последната глътка от последната кутийка бира и извади от джоба си малка пачка банкноти. Тийнкифлите се размърдаха и разшумяха. Малки бяха, но кълвяха вече на кинти. Планът да се създаде поколение, което да набляга на материалното и тотално да загърби духовното, работеше вече със страшна сила. Михаил преброи младежите, бяха седем, отброи няколко банкноти и ги подаде на здравичкия.

- Вземи, пич, заслужихте си ги. Искам Трайчо Костов по въпроса. Сложил съм ви малко отгоре, да се почерпите като хората. Може да ги дръпнете и тези гейши, аз съм ги подгрял...

„Гейшите“ се разкикотиха, а Мишо се обърна и тръгна към колата.

- Карайте към Офиса, имаме да провеждаме експеримент, колеги.

Експериментът стартира след около час и се състоеше от серия емпирични изследвания, които Мишо проведе в Офиса зад кръчмата на бай Спас. Начинът, по който баскетболистчетата заработиха парите, се изразяваше в това, че разделени на групички и возени от Драго и Геша в две различни коли, те обиколиха цялата територия на „Звеното“ и си купиха от материала на съответните дилъри. Драго и Геша, скрити в колите наблизо, само посочваха явките на дилърчетата и после, снабдени с пликове и химикалки, прибираха материала в съответния плик, който надписваха с името или прякора на дилъра, отговарящ за района. Записваха и цената, на която се търгуваше в конкретния случай стоката. А бе с две думи направо изръчкаха махалата за наркотици и за няколко часа обиколиха всички, които уж работеха за тях.

Та сега Мишо хвана и изсипа сака с „пробите“ на масата. После отиде до уредбата и пусна един жесток албум на „Отекър“, препоръчан му от един пич, който много чаткаше от музика и просвещаваше народа от малко щандче, намиращо се във фоайето на кино „Левски“ срещу парка „Заимов“.

- Слушайте, пичове, слушайте. Нечовешки е този албум!

Драго и Геша, седнали един до друг на едно бюро, всъщност си беше ученически чин, държаха химикалки и пред тях бяха отворени тетрадки. Изглеждаха, все едно имаха класно по нещо и изчакваха темата.

- Тааакааа, момчета - продължи Мишо. - Сега започвам да правя качествена проверка на стоката, която нашите подизпълнителчета разпространяват. От вас искам да пишете каквото ви диктувам. Единият ще пише характеристиките и мои забележки, а другият - цената, за да сравним дали някой не прави повече пари, отколкото трябва, на гърба на уважаемите ни пациенти, за чието веселие сме поели ангажимент.

Мишо увеличи музиката и издърпа до масата едно меко и леко опърпано канапе. Нужно му беше удобство за този експеримент. Освен купчината пликове с материала, надписани с имена и цени, на масата пред него имаше шест други неща - малка дървена луличка, огледало, което беше гепил от тоалетната на ресторанта, обикновена запалка, отрязана сламка - някъде към 7-8 санта, чист парцал и една карта от „Булфон“

Мишо взе един плик от купчината и каза:

- Започваме, пичове! - Извади пакетче с коз от първия плик, отвори го, натъпка луличката, запали и мощно дръпна. - Пишете, т’ва е от Джуката. - Погледна бележката в плика, за да е сигурен, задържа дима за около десет секунди и после издиша с погнуса. - Пиши, Драго, копеле, козът е жмел, не е от нашия, ше го шибам у парцала. - Мишо изтръска лулата в ръба на масата и отвори другия пакет, който беше с амфети. Изсипа малко амфети, наряза си една тънка черта и я шмръкна. После избърса остатъка от огледалото с парцала. - Записвай, Драго, разреден ни е прашецът, д’еба. Този пичага здравата ни работи. Пиши амфети - греда, коз - кур. Геш, отбележи и цени. Там не се ебава. Пиши, начи, че козът струва...

„Експериментът“ продължи няколко часа, Мишо почива само веднъж, и то само за да изпие една бира. По време на опитите пиеше само студена вода. Да не си развалял вкуса, така им каза. След всяка линия или дръпка коз Драго и Геша го гледаха с все по-голямо страхопочитание. Количеството екстри, което пое Мишката, можеше да гътне за норматив малък ямайски отбор по крикет, но на нашия човек почти не му пролича, че е високо на черешата, само очите му бяха станали кървавочервени и движенията му - една идея по-насечени. Иначе минаваше от плик на плик като машина, все едно работеше на поточна линия. Шмъркаше, пафкаше, диктуваше. Яко псуваше също де, защото повечето материал се оказваше не точно този, който „Звеното“ продаваше. Накрая от последния плик извади голям конус, помириса го, усмихна се широко и го остави до огледалото, после директно си щипна от пакетчето с амфети и шмръкна. Пак се усмихна и кимна, запали конуса и доволно заключи:

- Ей този младеж, Марто, е образцов. Всичко е окей при него. Ами, пичове, смятам, че приключихме. Ще им се ебе пичката лелина на тези манафчета лъжливи, ама това утре ще стане. Сега ме оставете тук, смятам да дремна в Офиса, вие ходете да почивате. - Дръпна си и се усмихна блажено, притваряйки очи. - А утре, момчета, елате да пием кафенце към десет-десет и половина. Ще имаме много работа, ама много работа наистина. На братовчед ми също му се очертава да има сериозна активност. Утре съвсем ще се прочуе. А онова лайно, Коцето, ще бере суперсериозни ядове, хероин ще слага в марихуаната и прашеца нещастникът смотан. Утре ще го разкатая, аре сега ме оставете да дремна, че май малкооо попредобрих. - Дръпна си пак от джойнта и сякаш се унесе.

Геша отиде до него и понечи да вземе горящия фас от ръката му, но уж спящият Михаил отвори очи и го плесна по ръката.

- Не, копеле, недей. Това ми трябва - и дяволито му намигна.

Сутринта на следващия ден Мишо ги посрещна суперсвеж, пиеше кафе, кола, вода и бира под сянката на ореха. Държеше тетрадките с данните от „експеримента“ и пишеше нещо на един лист.

- Браво, пичове, тъкмо навреме сте. Гледайте бързо сега какъв е филмът. Драго, Геш, вземате този лист със списък на шматките, които ни пържат, и си ги разделяте тези келеши. После аз вече съм звъннал на братчеда, да знаете, действате по програма и разнасяте. На тези измамници от списъка им давате по двойно от всичко. Кажете им, че е бонус. Бобката ще ви следва от дистанция със своите хора и после ще ги лови с материала и ще ги прибира в ареста. Ние с него сме се разбрали к’во да ги прави тези охлюви след това. Няма да ви разказвам, че е дълго, ама вече няма да играят тук, а повечето дълго няма и да ги видим. Не се притеснявайте от показания, те няма да видят свят и като цяло тези измекярчета мизерни сега ще го издухат могъщо. После искам да се хванете с Марто, той е пичага, и да сглобите график опразнените територии да не остават без снабдяване дори и за ден, малко ще се поозъбим, но вече никой няма повече да ни пържи... Арнолд идва с мен. Отиваме на гости на Коцето, знам вече къде живее тая гнида.

Вратата на апартамента падна навътре и в коридора се вдигна прах. Проскубана котка панически избяга. Михаил мина пред Арни, който само „леко“ беше подпрял вратата. От хола се чуваше музика. Михаил се засили натам почти спринтирайки, отвори вратата и видя Коцето, който, пристегнал с мърлява вратовръзка лявата си ръка, тъкмо се опитваше да нацели вената си със спринцовка. Мишо го ритна централно в лицето. Плисна кръв, дилърчето се залепи на стената зад него, удари си главата от ускорението и се свлече на дивана, който определено беше имал много по-чисти времена. Това сигурно е било някога, много отдавна де, защото приличаше на нещо, което би могло да се види на бунище, а не в къща. В апартамента смърдеше на гнило, на кисело зеле и на коз, а от огромна уредба „Панасканик“ кънтеше отвратителна чалга.

Дилърчето се поосвести и в пристъп на неистова неадекватност показа среден пръст на Мишо и се опита да го наплюе с кървава храчка. „Не е от смелост това, по-скоро е от тъпотия“, помисли си Мишо, докато оглеждаше стаята. В ъгъла бяха натрупани доста пликове с марихуана. От техните. Имаше и едно кашонче, пълно с разфасовки амфети и пликове с хапове. Пичът явно си въртеше паралелна схема със свой материал, размешан с херинга, за да зарибява народа, а с качествената стока на „Звеното“ сигурно търгуваше извън територията, препродавайки я на шанаджиите. Мишо избегна плюнката, която се лепна на телевизора, даваха „Костенурките нинджа“. Кървавата храчка се стече по екрана, от който Шрьодер^7 тъкмо нещо се обясняваше.

7 Отрицателен персонаж от анимационния филм „Костенурките нинджа - Б. а.

- Коце, ти си шибана путка... Сега ще бъдеш наказан.

- Да го духаш бе, к’во се правиш на шеф-диригент бе, калъф! - изплю на масата зъб дилърчето. - Дойдохте някакви палячовци да ми казвате какво да правя баш у моя си район. Яж ми кура, нещастник, нищо не може да ми направиш, аз съм по-пекан от тебе, по-пекан съм от всички вас... Ти си никой, кажи и на шефчетата ти, че ше им еба мамата и на тях.

- Ама ти си верно голем паляк, Коце, голям веселяк. Май грам не зацепваш какво се случва...

- А бе ебал съм те у отворкото...

Арнолд се намеси:

- Шефе, искаш ли да го загасим тоя дразнител?

- Остави на мен, Арни, остави на мен!

С едно движение Мишо прескочи ниската холна маса и после методично смля от бой Коцето, превръщайки лицето му в каша. Дилърът, явно нещо от ударите му се бе хакнало, не спираше да се смее. Поне в началото де, защото после нямаше с какво. Повечето му зъби бяха избити, а устните му бяха станали на кайма.

- Шефе, ше гу утепеш, сопри се...

- Няма, Арни, няма, този ще живее, за да се мъчи - успокои го Мишо, който дори не се беше задъхал. - Този ще се мъчи, сега само го правя красив за панделата. Хероин ще ми слага в стоката. - Поудря го още малко, после го хвана за яката и го вдигна на крака. Трябваше да го държи здраво, защото беше изпаднал в безсъзнание. - Арни, подай насам тези пликове с кафево, дето се виждат в ъгъла. Сложи му ги в джобовете. Звъниш после на братчеда, даваш му адреса тук и му казваш да идва. Нали му знаеш телефона?

Арни натъпка старателно обемистите пакети хероин в джобовете на окървавения дилър, чието лице се беше подуло до неузнаваемост и някак си приличаше на гротескно усмихната маска. Мишо го довлачи до балкона и го изхвърли през парапета. Преди това обаче му отряза ушите.

На връщане караше Арнолд. Мишо не говореше, а гледаше през прозореца и чоплеше някакво охлузване на кокалчетата на левия си юмрук. Гигантът спря на пешеходна пътека. Един възрастен мъж, облечен с мърляво работно облекло, пресече бавно пред джипа, държейки в едната си ръка почти изядена баничка, а в другата - шише боза. Насочи се към близкия строеж и влезе вътре, отваряйки с усилие голямата ръждива врата на оградата. Погледът на Мишо първо се плъзна по него, отчитайки само движението, но тъкмо когато колата потегли, той извика:

- Спри, спри! - Изскочи от джипа и хукна към строежа.

Арнолд отби, качи колата на тротоара и изгаси двигателя.

Мишо отвори вратата на строежа. И на него му дойде тежка. Възрастният господин тъкмо беше взел една желязна кофа с пирони и с бавна, но стабилна походка, дъвчейки последната хапка баница, беше закрачил към обекта - груб тухлен строеж с почти завършен четвърти етаж, когато Михаил го догони и застана пред него.

- Дядо, пусни кофата!

- Михаиле, какво правиш тук, моето момче? - усмихна му се дядо му.

Старият човек изглеждаше много уморен, но в очите му имаше сила. Беше прекалено горд да приема помощта от децата си, които също едва свързваха двата края, и преди няколко дни се бе хванал, без да им казва, общак на този строеж, за да не им е в тежест, а дори и да им помага. По-добре да умре от преумора, отколкото да изгуби себе си точно на края на живота си. Някога си мислеше, че ще има достойни старини, ще чете и ще пътува, но отдавна се беше отказал от тези илюзии. Държавата сякаш целенасочено се опитваше да избие цялото негово поколение, същата тази държава, която те бяха изградили с двете си ръце, минавайки през десетилетия лайна.

- Дядо, остави я тази шибана кофа и ела с мен! Трябва да говорим за нещо.

Дядото на Мишо го погледна. Напоследък в момчето се бе появила нова твърдост, която му допадаше. Кимна и остави кофата с пироните до една количка. После тръгна с внука си, стараейки се да не покаже, че едвам ходи заради кръста, който бе сдал багажа едва на втория час от началото на строителната му кариера. Мъж беше все пак, на години, ама мъж.

Интерлюдия / В главата на Петър

Мишо е изрод! В началото идеята дядо му и неговите приятели от златната възраст да поемат дистрибуцията на материала и да заемат местата на изгорелите дилърчета ме втрещи. Тотално блокирах, но после, след като се позамислих, си казах защо не. Че какво им е? С какво някакви двайсетгодишни пишлегарчета превъзхождат хора с десетилетия опит? Единственото им превъзходство е, че са по-здрави, защото са млади, друго няма. Дядото на Мишо, който освен че е страшен пич, аз го познавам откакто бяхме първолаци, е може би най-ерудираният и възпитан човек, когото съм виждал. От старата генерация, възпитавана във времената преди развитият социализъм да започне да съсипва държавата.

С Мишо сме си говорили какво им е на тях, на нашите баби и дядовци, сега, през последните години след настъпването на „демокрацията“. Тези хора са преживели Втората световна война, после, след Девети септември, са се включили в строителството на „светлото бъдеще“ и след почти половин век купон - с настъпването на великия Десети - са захапали дървото с мизерни пенсийки, стопени спестявания и нулеви шансове за нормален живот. Ами как да не са корави? И какво да им пука за държава, която е забравила, че съществуват, или за закончетата и?

Не само че са суперточни „златните дилъри“, но само седмица след като влязоха в схемата, печалбата ни скочи значително, защото вече не трябва даваме такива проценти. А и гледката на белокосите ни агенти, облечени с метълски тениски, е божествена.

Сега разширяваме схемата, наемаме нови попълнения и бизнесът буквално започва да жужи. Това е хубаво, защото скоро ще влезем съвсем в ритъм, което означава, че идва моментът да насочим вниманието си към съседните територии.

От време на време, което е съвсем естествено за сфера на дейност като нашата де, има разни сътресения. Някои хора трудно приемат промените и се опитват да се съпротивляват и да правят проблеми. Така тези хора удрят джакпота направо, защото печелят безплатно посещение от тримата братя от Холивуд, което има изумителен терапевтичен ефект, и всички недоразумения и проблеми се решават светкавично, направо на милимундата.

Трета глава - За мечките и хората

Единственото състояние на хората преди образуването на обществата е било война, не каква да е война в обикновения й вид, а война всеки срещу всеки.

Томас Хобс

Да си жив, означава да имаш белези.

Джон Стайнбек, „Зимата на нашето недоволство“ (Някъде половин година преди смъртта на Акулата, Ромео и Касапина)

- А бе брат ми, тея орки май яко се кефят да гледат телевизия, д’еееебааа техната кожа -произнесе замислено Долф, докато бавно измъкваше огромното си туловище от очуканото волво.

Думите му не бяха лишени от смисъл, защото, въпреки че сградите в оркската махала бяха все едно проектирани от дебилен архитект на ЛСД, използвал само боклуци, тенекия, шперплат и по-здрави кашони, на всяка порутена баракоколиба имаше поне по една сателитна чиния.

Силвестър отвори багажника и извади две дебели, дълги към метър и половина тояги. Беше ходил специално да ги намери и отреже някъде из горите над Драгалевци, защото, когато Петър им беше дал някакви бейзболни бухалки, Силвестър беше смутлявил нещо от сорта, че не е бейзболист, балетист или разни такива, а е селянин, „свикнал на по-народни държалета“

Долф се подпря на ръждясалата печка, която стърчеше малко нелогично почти по средата на пътя, и се загледа в оркските подобия на къщи. Силвестър застана до него и му подаде едната тояга. Факт беше, че изглеждаше по-застрашително от бата, особено с няколкото стърчащи масивни чепа, но в ръцете на бабанката стоеше като малко по-голяма вълшебна пръчица. Хари Потър-бг-версия обаче. Като те шибне, и от човек ще те превърне в зеленчук или в пача. Балканско вуду.

- Брато, зад коя врата мислиш, че са онез каликтовци, дет’ са тръгнаали да продават хероин на наша територия? Шефът щеше да откачи, като разбра, да не говорим за бате Михаил. Он му изби пяна на устата напрао - каза Долф.

Силвестър се почеса по наболата брада и посочи къщата пред него.

- Е па, предлаам да влезем ей през тая, дет’ е пред нас, па после, нали знаеш, с питане и до Цариград се стига.

Двамата братя тръгнаха към червеникавата и изглеждаща една идея по-масивна в сравнение с останалите врата. Когато я доближи, Долф се засили, рязко я ритна и тя излетя някъде далеч навътре в оркското обиталище. Ако се съдеше по ускорението, с което се отнесе вратата, шутът на брата беше със сила от няколко тона. Както казват католиците нинджи: „Божията сила е равна на божието ускорение по божията маса на квадрат.“

Чуха се женски писъци, а двама орки почти веднага сякаш се материализираха от вътрешността на къщата и с псувни се втурнаха към двамата братя. Атаката им не продължи дълго, защото Долф пусна тоягата, пресегна се светкавично за толкова едър човек, хвана главите им и ги шибна една в друга. Чу се силен пращящ звук и орките се свлякоха като марионетки със срязани конци. Отнякъде се появи още един елемент, който държеше малка, зловещо изглеждаща брадва, и силно замахна към Слай. Той се протегна и хвана ръката му. Нападателят започна да пищи, изпусна сечивото, но братът не спря да стиска и да извива ръката му, която се счупи, костта изхвръкна през кожата, а оркът припадна.

Една женска се хвърли в краката на Слай и започна:

- Бате, бате, молим ти се, спри се, стига, ша ни убииииш.

Силвестър се подпря на тоягата и каза:

- Кой тъпанар продава хероин тук, мама ви у орки?

- Не сме ние, батееее, молаа ти сееее. - Орката се опита да го хване за крака, но Силвестър я настъпи по пръстите.

- Кой глупак, питам за последно, продава хероин тука? - За да подсили ефекта от думите си, Слай стъпи една идея по-силно върху оркската ръка и това очевидно подейства, ако се съдеше по писъците, които последваха.

- Брато, ако спреш да я газиш, сигурно ше спре да пищи и мое да ти каже к’вото я питаш...

Долф не можа да довърши изречението си, защото една дебела талпа се счупи в тила му. Забавното беше, че той даже не трепна, а с любопитен поглед се обърна, за да види кое е камикадзето, което го атакува. Оказа се едър дори според техните си стандарти орк, който сега стоеше замръзнал, държейки с двете си ръце каквото беше останало от талпата, и гледаше изумително тъпо. Явно бе свикнал, когато извършва подобна манипулация, обектите му на нападение да припадат, а не да го оглеждат, все едно нищо не им се е случило, но все пак за пръв път влизаше в контакт с мутация (или както казваше Мишо, „отделния ръкав на еволюцията“) като братята, които почти не изпитваха болка и имаха физическа сила, все едно са плод на любовта между Крали Марко и Конан Варварина.

Долф го шибна с класически парен чук по челото и оркът падна на колене като ударен от метеорит. Отвън се чу страшна врява. Долф се обърна към брат си и му се ухили широко.

- Брато, ще има веселба, нали ги знаеш орките, като се сберат повече от двайсет, им идва смелостта и почват да мислат, че моат да се тепат.

Силвестър завъртя тоягата, която сякаш случайно закачи орката, лежаща в краката му, зад ухото, и това му движение чудодейно прекрати свръхдосадното й пищене.

- Ами, брато, знаеш ги к’ви са, винаги едно и също. Чекай само малко, че ме мори ужасен глад. Тука мирише на манджа некъде...

Слай влезе навътре в стаята и стигна до масата, която се намираше до голямо легло в дъното. На него се беше излегнал стар и сбръчкан орк, който пушеше цигара и гледаше безразлично към братята, все едно нищо не се беше случило. Слай не му обърна внимание, а се пресегна и вдигна капака на тенджерата, която се намираше по средата на масата, покрита с мърляв парцал. Бръкна вътре, порови малко и извади голямо парче месо, което с доволно примлясване сложи в устата си. После се обърна към стареца:

- Ще ни извиняваш, че така се получи, дядо, ама знаеш как е...

Старият орк си дръпна от цигарата, отпи от мръсната чаша и мрачно кимна. Силвестър си хареса още една мръвка, лапна я, после вдигна тоягата на рамо и се обърна към брат си, който гледаше през прозореца с леко отегчение:

- Ами хайде, брат, дай да им покажем за к’во иде реч на тея шебеци, да ги еба.

Двамата братя излязоха на улицата и кьотекът започна със страшна сила. Орките бяха повече от двайсет, но числеността хич не им помогна, защото след около три минути всички, които не бяха достатъчно умни, за да избягат, бяха смлени от бой. Цялата ситуция силно напомняше на филм с Бъд Спенсър и Теренс Хил, обаче все едно вместо Терънс Хил участваше още един Бъд Спенсър и без да е особено смешно, а по-скоро драматично. Писъци, кръв, летящи орки и двамата братя, крачейки неуязвими през мелето и сеещи болка, все едно че са терминатори. Години след това из Мордор се носеха легенди за този въргал и как две едри селски момчета с две гьостерици са неутрализирали цяла глутница орки за норматив.

След тази интервенция оркът дилър бе много лесно намерен и вкаран в багажника на волвото, като преди това бе накаран да изяде половината пакетчета с материал, а другата да изгори. По-късно цял лекарски екип се чудеше от какво първо да го спасява - от свръхдоза или от многобройните счупвания и кръвоизливи. Едвам го спасиха, защото братята, след „профилактиката“, бяха оставили кървящото отвсякъде същество пред някаква ветеринарна клиника и бе минало време, докато то стигне до Спешното.

Понеже нямаха работа до следобед, когато трябваше да „респектират“ един напорист „предприемач“, опитал се, не много интелигентно, но определено твърде ентусиазирано, да вземе контрола над екип дилъри от златната възраст на „Звеното“, братята отидоха на мястото, където обичаха да прекарват свободното си време. Това бе една поляна с шарена сянка близо до Зоологическата градина на Мордор, където безименна река се извиваше през гората между гара „Пионер“ и „Хладилника“. И там, където рекичката завиваше, заобиколен от високите дъбове и борове, човек можеше спокойно да забрави, че се намира в града.

Та братята, понеже си бяха селски чада и определено се дразнеха на бетонната джунгла, особено на панелноархитектурния стил „сталински барок“ на Квартала, прекарваха повечето си свободно време на тази полянка, а понякога дори и преспиваха там. По-добре се чувстваха сред природата, а пък джиесемите им бяха винаги включени, в случай че потрябват на Шефа, когото те обожаваха и може би дори боготворяха.

Той ги беше измъкнал от пълна мизерия и беше дал хляб и сигурност на семействата им баш когато бяха ударили дъното. Тамън бяха започнали да си мислят страшни глупости и не се знаеше какво ще се случи, ама сигурно въобще нямаше да е хубаво, та точно тогава сякаш като по чудо се бе появил Петър и ги беше отвел в Мордор, където всичко се нареди. Всичко, освен че им липсваше пустото село, здраво им липсваше. Липсваха им миризмите, чистият въздух, бодростта във всичко, липсваха им звуците, цветовете и просторът и ей затова, когато можеха, идваха на тази полянка, защото тук си се чувстваха почти у дома.

Тъкмо бяха приятно задрямали, полегнали под дебелата сянка и унесени от шума на реката, когато един хлапак с планински байк за малко не се приземи върху Слай, скачайки изневиделица иззад един дънер. Добре че беше добър и успя да се извърти, защото, ако беше се приземил върху брата, не се знаеше какво можеше да му се случи. Бързо се усети и преди двамата да се окопитят, запали с двеста и се отдалечи на безопасно разстояние. После спря, ухили им се нагло и се провикна:

- Ейййй, гейове, тука не се спиии бее, да ви таковам пичката лелинаааа... - нахрани ги така, от сърце, и после изчезна между дърветата, без да изчака реакцията на двамата братя.

Такава всъщност почти нямаше. Силвестър само изсумтя възмутено, обърна се по корем и погледна към Долф, който се засмя, откъсна една тревичка и я захапа.

- Ей, брат ми, ама са неучтиви гражданчетата. Разглезил ги е животот у градо. Т’ва, ако е на село, ше доде, ше се извини, па и ша почерпи после за прошка. Т’ва келеме обаче ни псува. Знае, че не моем да го намерим, па и сигурно е толкова прост и мисли, че даже ако го гепим, ше му се размине, нищо, че ни е псувал на рода... Разглезени копилета.

- Прав си, брато, прав си, ама не се коси, такива са гражданчетата, ама не сите де. Я виж наш’те хора, че са железни, нищо, че са от градо...

- А бе и ти си прав, д’еба.

Силвестър се изправи, отиде до брега и започна да пикае с мощна струя в реката. Точно беше докарал съвършена парабола, когато усети, че някой го наблюдава. На отсрещния бряг, между храстите, се беше подал съмнителен тип, облечен със сив мърляв шлифер и с подозрително изражение. Беше се втренчил с налудничав поглед в достойнството му Без да му обърне много внимание, братът продължи абсолютно невъзмутимо да си пикае. След няколко секунди се оказа, че натрапникът явно не възнамерява да се разкара, защото продължаваше да зяпа. Слай му викна:

- К’во киризиш бре, хаяскооооо. Я черта, веднааагааа.

Шлиферът не се нуждаеше от второ подканяне и се изпари като призрак измежду храстите. Силвестър се изтръска табиетлийската, прибра инструментариума и се закопча.

- Барато, аре да ходим да ядем, че тука стана нещо пренаселено, д’ееба - прикани той брат си.

Долф се надигна и се изтупа. Замисли се дали и той да не пусне една вода, но реши да стиска до кръчмата, защото не искаше да рискува някой извратеняк да го зяпа, както се беше случило преди минута на брат му Всичко си имаше граници все пак.

Ресторант „При Тошко“

Поръчка

45 кюфт.

10 салат.

3 пилета 15 пържол.

12 пърж. карт. сир.

16 бири 1 водка

Когато пристигнаха в ресторанта, където се бяха уговорили да се срещнат, за да се подкрепят преди акцията, Арнолд вече ги чакаше с поръчан обилен обяд. На масата имаше голяма йена, която още малко, и ще се пръсне, толкова беше препълнена със сочни пържоли. Отделно имаше няколко печени пилета, десетина порции кюфтета с пържени картофи, огромна купа с шопска салата и много хляб - „бел и пуфкаф“, както го обичаха братоците. Долф и Силвестър седнаха и без много приказки се захванаха с мощно похапване. Гледката не беше твърде приятна, защото приличаше на сцена от „Джурасик парк“, по-скоро от един стар филм на ужасите за пирани, но пък и братята определено не бяха имали възможност да прочетат „Добрите обноски“. Всъщност не бяха имали възможността да прочетат каквото и да било, защото в къщата, в която бяха израснали, нямаше нито една книга, а в училището на село никой не си даваше зор да ги образова, номерът беше да ги избутат през образователната система до седми-осми клас и после да ги изритат да се оправят с живота, вселената и всичко останало.

Не им отне много време да ометат по-голямата част от храната, прокарвайки я с големи глътки наливна бира от еднолитрови халби. Персоналът на заведението и останалите посетители ги наблюдаваха в тих потрес и не можеха да отместят погледите си от „леко закусващите“ гиганти. Един сервитьор се отърси, боязливо пристъпи към триото, застана на около метър от Долф и със заешки глас едвам произнесе:

- Господине, господине, тече ви кръв по гърба...

Долф го погледна с бялото на очите, докато наливаше половин халба бира в гърлото си. После я тресна в масата и опипа тила си. Когато погледна ръката си, пръстите му бяха обагрени с кръв, която той небрежно избърса в снежнобялата покривка.

- От оня смелчага с талпата е. Яко ме извъртя уродът ниеден. - Пак прокара ръка по задната част на главата си, пак се избърса във вече не толкова бялата покривка и погледна към сервитьора. - Я ти, младеж, ми донеси бърже тукаа... сто-двеста грама водка и некакъв пешкир. Донеси и бири, за мене и за братоците. Ядене не щем повече, сметам, че апнахме доволно...

- Веднага, господине - любезно се отзова сервитьорът и светкавично се изнесе към кухнята.

Арнолд дооглозга едно пилешко бутче и с ловко движение хвърли кокала пред муцуната на ресторантьорския помияр, който, излегнат на каменния под, ги наблюдаваше изпод съседната маса с някаква смес от учудване и страхопочитание. Най-старият брат се изпъна на стола си, допи бирата си на една глътка и се оригна доволно. После погледна към Долф и му смигна.

- К’во, брато, оркчето ти е поспукало тиквата, а?

- Ама в гръб ме изреза, брат ми, знаеш как е, случват се такива неща...

Арнолд изсумтя и запали огромна пура. Напоследък се беше запалил по пурите и можеше да се каже, че му отиваше да седи със захапана пура, сякаш за него ги бяха измислили. Направи няколко кръгчета с дима и отпи от запотената халба, кацнала току-що пред него. Сервитьорчето остави пред Долф няколко бели кърпи, чаша водка, бирата и побърза да се омете. Не изглеждаше да се чувства комфортно около братята. Долф изля половината водка върху едната кърпа и я долепи до раната на главата си. Както беше застанал с главата назад, слепешком се протегна, хвана чашата с останалата водка и я изпи на един дъх. После за разредител вкара и голяма глътка от студената бира.

Арнолд и Силвестър се засмяха. Слай подхвърли няколко кокала на кучето, разкопча горното копче на панталона си и се облегна назад. После намигна на Арнолд.

- А бе брато, здраво ни налетяха тея орки, нале ги знаеш к’ви са лъвове, кат’ се сберат на група. Поне два-трийсе се сбраха, ама то кат’ счупиш на пет-шест дамаджаните, бързо им минава смелостта...

- Знам, знам, брато. Малко ли сме ги драли преди по нашия край. Ама и те душа носат, и те са наебани от животу Представи се к’во им е па на тех сега. Немат дека да работат, немат с к’во да си ранат децата, нищо си немат. И после бегат у големите градове да роват по кофите и да просат или почват да гепат де що има за гепене по села и паланки. И единственото, де им е останааало, е да се ебат, да се шият кат’ зайци, ама оти са прости, си прават по още едно оркче сека година и после се чудат що да го прават. - Арнолд отпи още една глътка от бирата. - Никой не ги смета за ора, никой не ги мисли к’во им е, как живеят - продължи той. - Мамата им се ебава в наши дни, а преди поне имаха некакво место у играта. Те зат’ва сега са издивели и прават золуми, оти секи ги мисли за маймуни, а те са си ора кат’ нас. Само за едно ги ползват и зат’ва са ги оставили да се шибат кат’ зайци. Шефа го чух да разправя, че га додат избори, те тогава орките са полезни на властта, оти они гласуват по команда за кой си плати, та и зат’ва са ги оставили да се ебат като за световно и да си седат невежи - оти на избори те са сила и с техните гласове после онез миндили, де ни управяват, па си остават в играта, оти с оркските гласове они винаги печелат. -Арнолд пак се оригна звучно и махна на сервитьора да донесе сметката. - Бат’ Пешо каза също, че ако не били изборите, сто процента са щели да ги преебат орките с нещо у водата или у храната, за да не може да си прават още оркчета, ама докат’ гласували кат’ роботи, никой немало да ги пипа за нищо - да се ебат, да не плащат ток и вода и да прават к’вот си сакат, д’ееба и тая крива нива, д’ееба.

- Д’ееба, не бех мислил за т’ва с изборите бе - каза замислено Силвестър, - ма си звучи яко разумно...

- Е па баш си е така бе, погледни, я гласувам за пичовете, ама на един кат’ мен има поне десет орка, и к’во става - моето гласуване, да гу еба, гори яко и резултатот става 9:1 за орките и демек лошите винаги че ни управявааат, д’еба, с мене или без менеее.

Кръвта на Долф беше спряла и той хвърли окървавената кърпа пред помияра, който обаче беше зает да гризе скелета на пилето, което му бе хвърлил Слай, и не й обърна внимание.

После братята станаха и с енергична походка, сякаш не бяха изяли към пет-шест кила месо и изпили по няколко литра бира на калпак, тръгнаха към близката градинка, където трябваше да разберат кой е олигофренът, който се беше опитал да тормози дилърския екип на „Звеното“, отговорен за този район на Мордор, и да го накажат. „Импровизирайте“, беше им казал Мишо, те не че знаеха какво значи „импровизирайте“, но сигурно щеше много да му се стъжни на оня тарикат.

Пенсионното право има изключително важно значение в системата на осигурителното законодателство.

ПЕНСИЯТА е периодично парично плащане, което се придобива при наличието на определени от закона предпоставки, които са различни в зависимост от нейния вид.

Кодексът за социално осигуряване е основният нормативен акт, който урежда обществените отношения, свързани с пенсионното осигуряване на лицата. По силата на неговите разпоредби се отпускат както пенсии за трудова дейност, така и пенсии, несвързани с трудовата дейност.

nssi. bg

Статистически данни на Евростат доказват, че през двете десетилетия на икономически преход в България бедността и оскъдицата са придобили трагични измерения. Мизерията се е превърнала в битие, в начин на мислене, в перспектива. Отдавна средният българин е лишен от възможността да планира бъдещето си, тъй като основната му цел е да оцелее в поредната криза, при поредното правителство, през поредната зима, в условията на поредната ескалираща скъпотия и повсеместни ограничения. Което обяснява защо броят на българите, които остават да работят и живеят в чужбина, набъбва постоянно.

Георги Папакочев, Дойче Веле

Копеленцето закъсняваше вече час и нещо и братята, превъзмогнали обзелата ги сънливост след „лекия“ обяд, започваха сериозно да се изнервят, защото им беше трудно да седят толкова време на едно място, особено след като това място беше възтесничката за тях кола. Бяха отишли само с единия автомобил - астрата, защото това все пак се водеше засада и не трябваше да се набиват на очи още в началото. Арнолд нервно барабанеше по таблото на колата, до него Силвестър правеше доста неуспешно усилие да решава кръстословица в някакъв омачкан вестник, а отзад Долф се опитваше да задреме, но не му се получаваше, защото, щом се унесеше, получаваше някой шамар или тупаник от братята си.

Срещу тях в междублоковата градинка децата весело си играеха на счупената пързалка и се опитваха да се люлеят на разпадащите се люлки. Това беше последното поколение деца, които си играеха сами навън в Мордор. Когато те пораснаха, нямаше кой да наследи площадката, защото хората спряха да правят деца, нямаше как да ги гледат просто, кинтите за нищо не стигаха и беше по-добре да не се размножават в такива шибани времена, в които не се знае дали ще има работа, или какво ще се яде утре. Не че не се раждаха хич дечица де, но пък беше станало много опасно да излизат самички и затова тяхното поколение започна да гради личността в панелките, втренчено в екрана на телевизора, а малко след това и в компютрите, които съвсем им разебаха мозъчетата, защото, ако не прихванеш мъдростта на Улицата от самата Улица, после никога няма да се оправиш с живота. През това време обаче женските орки регулярно снасяха по едно оркче годишно, с което доста бързо и успешно променяха демографските и електоралните показатели на държавата.

Та дечицата си играеха, викаха, пищяха, смееха се, понякога плачеха и глъчката им отекваше между панелните блокове на Квартала, което внасяше една идея по-положително чувство в иначе архитектурно свръхдепресантската обстановка. На края на площадката, под рехавата сянка на една умираща бреза, на най-здравата пейка седеше Неда Попова - бивш главен счетовдител на „Детмаг“ и настоящ дилър на наркотици. Неда беше на шейсет и седем години и половина, съпругът й беше починал и тя живееше сама с двете си котки. Синът й се беше запилял някъде в чужбина и от време на време пишеше по някой ред, но пропускаше да й прати някой лев, а на нея пенсията буквално за нищо не й стигаше. Като си платеше сметките, й оставаше точно колкото да си купува по половин хляб и по едно кисело мляко на ден. Другото отиваше за котките. Един ден, от онези „готините“, когато й се счупи телевизорът, изби една тръба в банята, а за капак трябваше си купи антибиотици, защото имаше пневмония и 40 градуса температура, госпожа Неда се замисли дали да не сложи край на живота си. Като човек с аналитично мислене обаче тя реши да не прибързва със самоубийството, а просто спря водата, изключи от контакта димящия телевизор и запали цигара от кутията „Мелник“, която пазеше за гости. В този момент на вратата се звънна. Беше съседът Герасимов, който идваше да провери дали не е станало наводнение, защото на тавана на кухнята му бяха избили капки влага. Той бързо отстрани проблема с тръбата, много беше сръчен въпреки годините и факта, че цял живот беше работил само като учител по история. Когато си миеше ръцете, случайно забеляза, че съседката му плаче. Отиде при нея в кухнята, усети, че положението е сериозно, отскочи до апартамента си да вземе бутилка коняк и после седна до нея, като щедро наля във водни чаши. След няколко питиета госпожа Неда сподели с него каквото я мъчеше. След това всичко се нареди по един чудодеен начин, защото той работеше за „Звеното“ вече почти от година и направи на съседката си предложение, което тя не можеше да откаже.

И така сега госпожа Неда Попова седеше на пейката под сянката на брезата и плетеше покривчица. Мислеше леко полуусмихната за огромния телевизор, който си купи преди няколко седмици, за да се наслаждава по-добре на любимия си „Дързост и красота“. (Трябва да се отбележи, че на територията на „Звеното“ всички консуматори на наркотици много добре знаеха кога дават сериалите по телевизията, защото по това време дилърите им си бяха по къщите и просто нямаше как човек да се снабди с екстри. Една седмична програма на телевизията, сгъната в джоба, решаваше този проблем и човек спокойно можеше да направи графика си за забавления.) В този момент се чу сигналът - рязко и късо изсвирване, и тя погледна към Герасимов, който, седнал на пейка от другата страна на площадката, се ръкуваше с младеж, облечен в широки цветни дрехи и с издраскан черен скейтборд в другата си ръка. Скейтърчето се обърна и тръгна към нея, а Герасимов вдигна ръка с отворена длан и с разперени пет пръста. Неда кимна и бръкна в пазарската чанта, която беше сложила под пейката до краката си. Изчака момчето да се доближи още малко, извади измежду кълбата прежда плик с петдесет грама трева и го остави до себе си. Младежът забави скоростта, мина покрай нея, без да я погледне, но когато се отдалечи, пликът беше изчезнал. Малко по-нататък по улицата го чакаха няколко скейтърчета, които радостно го посрещнаха и после заедно се отдалечиха, безгрижно подкарвайки скейтовете си към близкия парк.

Герасимов запали цигара и прибра парите от току-що проведената транзакция в чантичката колан, която държеше на кръста си и която прикриваше с доста широчката си тениска на „Пантера“, която беше с щампа на корицата на албума „Vulgar Display of Power“. Тениската беше нова, чантичката също, защото предишния ден, когато онези гамени го бяха обрали и понабили, бяха скъсали любимата му на „Сепултура“ и бяха отрязали каишките на старата чанта, за по-бързо, прибирайки и нея заедно с дневния оборот, който изобщо не беше малък. Не беше пострадал сериозно, а и Мишо, внукът на приятеля му Георгиев, веднага бе отърчал до аптеката и му беше купил мехлем, който значително бе облекчил болката в подутото му и посинено око. Тишърт и нова чанта веднага му дадоха, той дори видя, че в багажника на Мартин, момчето, което се занимаваше с доставките, има цял кашон с метал тишъртки с къс или дълъг ръкав. Ето, например Неда беше с тениска на „Антракс“, която много й отиваше.

Той й се усмихна, но не се доближи до нея, защото така работеха двамата, от разстояние, такава беше системата - един взема парите, друг дава материала. Тя не му обърна внимание, вглъбена отново в плетката си, но той смяташе да я покани отново на вечеря тези дни. Последния път си бяха прекарали много добре в руския ресторант на „Славянска“.

Мислите му бяха прекъснати от силен клаксон на кола. (В този момент Долф, който тъкмо отново се беше унесъл, се стресна и си удари силно главата в тавана.) На паркинга, който се намираше близо до площадката, беше спрял голям черен мерцедес и от него излязоха типчетата, дето го бяха били и обрали. Единият, водачът, едър и русоляв и с поне пет дебели златни ланци на врата, беше облечен с грозен електриковосин потник и широко долнище на анцуг със съмнителната марка „Рийбак“; другите двама бяха дребни и невзрачни, типичен антураж. Борческото трио подмина астрата с братята, без въобще да ги забележи, и се насочи към Герасимов. В този момент вратите на колата се отвориха и оттам не без усилия се измъкнаха братята, които тръгнаха след борчетата. Според уговорката Герасимов трябваше да им покаже за кого става дума, но всичко беше толкова очевидно, че нямаше нужда. Ланеца вървеше стремително, беше се откъснал на около пет метра пред колегите си и въобще не усети как Долф и Силвестър ги застигнаха и ги приспаха с по една балтия в тиквите. Така и не разбраха какво им се случи. Ланеца още повече се засили към Герасимов, явно първо щеше да бие, а после да говори, както всъщност си беше прието в тези среди. Предишния ден беше казал: „Ти вече работиш за мене, дядка, за мене, аз ш’ти носим материала, а ти ш’ми се отчиташ. После, ако съм доволен, моем ти метнем и некой лев, ма ти си имаш пенсия и не ти требат пари. Кажи на твоите, че тука е мое вече, да не се появяват, та да не берат ядове.“

Точно когато посегна да го удари, а дядото инстинктивно вдигна ръка, за да се предпази, застаналият незабелязано зад него Арнолд сграбчи китката на борчето с лапата си и с едно движение го повали на колене на земята. После тежката обувка на брата се заби в ребрата му и Ланеца като играчка се преметна във въздуха. Арнолд не го изчака да се изправи, скочи върху него, затисна го с коляно и с тежки тупаници направи лицето му на кайма. Докато го удряше, му говореше:

- Ти си глупак. - Бам по носа. - Ти си педал. - Бам по скулата. - Ти си шибаняк. - Бам, и половината зъби отидоха в гърлото. - Ти си мъртвец. - Бааам по едното око, и веждата се разцепи. - Ти си мишка. - Бааам по другото око. - И ако още един път те видим да се появиш около наш човек, ш’те намерим и теб, и семейството ти и ше ги избия кат’ пилци, да ти такоовам мамата проста. - Бааам по челюстта, и тя се раздроби на парчета. - После го повдигна за яката и се надвеси над него. - Погледни ме, боклук, отвори си очите или ше ти счупа врата...

Ланеца събра сетни сили и успя да отвори частично едното си око. През кръвта, която се стичаше от аркадата, не виждаше много добре, но не смееше да го затвори, защото за секунди беше загубил и смелостта, и мъжеството, и гордостта си и сега само се молеше да остане жив. Така въздействаха братята на градските отворковци. Едно е да се правиш, друго е да си истински хищник. Разликата си проличава веднага.

- Слушай, парцал. Никога, никога, никога повече да не си припарил до „Зве-но-то“ - властно заповяда Арнолд и се изхрачи в лицето на полуживата мутра. - Ясно ли е?

- Ясно е, шефе, ясно е - измънка Ланеца. После се опита да изговори още нещо, но Арнолд го вдигна пред себе си и рязко го нокаутира с мощна глава в лицето. След това го хвърли на рамо като хавлия и тръгна към мерцедеса му, където братята вече бяха постлали с найлони багажника на най-новата кола от автопарка им, защото кръвта се мие трудно, а на тях им беше писнало да висят по автомивки. На асфалта до колата лежаха и се гърчеха двамата авери на Ланеца. Ръцете им бяха лошо счупени, което си личеше по неестествените ъгли, които бяха придобили.

- Братоци, метнете ги тия до некоя болница да ги гипсират, стига им толкова на тех, а с тоя калитко аз ш’се оправим.

- Брато, пак ли ще го правиш твоя номер, д’еба.

Арнолд не отговори, а хвърли безжизненото тяло на Ланеца в багажника, качи се в новата си кола и потегли. Това беше първото му каране на мерцедес, но след това никога не се качи на друг модел кола.

Долф погледна Силвестър и каза:

- Братото е яко алтав с тоя номер, дет’ го прави с животните. Я се плашим малко понекога от тея му изцепки. Останаха му два вида мечки и после не мислим какво ше стане при лъвовете, заеби, заеби... - прекръсти се гигантът.

- А бе брат ми, боли те куро, к’во ги мислиш некакви гниди дали ше живеат, или ше умрат. Боли те куро... Аре помогни да ги натоварим тея инвалиди, че пак ми се яде...

Всичко се беше развило общо за около пет минути. Герасимов извади цигара и я запали. Ръката му трепереше доста забележимо. До него се доближи госпожа Неда, която на свой ред също бе пребледняла.

- Дай ми една цигара, ако обичаш...

- Заповядай - отзова се Герасимов и след това кавалерски й я запали.

- Тези хора, тези същества... - опита се да каже цяло изречение госпожа Неда.

- Не го мисли, не го мисли, скъпа, те са друг отдел, нека си гледаме нашата работа. Така е по-лесно, повярвай ми, просто светът се е променил, скъпа...

Герасимов я прегърна през рамото, тя се сгуши в него и за момент се почувства спокойна и сигурна както някога, преди да започнат лайняните времена.

Това усещане на госпожа Неда обаче бе мимолетно, защото зад тях се чу тихо изкашляне.

Двамата се обърнаха, зад пейката стоеше спретнат мъж с модерни тъмни очила, който вежливо им се усмихваше.

- Прощавайте, разбрах, че вас трябва да попитам къде са най-хубавите зеленчуци в района...

И дилърите на „Звеното“ се върнаха към служебните си задължения.

Мечката гризли се сепна от нетипичното пляскане, което се чу от рова, ограждащ бетонната й клетка в Зоологическата градина. Надигна се и бавно се насочи натам, за да провери какъв е източникът на шума. Точно застана на ръба, когато човекът във водата се свести от студа, отвори очи и видя огромното животно, което се взираше в него. Ланеца започна да крещи като обезумял, а Арнолд, подпрял се на решетката над рова, запали пура и се загледа в отражението на пълната луна във водната повърхност, в мечката и в опитващия се да плува глупак.

Интерлюдия / В главата на Петър

Пичовете от „Звеното “ се разбират идеално. Делегирал съм на Мишо, Иво и Антон да се занимават с прекия мениджмънт, а те дават задачите по веригата. Следващото ниво също се справя отлично, двамата кикбоксьори - Павел и Драгомир, са страшни образи, само се джафкат един друг, като от комедия са, но когато стане екшън, се превръщат в машини. И другите са перфектни, Варела ми прави много добро впечатление, кораво момче е, а бе като цяло всичките ги чака сериозна кариера, защото както движим, скоро ще ни трябват още хора.

Аз главно се занимавам с прокарването на генералната линия,с посочването на следващите цели и със стратегията как да стигнем до тях. Май бандитизмът ми се отдава, защото в нашата територия всичко се развива идеално. Време е да разширявам, но преди това трябва да извървим още няколко стъпки. Разбрал съм се с един приятел на Боби Полицая да ни потренира. Радо се казва и е голяма работа - инструктор от спецчастите, истинска машина, виждал е реален военен екшън. Защото, това от отдавна си ги мисля, ако искаме да побеждаваме винаги, трябва да превъзхождаме тези, срещу които ни предстои да се изправим. Трябва да се превърнем в истински войници, да станем толкова добри, че да можем да разфасоваме всяка мутренска бригада, която ни застане на пътя. Ето затова съм се разбрал с бившия командос да ни научи как да се държим в реална бойна ситуация - как да се движим, как да стреляме, как да мислим. Той каза, че бая зор ще видим, да сме се подготвели за кошмар, така каза, но аз съм напълно съгласен с думите на Ричард Марчинко: „Колкото повече пот лееш в тренировките, толкова по-малко кръв ще лееш в боя “, и съответно нашата изискана компания скоро я очакват много забавни моменти.

В този ред на мисли ще трябва да си набавим повече оръжие, защото сега сме слабо въоръжени, железата, които имаме, са крайно недостатъчни. Спас, той е стабиляга от моето доджо, каза, че има някакъв контакт. Сега, като сме влезли в тази игра, ще се чувствам много по-сигурен, ако не съм въоръжен с някакво пистолетче, а държа в ръката си калашник. Както са казали франсетата, „на война като на война“. Уверен съм, че ситуацията, в която се намираме, скоро ще се промени, и аз искам, ако нещо ще се дъни, то да не се дължи на факта, че сме били недостатъчно подготвени или ни е липсвала огнева мощ.

Четвърта глава - Здрасти на оръжията

Тогава им рече: „Но сега, който има кесия, нека я вземе, тъй също и торба; и който няма кесия,

нека продаде дрехата си и да си купи нож.“

Лука 22:36

Глупостта е движещата сила на историята.

Станислав Лем

(Действието се развива няколко месеца преди смъртта на Акулата, Ромео и Касапина.)

„Да се таковам в нинджата“, мислеше Спас, докато гледаше отражението си в огледалото. Долф всъщност му беше избил не три, а четири зъба, просто последният не беше паднал веднага. И болеше, да си ебе мамата. От предишния ден, когато беше изял тупаницата, беше издъвкал цяла опаковка аналгин, което малко облекчаваше болката, но не и унижението от факта, че една селска каяна го беше джустирала, сякаш без да обърне капчица внимание на блока, който беше направил, за да спре удара. Широко озъбен, Спас тъжно анализираше новата си фасада. „Повече от десет години тренировки, и к’во - идва една горила, бааам и в стил „Бъд Спенсър“ ти вкарва оградата в гърлото. Ташак! Пълна простотия!“. Метна още два аналгина и ги задъвка със здравите зъби от лявата част на устата си. „Майната им на шибаните зъби“, отсече той, изпика се мощно за изпроводяк, пусна водата и потегли към другия край на Мордор, където имаше среща с Дидо - стар приятел от ученическите години, който преди няколко месеца му бе споменал, че се занимава с намиране на стоки, от онези, които ги няма по магазините. Преди да излезе от Офиса зад ресторанта, отиде до Мишо, който държеше ключа от касата, за да вземе кеш. Не може да се пазаруват ютии без кеш, я!

- Къде си бе, усмивка? - грейна Мишо, когато го видя. - Кажи, батенце, какво мога да направя за теб, как мога да съм ти полезен? Да ти покажа как се прави гард на първо време, а?

- Мноо смешно. Да те видим теб как ще се оправиш, като ти надене некоя такава балтия...

- Аз ще се оправя, батенце, по-добре от теб, сигура, защото няма да й се правя на Жан-Клод ван Дам на двуметровата горила и да й стоя централно, а ще гледам нещо да я излъжа и да я прееба, каратистчето ми - разсмя се Мишо. - Не бе, ебавам те, тези са си природни бедствия, няма как да се оправиш, освен ако не ги подкараш курвенската от самото начало...

- Мдааа, прав си тука, ще знам вече - каза Спас, леко фъфлейки, защото четири избити зъба са си фактор за говоренето. - Дай ми кеш, че трябва да ходя на пазар за железа до един мой човек.

Мишо отвори едно от чекмеджетата на старото дървено бюро и Спас видя, че там са надиплени яко пачки. Михаил взе две и му ги подхвърли.

- Заповядай, Усмивка. Хубави железа да ни вземеш, че скоро ще ни потрябват, имам чувството аз...

Дидо живееше наистина на майната си - пет часа път с камили, а Спас беше пишман шофьор, та на няколко пъти за малко да направи леки ПТП-та, а един път май и тежко, ама му се размина.

Паркира пред блока и се прекръсти, после запали цигара и се загледа в калната поляна, която започваше след паркинга и на която весело си играеха групичка мърляви оркски хлапета. Тукашната оркска махала беше по-голяма от тази до Квартала. Дидо му беше разказвал, че е израснал с орките и че сред тях има страшни пичове, с които си дружи и до наши дни. Голям олигофрен беше. С Дидо станаха приятели на някакъв пионерски лагер на морето до Мичурин, следващата година пак се засякоха, но на планина. Последните години бяха се позагубили малко, но се чуваха периодично по телефона и точно по време на един такъв разговор Деян му спомена, че се занимава с „намиране и продаване на всякакви неща - железа, коли, екстри, к’вот ти сърце иска“ - така се беше изразил. Спас допуши цигарата си и метна фаса си в близката локва, като почти уцели в десетката една малка жабка, която го наблюдаваше мрачно. После влезе във входа и качи на спринт стълбите до петия етаж, защото старият, смърдящ на пикня асансьор не му вдъхна доверие. Всъщност недоверие вдъхваше цялата махала и затова винаги идваше тук с неохота. Както гласеше старата мордорска поговорка, „В чужд квартал и керемидите бият“.

Звънна настоятелно на звънеца на Дидо, който, странно за него, отвори почти веднага. Беше облечен с лъскаво бяло долнище на анцуг „Адидас“, който в този квартал беше еквивалент на костюм „Ерменеджилдо Дзеня“, нагоре от кръста беше гол, а на врата му висеше дебела сребърна верига. Златото е за орките, беше казал веднъж, пичовете ходят със сребро. Спас тези неща не ги разбираше много, защото не се вълнуваше от подобни бижутерски казуси.

- Къде си бе, брат ми, ха добре си дошъл, заповядай. - Дидо го прегърна, тупайки го силно по гърба, както правеше винаги. - Влизай в хола, имам гости малко...

На вратата на хола Спас се панира - две голи орки се бяха размазали на големия диван и гледаха „MTV“. Всъщност не бяха съвсем голи, бяха си с прашки момичетата. Едната държеше между циците си полуизпита бутилка розова пина колада, а другата пушеше хероин, гонейки капката върху почернял станиол от шоколад.

Деян го побутна да влиза навътре.

- Ние си правим купонче малко, тамън навреме идваш... На тоя дъжд к’во да прави човек, освен да се ебе, да пие и да се друса. - Седна на коженото кресло срещу телевизора, което въобще не се връзваше с обстановката, и бръкна в хладилната чанта, поставена отстрани. Извади две бири и подаде едната на Спас, който продължаваше да изглежда озадачен. - Куре, к’во ти става бе? Нещо ми изглеждаш напрегнат. Требва да олабиш жилата, имам чувството аз. Искаш ли некоя от мадамите да ти врътне един свирчок, та после да си пием бирата като пичове?

Дидо си беше такъв - мегагад в живота, но за приятели се раздаваше безрезервно.

- Не, копеле, екстра ми е жилата... - ухили се Спас на отзивчивия си приятел.

В този момент Дидо се изправи светкавично и почти завря лицето си в неговото, явно беше забелязал новия интервал в оградата му.

- Къде са ти зъбите бе, пич? Къде са ти зъбите, бе? - смееше се Деян. - Я, я отвори пак устата да видя. Като тайландска проститутка си го докарал, пич, евала... Кажи к’во стана, някой винкел ли си изял, ше те еба у Шо Кусугито^8 .

8 Шо Кусуги - известен актьор от филмите за нинджи от 80-те. - Б. а.

- На една тренировка малко се попреебах, Деянски.

Спас отвори бирата си и седна до едната гола орка, която май беше припаднала. Другата орка отпи от бутилката пина колада, сложи я отново между големите си цици и запали цигара. По „MTV“ Рей Кукс обясняваше разпалено нещо, но Спас се съмняваше, че мацката разбира и дума английски. В тази част от света човек идеално се оправяше само с оркски, а българският се явяваше нещо като допълнителна екстра. Той отпи мощен гълток от бирата си и се оля, защото новата подредба на зъбите му му беше непривична. Това накара Деян, който все още се смееше доволно на неговото нещастие, да зареве от смях. Спас се облегна до припадналата мацка и търпеливо го изчака да свърши. Дидо си беше такъв - емоционален и простоват елемент.

След около две минути той спря да се смее, погледна отново към Спас, пак прихна, надигна бирата си, задави се и това предизвика поредната доза смях. Унесената в хероиновите сънища орка измънка нещо, опита се да си отвори очите, но не й се получи. Докато траеше пристъпът, Спас успя да си допие биричката, мамка му, винаги от шофиране му се допиваше зверски, наведе се, придърпа хладилната чанта към себе си и извади още две бири, защото и Дидовата свършваше. Дидо пое бирата и махна с ръка в знак, че вече е сериозен. Отпи и погледна към Спас.

- Кажи, нинджа, как мога да ти помогна, ама, първо, сигурен ли си за свирчока? Ей тая Софка, дето е зад теб, с бутилката, не тая умрелата, върти страшни...

- Мерси, брат, трогнат съм, ама нямам време за удоволствия. Не е да не се изкушавам де... - и се обърна към Софка, като й се усмихна.

В отговор тя му козирува и пак надигна шишето с розовото питие.

- Еми добре, аз бех длъжен да ти предложа... Кажи какво ти требва тогава.

Спас бръкна в джоба си, извади омачкан лист от тетрадка, на който беше надраскал с молив поръчката на Пеш, и започна да чете:

- Към двайсет ютии, няколко пушки, десетина калашника...

- Опа, опа, опа, сопри се леко, барато... Ти к’во става, на война ли ще ходиш?

- Не бе, копеле, имам поръчка, изпълнявам я. Не ме питай подробности, щото няма да ти отговоря, по-добре е за тебе...

- Не бе, ясно, брато. Знаеш, че мен не ме ебе, ама се притеснявам за теб да не си я закъсал нещо или, па не знам, да си превъртел...

- Бизнес е, батко, няма страшно. - Спас не искаше да лъже приятеля си, но и не искаше да му казва с какво и с кого се занимава.

- Щом е бизнес, сме идеални, а ако си закъсал нещо, ти ше си каеш, моеш да разчиташ на мен винаги, ти знаеш, брат...

- Знам, много ясно...

- Ама тука при мен удряш греда с тая голема поръчка, щото аз не съм склад за оръжие или казарма, аз съм един скромен махленски пич, дето мое да ти уреди патлак, пушка нещо, некоя кола, гепена от чужбина, некой пакет, ама не мога да ти доставя арсенал, нали се сещаш...

- Да бе, Дидо, знам, че не си казарма тук, ама съм сто процента сигурен, че знаеш откъде мога да си купя и танк, копеле...

Дидо се изсмя. Отиде до Софка, взе бутилката с пина колада и прасна един мощен гълток. После се наведе, хвана орката за циците и вкара езика си в устата й. Докато се поцелуваха така известно време, Спас търпеливо се загледа в телевизора.

- Опаааа, дивото зове, брат. Усещам как след малко ще ги изкъртим тези девойки. - Дидо наби лек шут в задника на припадналата мацка, която се размърда, но не се събуди. - Давай да вършим работа, че напира... - И се хвана за чатала.

Спас се разсмя.

- Казвай, батко, и те оставям да си действаш. А като свърша работа, мога да дойда и да ти помогна...

- Нямам нужда от помощ, пич, нямам - ухили му се Дидо. - Гледай сега какво правим. Аз тук имам шест-седем пистолета и три пушки, едната е рязана. Давам ти всичко това за пет хиляди марки. За другото имаш два варианта - единият е да отидеш до комшиите в Сръбско, там има оферти секакви, нали знаеш, че са в екшън напоследък. Глей к’ва бала направиха некои пичове с бензина и нафтата, дето прекарват през граница...

Факт беше, че покрай ембаргото много хора направиха гуши като на пеликани. Всичко живо продаваше гориво на сърбите, които напоследък бяха мощно мачкани от всички страни.

- Та т’ва ти е едната опция - продължи Дидо. - Може дори и да не минаваш граница, то бая оръжие се връща тука на местото на тунджата. Имам хора там - и на границата, и след нея. Ама ти за калашници говориш, а онези са използвани, не се знае какво дърво може да вземеш... Има една оферта тука, в Централна България, нали разбираш, ние имаме яко заводи, дето правят секакво оръжие, те и не са спирали, само вече друг лапа, а не държавата, като навсекъде, знаеш, такъв е филмът...Та нали, знаеш, българският калашник е най-якият в света...

- Знам, знам... Ама нямам хора там, затова съм при теб...

- Нищо де, нали аз имам, то е все едно ти да имаш, нали сме братя. Та сега ше ти запиша два телефона и две имена... те само и имената те оправят, всички ги знаят хората, ама за секи случай и телефоните да ти напиша... - Дидо взе листа със списъка, обърна го и написа имената и телефоните. Знаеше ги наизуст, копелето, само изглеждаше тъп, иначе имаше ум като бръснач. Подаде му листа и му намигна. - От мое име. Пичовете са точни и смятам, че ще ти помогнат... Пробвай първо тези в Калофер...

Спас бръкна в джоба си и остави едната пачка на масата.

- Благодаря, копеле... Евала.

Дидо му даде ключ, който извади от джоба си.

- Оттатък, зад гардероба, е касата и там са играчките. Харесай си, вземай и бегай, аз сега ше ги изтърбушим тези бамбини. Сигурен ли си, че не искаш да се включиш?

- Сигурен съм, пич, сигурен съм, бързам - каза през смях Спас, защото Дидо вече беше свалил анцуга си, след което го хвърли по него и се метна върху припадналата орка, като май й изкара въздуха... - Аре, аз изчезвам, чао.

Дидо не отговори и Спас побърза да излезе от стаята...

Незаконно притежаваното оръжие е опасно. То е предпоставка за извършване на престъпления - причиняване на средни, на тежки телесни повреди или смърт. Небрежното боравене с огнестрелно оръжие и боеприпаси създава възможности за нараняване на хора или животни. С него могат да бъдат нанесени и значителни повреди на имот, то може да причини значителни материални щети. Опасно е и когато оръжието попадне в ръцете на малолетни или непълнолетни.

lovech.mvr.bg

Мишо тъкмо дърпаше от огромния конус, който си беше свил, когато Спас стовари сака с оръжията до него. Издрънчаването на железата го стресна, той задържа дима дълбоко в дробовете си и с неузнаваем глас каза:

- Копееееле, кога отиде, кога се върна, бах маа му, да не се телепортира, бе?

- Не бе, Мишо, нямаше ме поне три часа - засмя се Спас и отказа подадения му мегаджойнт. Повече си падаше по поркането.

Мишо издиша голям облак синкав дим и се усмихна блажено.

- Мооже, моооже. Знаеш как е от хубавия коз, времето се проточва. Я да видим какво си донесъл.

Спас отвори големия сак и занарежда оръжията на бюрото. Две от пушките бяха помпи „Моузберг“, а другата - рязана ловджийска. Патлаците бяха четири „Макаров“, една „Берета“ и един „Зиг Зауер“. За пушките имаше по двайсет патрона, а за ютиите - по петдесет. Мишо си дръпна пак и взе зигзауера.

- Опааааа, пу за мен. - Взе една кутия с патрони, извади пълнителя и започна да го пълни. -Вземи беретата, копеле, вземи я, супер яка е и тя. Събира шестнайсет в пълнителя и един в цевта, вземи, вземи...

Спас кимна, седна до Мишо, зареди пистолета и го сложи отзад в дънките си. После хвана с едната ръка рязаната пушка и се прицели в телевизора.

Една огромна лапа се появи сякаш от нищото и я взе от ръката му „В дланта на Силвестър пушката изглежда като малко по-голям пистолет“, помисли си Мишо, докато опъваше поредната дръпка.

- Това пукало го земам аз. - Слай прибра кутията с патрони в джоба си. - А другите пушки са за братоците, ний не моем да ги държим тея пистолетчета, неудобни са.

Факт беше, че тримата от Холивуд трудно можеха да държат пистолет. Малки им идваха.

В този момент влезе Пешо, придружен от счетоводителя. Доближи се до масата, взе конуса от ръката на Мишо и заразглежда оръжията.

- Браво, браво, Спасе. Добре си се справил. Каза ли ти твоят човек откъде да вземеш останалите неща? - Пешо си дръпна леко и върна коза на Михаил.

Игнатов беше облечен в костюм, държеше скъпа на вид кафява кожена чанта и по този начин влизаше в силен контраст със стоящия до него Петър, който беше по джапанки, скъсани дънкови бермуди и жълта хавайска риза с нарисувани мургави мацки, яздещи гаечни ключове на фона на хищни растения. Счетоводителят започваше да свиква с изродите около Петър, а и с него самия, ала първите няколко дни, прекарани с тях, бяха истински социален и културен шок за крехката му счетоводителска душа. Пешо го прегърна през рамо и каза:

- Игнатов, тука ще даваме кинти за тези оръжия... - Погледна към Спас. - Колко ни излязоха тези неща досега?

- Петичка.

- Доообре, петичка, ама сега ще ходиш за тежката артилерия. Вземи петдесет бона, за да имаш, а Счети тука ще измисли нещо да омъгли нещата. Нали така, господин счетоводител? - И Пешо тупна счетоводителя по рамото.

- Ще измислим нещо, господин Ив..., Пешо, ще измислим. Това е лесна работа.

- Окей. Спасе, вземи Драго и Павката утре и отивайте на пазар. Вземете волвото, защото е с най-голям багажник. - Пешо тръгна към заличката с щангите, която беше до Офиса, но изведнъж се сепна и се върна. - Раздаде ли им телефоните, както ти казах, записа ли номерата?

- Да, листът с телефоните е на бюрото ти, оставих го, преди да изляза.

- Супер си, Спасе, благодаря ти. Айде, отивай да разпускаш за днес и успех утре, чакам да ни донесеш артилерия, че скоро ни чака екшън. Чао, отивам да повдигам малко...

- Чао, шефе.

Петър се изхили на обръщението „шефе“ и затвори вратата на минифитнеса след себе си.

„Слейър“ (от англ. slayer, „убиец“) е американска трашметъл група, създадена през 1981 г. в Хънтингтън Парк, недалеч от Лос Анджелис, щата Калифорния, от китаристите Кери Кинг и Джеф Ханеман. До този момент групата е издала единайсет студийни албума (от които един с кавърверсии на пънк банди), два лайф албума и един бокссет и остава една от най-влиятелните трашметъл групи. През 80-те години „Слейър“ е обявена за една от групите от „голямата четворка“ на американския траш наред с „Металика“, „Антракс“ и „Мегадет“. Съчетавайки успешно метода на двете солокитари на групи като „Айрън Мейдън “ и „Джудас Прийст “ с визията на Венъм и агресията на хардкорпънка, те успяват да създадат свой уникален стил. Често религиозни организации са заклеймявали текстове или обложки на групата заради темите, засягани в тях, като серийните убийци, сатанизма, религията, войната, Холокоста. Бандата е печелила два пъти най-престижната награда в музикаланата индустрия „Грами“: през 2007 г. за песента „Eyes of the Insane “ и през 2008 -за „Final Six“.

Мордоропедия

- Ако аз ще карам, ще слушаме каквото аз искам - каза отсечено Павката на Драго. - Демек не искам да ти слушам лигавите дришни, а „Слейър“.

Павката беше луд фен на „Слейър“ и това му личеше. Носеше тяхна тениска, а на предмишницата му имаше доста смотана татуировка с името на любимата банда. Главата му беше току-що обръсната и блестеше на слънцето, а брадата му - черна и оформена на катинар.

Имаше някаква прилика с Кери Кинг^9. Характерът му беше като на тасманийския дявол -извънредно сприхав и неуравновесен. Беше обаче суперточен пич. С Драго бяха неразделни от хлапета и хората, които ги познаваха, бяха свикнали с вечните им скандали. Другият кикбоксьор беше абсолютна противоположност на Павел - имаше дълга руса коса, вързана на плитка, и беше облечен със срязани на коленете дънки и с потник, от който гледаше Аксел Роуз. Ходеше само с кубинки „Док Мартенс“. Колкото Павката беше истеричен и избухлив, толкова Драго беше спокоен и уравновесен. Спас въздъхна, запали цигара и седна на предната седалка. Хвърли плика с парите в жабката, защото едвам се събираха в джоба му и му пречеха.

9 Китарист на групата „ Слейър - Б. а.

- Пичове, аре да ходим, ще се разберем за музиката...

- Много ясно, че ще се разберем, копеле, много е просто - ще слушаме „Слейър“ по целия път, и това е. - Гологлавият кикбоксьор сложи ръце на кръста си. - Купил съм оригинална касетка с новия албум, бе.

Спас се разсмя и каза:

- Аре да ходим, пичове. Ще се разберем по пътя.

Драго се ухили и кимна, всъщност и той се кефеше на „Слейър“, но обичаше да дразни Павката.

След малко под съпровода на песента „Killing Fields“ пичовете от „Звеното“ потеглиха по магистралата към Пловдив. Определено „Слейър“ не бяха банда, на която можеш да караш под 170 километра в час.

Някъде след час вече седяха в хубава пловдивска кръчма и пиеха бира. Спас погледна трите шкембета пред Павката, планината печени филийки и голямата купа люти чушки, които кикбоксьорът набиваше като бонбонки.

- Да не вземеш сега да се осереш, копеле...

- И да се осера, ще си струва, пич - отговори, мляскайки, Павката, а на челото му бяха избили ситни капчици пот. - Винаги когато съм на петдесет километра радиус от тая кръчма, идвам и измайвам три шкембета с чушчици. Нема по-добро шкембе в цяла България, а аз съм я пообиколил. Карта мога да ти направя къде е най-яко.

Спас вдигна палец, нямаше какво да каже след такава солидна аргументация. Павел не беше приключил обаче:

- А вие сте ебахти бунаците, сериозно. Може ли единият да ми яде някаква педерастка торта, щото нямал зъби, все едно ти трябват зъби за шкембе де, а другият - погледна обвинително към Драго - да ми пие капучино и да ме излага пред хората. Ебаси тъпаците сте.

- Ами тъпаци сме, щом казваш, копеле - усмихна му се Драго.

Павел така се беше съсредоточил в системното гребане от купичката, че вече не му обръщаше внимание. Лицето му беше почервеняло, все едно е варен рак, но определено не се даваше и не намаляваше темпото, защото вече преполовяваше втората купичка. След още цигара време беше омел всичко, допи бирата си и се оригна шумно, с което привлече неодобрителните погледи на една компания от съседната маса, която бе поздравена със среден пръст.

- Аре да тръгваме, бунаци. Ако има време, на връщане пак ще минем. Спасе, плащай сметката, ти си днес с балата.

Спас плати, но когато излязоха от градината на тротоара, където бяха паркирали, веднага им се наби на очи, че джамът на волвото от страната на дясната седалка беше строшен.

- Еби му майката, копеле! Ако са думнали касетофона с касетката ми, ше им разкатая мамата майненска, заклевам се - извика заканително Павката и се втурна към колата.

Спас го последва по-бавно, но имаше лошо предчувствие. Оказа се прав, освен касетофона липсваше и пликът с петдесетте бона.

Павел се опита да каже нещо, но Спас му вкара една тупаница в диафрагмата и му изкара въздуха.

- Млъкни малко, копеле, стига буча за тази касетка, щото ще ти напукам каската най-накрая.

Павката се усети и млъкна. Спас се облегна на колата, извади цигара и я запали. Беше леко пребледнял. Пешо, какъвто беше луд, направо щеше да ги очисти за тази изцепка. Как не ги взе шибаните кинти в джоба, да се ебе у положително мислещото копеле. Да оставиш касетофон и пари в кола, по това време, не само в Пловдив, а и в цяла България си беше все едно да ги подариш на апашите.

Драго се изкашля и проговори с басовия си глас, който грам не съответстваше на блондинската му визия:

- Пичове, споко де, това да е станало в близките петнайсет-двайсет минути. Ако имаме късмет, това е някой изгладнел местен шприц, който веднага е изтърчал в най-близката заложна къща да развърже касетофона. Нищо че има един плик кинти, знаеш как мислят апашите, веднага ще поиска да развърже стоката, няма да я хвърли ей така я...

След секунди вече обикаляха квартала в търсене на заложни къщи. Намериха три - едната беше затворена, а в другите нямаше и следа от касетофончето. Спряха до някаква градинка, Спас излезе от колата и седна на тротоара. Павел се намести до него и започна да го успокоява:

- Споко, Спасе, ще се оправим. Петър е хиперразбран пич, т’ва са по шестнайсет-седемнайсет хилки на калпак, ще ги отработим за норматив, гледай само как се разраства бизнесът.

Наистина няколко пъти, докато след работа разпиваха в кръчмата, Петър им беше казвал, че не може да повярва как бързо стават нещата и колко пари падат. Това си личеше и по пликовете с пари, които получаваха всяка седмица и които ставаха все по-дебели. Всъщност Спас беше убеден, че няма да имат ядове, но не искаше да се връща с празни ръце и най-вече да разочарова Пешо.

- Да бе, копеле, ама се издънихме, да го еба. И то по най-тъпанарския начин...

- Така е, пич - сопна му се Павел, - ама ако не беше заебал кеша у жабката, сега нямаше да седим на тоя тротоар...

- Я се еби в гъза бе, харпун. Заради твоето шибано шкембе влязохме в Пловдив. Ако не мислеше с гъза си...

- Млъквайте и двамата! - викна им Драго. Рядко се ядосваше, но когато това се случеше, ставаше като викинг, който е предобрил с кока. - Млъкнете малко и слушайте, ще ви таковам у тъпаците.

Павел се опита да каже нещо, но когато проследи погледа му, се спря. Заслуша се и разбра защо Драго им беше креснал. Отнякъде се чуваше „Слейър“. Новият албум.

Без повече да говорят, те станаха и ослушвайки се, установиха, че музиката се чува от другата страна на градинката. Минаха през нея, без да забележат играещите си дечица и няколкото препичащи се като гущери наркомани. Насреща им се виждаше заведение с тъмни огледални стъкла, пред което беше паркирано беемве. Тъкмо се доближиха, когато музиката спря и през вратата изхвърча касетка, която падна на улицата и в същия момент бе прегазена от бързо минаващ запорожец. Павката издаде стон и се втурна към останките й. Беше неговата - „Divine Intervention“, и то така счупена, че повече едва ли щеше да свири. Очите на набития кикбоксьор леко се насълзиха, а Драго и Спас се спогледаха. Още не можеха да повярват, че това се случва и че май са намерили кой е думнал колата им.

- Да влизаме и да ги разкатаем направо, предлагам - каза твърдо Спас и тръгна към вратата на заведението.

Драго го хвана за рамото и го спря.

- Дай да се направим на луди и първо да разузнаем, може вътре да има цяла армия и да я закършим, дай по-технично да действаме...

- Прав си, само контролирай Павел, защото е откачил май...

- Не го мисли Павел, той е моя грижа.

Влязоха в заведението, огледаха се и седнаха в едно сепаре до вратата. Вътре бяха заети още две маси - на едната седяха две кифли, а на другата - петима яки младежи, пред които барманът сложи бутилка уиски.

- Какво да пусна, майна? - обърна се барманът към висок младеж с мазна коса, подстригана на черта. - Тая касетка, дето ми я даде, беше с някаква гадна жица.

- Пусни нещо за душата, нещо гръцко дай, това, дето беше на касетофончето, беше некакво лайно за металисти.

Като чу последните думи, Павел тихо изръмжа. Мазната коса отвори бутилката и разля по чашите на аверчетата си.

- Аре, пичовйе, да се напием за здравето на балъците, дето си държат парата в колата.

Спас и Драго се спогледаха, разбраха се и си кимнаха.

- Павка, дръж! - каза Драго.

Павел се изстреля до масата на младежите, взе бутилката и я разби в главата на най-близкостоящия. След това с лакът размаза носа на другия, който стоеше отдясно, пресегна се през масата, хвана Мазния за косата, издърпа го рязко и го метна в краката на Спас. Другите двама побягнаха, но единият беше грубо спрян от мартенса на Драго, който се заби в лицето му и го свали на земята. Русият кикбоксьор хвана последния за яката на ризата и го приспа с отсечено дясно кроше. Точно за три секунди „Звеното“ беше постигнало пълна победа.

Драго затвори вратата на заведението, обърна табелката на „Затворено“, седна на един стол до масата и се загледа през прозореца, за да даде сигнал, ако нещо се случи. Спас и Павел клекнаха до Мазния, който ги гледаше разтреперан. Спас извади пистолета и го вкара в устата на тъпака, който ги беше обрал. Не можеше да повярва, че го бяха намерили толкова бързо. Ебаси късметът! Още по-добре му стана, когато видя, че пликът с парите се подава от джоба му, а касетофончето е на масата.

- Пич, ти не знаеш ли, че има Божия заповед „Не кради“, а?

На мазника му беше малко трудно да отговори с цевта в устата и издаде някакви странни звуци.

- Тъпо крадливо копеленце си ти... - Всъщност лекето не му трябваше повече, затова Спас издърпа пистолета от устата му и рязко го шибна с него в слепоочието. - Пичове, дайте да ги вържем тези нещастници и да цепим, имаме работа да вършим. Само да преброя кеша...

- И аз да си оправя музиката - продължи Павел, който отиде до уредбата и взе касетка на някакъв византийски певец. - Ще я разглобя тая дришня и ще си сложа лентата в нея. Дано върже, щото иначе ще го убия тоя хуй - закани се той и наби един шут в безжизненото тяло на Мазния.

На другата маса кифлите бяха изпаднали в шок и не издаваха и звук, което беше най-печелившата стратегия за момента.

Павел седна на масата и бързо сглоби касетката. Отиде зад бара и я сложи в уредбата. Превъртя малко и я пусна. Зазвучаха „Слейър“ и той грейна. После погледна бармана, който се опитваше да се прави на невидим.

- Ти ли хвърли касетката?

- Аз, господине, ама не знаех, че е ваша...

- Не знаеше, а? Ше те еба и чалгаджията, ше те еба... Я кажи на кого е тоя баварец отвън...

- М-мой е... - заекна барманът.

- Я дай ключовете тогава.

- Ама моля ви, господине... - не можа да продължи барманът, защото един ляв прав го нокаутира.

Павката беше видял ключовете в една чаша под бара и вече не му се занимаваше с приказки с някакъв си тъпак, който не уважаваше „Слейър“.

След десет минути пичовете бяха напуснали Пловдив и пътуваха към Калофер вече с две коли. От едната мощно звучеше „Слейър“, а от другата - „Гънс“. Цялата драма им беше отнела по-малко от час и ако караха една идея по-бързо, дори нямаше да закъснеят за срещата, която Спас беше уговорил с връзката на Дидо. И тримата осъзнаваха, че бяха извадили страшен късмет и само случайността беше спасила мисията им. Това и обясняваше широките им усмивки.

„ Снаряд “ е оръжеен комбинат в Калофер, България. Той е най-старото предприятие на отбранителната индустрия и най-голямото в сектор „Машиностроене “ в страната.

Основан е в Русе през 1879 г. като Русенски артилерийски арсенал след изтеглянето на руските войски сл ед края на Руско-турската война на основата на машини, съоръжения, технологии, резервни части и опит, които са имали руските работилници, съпровождащи армията. Впоследствие, след обединяването на България, е преместен в София под името Софийски артилерийски арсенал, който е приемник на русенския.

След края на Първата световна война, през 1924 г., е преместен под името Държавна военна фабрика в Калофер, чието разположение в Лозовата долина е стратегически по-добро, защото е защитено от двете планини и е на централно място в България. Впоследствие получава различни имена, а от 1988 г. носи днешното си име „ Снаряд “.

Мордоропедия

С малко зор и спиране за консултации в малко селце до Калофер успяха да намерят мястото, където ги очакваха и което се оказа в края на съседното село. Там трябваше да търсят Калин. Паркираха колите под дебелата сянка на два ореха, до порутена сграда, която явно беше принадлежала на местното ТКЗС и съответно след Десети и последвалото разпадане бе заебана на произвола на съдбата, каквато беше участта на повечето стопанства в България. Така им беше казал Калин по телефона: „Стигнете до двора на стопанството, паркирайте под орехите и ни чакайте.“ Това и направиха - зачакаха.

Не след дълго иззад полуразрушената сграда се появи голям бус, който спря до паркираните коли. От него слезе здрав мъжага с мустаци и огледални очила, облечен с камуфлажни панталони и със зелен потник. Драго си помисли, че доста прилича на лошия от „Командо“.

- Кой е Спас? - попита Мустака, без да си дава зор да поздрави.

- Аз съм - пристъпи напред Спас.

- Качвай се! - изкомандва човекът, който трябваше да е Калин, и се качи обратно в буса. -

Само ти. Твоите хора да седят тук и да чакат. Няма да се бавим, че имам много друга работа.

Павел тръгна да казва нещо, но Драго го спря. Този пич си беше връзка на човека на Спас, така беше логично. Бусът потегли с мръсна газ и вдигна облак прах, преди да се отдалечи в посока към селото.

- Начи си на Дидо човек, а? - подхвана разговора Мустака и подаде ръка на Спас. - Калин съм аз.

- Да, от лапета се знаем с него - стисна ръката му Спас. - Приятно ми е.

- Извинявай, че така делово, младеж, ама имаме голяма поръчка и нямаме време. Ако не беше човек на тоя откачалник Дидко, щех да ви отсвира, ама той ми е много личен и щом си негов човек, няма как да не помогнем. Я бръкни под седалката да скрепим дружбата.

Спас се наведе и извади бутилка с жълтеникава течност.

- Ха така. Отвори, пийни и подай, да видиш к’ва продукция съм обадил последната реколта. Двоен припек, не-човек е станала скоросмъртницата...

Спас отпи. Ракията беше чук - хем влизаше меко, хем беше силна като керосин. Подаде я на Калин, който опъна мощна глътка и му върна бутилката.

- Аааа, к’во ще кажеш? Убиец е. Твоят приятел га беше тука, опукахме две кила за един обед, после каза, че по магистралата е карал на зиг-заг - разсмя се Калин. - Кажи сега к’во искаш, нек’ви калашници ми спомена Дидо...

- Ами може да са много, ама десетина искам... Ако нямаш толкова, колкото имаш...

Калин се усмихна и го погледна, Спас видя отражението си в огледалните му очила.

- Ше намерим десетина, младеж, ше намерим... - Той зави по една прашна улица и не след дълго паркира до голямо хале, в чийто двор се лутаха кокошки. - Ако обичаш яйца, ще ти дам, много са вкусни на нашите носачки.

- Обичам, бай Калине, ама бързам и аз.

- Еее, нищо, младеж, следващия път, ако се разбереме сега, ше дойдеш, ше сложим софра, ше се запознаем кат’ хората.

- Еее, много ясно, и на мен ще ми е приятно.

Слязоха от буса, който Калин паркира с гръб до една рампа до задния край на сградата.

- Нещо друго требва ли ти?

- Еми ти кв’о имаш. Трябват ми и няколко патлака, пушки, т’ва освен автоматите...

- А бе я влизай, и ще си харесаш...

Влязоха вътре, където освен голяма копа сено имаше купчина прогнили палета и някакви ръждясали железа.

Спас настръхна и се обърна към Калин:

- Пич, ако си мислиш, че ще те оставя да се ебаваш с мен...

Калин му се усмихна и изсвири мощно с два пръста в устата си. След секунди копата сено се раздвижи и оттам се появи млад мъж, който имаше по-големи мустаци и от тези на Калин.

- Спокойно, Спасе, не се ебавам. Малко сме дискретни тук в нашия край, зат’ва е цялата галимация. Аре влизай у мазата.

В „мазата“ се влизаше през железен капак, който беше напълно покрит от сеното. Всъщност това не беше мазе, а подземие, поне три пъти по-голямо от това под Офиса. Когато слезе по стръмните метални стълби и се огледа, Спас онемя. Калин се засмя.

- Еййй, всички така правите, когато видите за първи път арсенало. Така е, така е, ние тук сме сериозни хора.

Подземието буквално преливаше от оръжия. Имаше всичко - автомати, пистолети, пушки, картечници, РПГ-та, сандъци с муниции. Спас се оглеждаше и не можеше да повярва какво му се случва. В края на помещението група хора пълнеха сандъци с автомати.

- Не може да ги продаваме със заводските сандъци я - тупна го по гърба Калин. - Тея нашите тука от завода си помислиха, че ние сме у гъз правени. Намалиха ни заплатите, ебават ни, ама без нас не могат, ние сме най-пеканите правячи на оръжие у тая страна... Ама друг път ще ти разправям. Дай сега тая бележка, дето я държиш, и да те комплектоваме бързо, да товарим буса и да те карам при твоите, там ще ми платиш... Ще ти дам за автоматите достатъчно консерви патрони, за да ви оправят на първо време. Имаме пет вида пистолети и три вида пушки, избери си. Па натам, ако нещо ти требва, вече ни знаеш къде сме. Тука не се стига лесно, ама щом си авер на Дидо, си наш човек...

Спас само успя да подаде бележката и да кимне. Тук имаше оръжие да снаряжиш малка армия. Усети, че Калин му говори нещо, и се окопити.

- Извинявай, ама не чух какво ми казваш.

- Гранати, гранати те питах дали искаш. На страшна далавера ги давам, че едни сърби не си ги взеха.

- Ами искам, щом са на далавера - ухили му се Спас.

След двайсет минути стоката беше натоварена на буса, а след още двайсет - и на колите. Спас се разплати с Калин, който този път се ръкува с всички, но бързо изчезна, защото каза, че имали да докомплектоват голяма поръчка. Пак даде мръсна газ и потегли към склада си.

Поръчката им излезе малко повече от двайсет бона. Спас запали фас и се замисли. Имаше хляб в този Калин, трябваше да обсъдят въпроса с Мишо и Петър.

Интерлюдия / В главата на Петър

Добрееее. Вече си имаме оръжия. Спас каза, че там има достатъчно железа, за да започнем и Третата световна война, ако искаме. Това е обяснимо, представям си какъв бизнес се е въртял през соца и какви кинти са се правили. Милиарди! Идеално де, ако се появи търсене някъде, ще знаем какво да правим.

Сега ще въоръжа „Звеното “ така, че да превъзхожда всички по огнева мощ. Срещу всеки нож ние ще излизаме с пистолет, срещу всеки патлак - с автомат. Само остава да се научим да стреляме и воюваме наистина. Направил съм график, така че всеки да кара специалната програма на Радо Баретата, без това да пречи на дейностите, свързани с бизнеса. Инструкторът каза, че може за няколко месеца, при сериозни занятия, да направи всички момчета машини за убиване. Това се отнася и за мен. Осъзнавам, че изстреляните неколкостотин патрона в армията и спарингите в залата не са достатъчни, и с голямо нетърпение очаквам тормоза, който предстои да преживеем. Единственият начин да оцелеем в това, което се задава, е да сме в пъти по-добри от конкуренцията. Затова, докато те перкат и щракат палци по чалготеките, ние ще тренираме.

Вече имам план какво ще направим. Адвокатът ме запозна със свой си човек от Службите, когото наех, за да ни обслужва информационно. Опознай врага си, това е първото най-важно нещо, което трябва да се направи. Другото после е въпрос на стратегия. Имам и големи планове за бай Спас Кръчмаря, той и без това само ме гледа на кръв последните месеци, откакто му взех бизнеса. Сега ще му дам възможност да се развихри, ще го направя истинска звезда. Дребните душици умират да са в светлината на прожекторите, а моите цели, за мен и за братоците по-конкретно, са изцяло противоположни - искам да сме невидими и никой да не знае кои сме.

Михаил, Антон и Иво се справят идеално като мениджъри. Явно йерархичната схема, която направих, работи добре. Доволен съм.

За Мишката бях уверен, че ще се справи. Тонката също е робот, единственото, което можеше да го спре да играе с нас, са морални съображения, но явно и на него живеенето в родния Абсурдистан му е избило илюзийките от главата. Най-логичното, когато системата те ебава, е и ти да започнеш да се ебаваш със системата.

Най-емоционалният от нас четиримата е Ивака, той винаги е преживявал нещата по-тежко. В началото дори се притеснявах за него, не бях сигурен дали материалът няма да му дойде малко отгоре. Оказа се, че не съм прав да се коркам, младежът мачка и става все по-корав. Забавното е, че оная мърла, бившата му мацка, която го беше чупила, защото нямаше кинти, сега е започнала да се увива около него. Михаил заяви, че ще и счупи главата, но аз му казах да изчака и да видим как нашето момче ще се справи със ситуацията. Много ми е любопитно дали ще забрави, че кучката го предаде, и ще и клекне.

Хубавото на цялата постановка, освен якото кинти де, е, че имаме време наистина да правим каквото и когато си пожелаем (това не вреди на тренировките, там има график). Схемата си жужи и без нас, всичко е настроено и аз имам време да отскачам до „ Смокиня “, „Градина “, Иракли или Дерето, когато ми скимне. Там така професионално се правя на пастет, че после, когато се върна в Мордор, съм като чисто нов и свръхзареден за нови подвизи. А веселбата тепърва започва...

Пета глава - Полет над „Щъркелово гнездо“

... първата на изток тръгна, втората на запад свърна, третата, не знам защо, кукувичето гнездо си

избра едничка тя и над него прелетя.

Детска песничка, Кен Киси, „Полет над кукувиче гнездо“

Днес и жена ми изглежда съвсем различна. Пролетна утрин.

Исса

(Действието се развива след получаването на пратката с оръжията.)

Цялата банда без холивудското трио се намираше на брега на един язовир, недалеч от Мордор, и Драго вече сваляше последната консерва патрони за калашник от багажника на волвото. Набитият елемент, който Петър беше довел, гледаше с насмешка как гнусливо бършат смазката от чисто новите автомати, докарани току-що от Спас след експедицията му в околността на Калофер. Пешо бе решил да не ги разтоварват в подземието, а директно да започнат стрелкови занятия и явно с това беше свързано присъствието на този човек, който сега, скръстил ръце зад гърба си, ги наблюдаваше през жълтите стъкла на своите очила. Личеше, че е яко копеле, малко напомняше на стафордширски териер, само че кучетата не излъчват такъв силен сигнал за опасност. Беше с долнище на камуфлаж, избеляла тениска, която някога, много отдавна, може би е била черна, и с шарени маратонки „Асикс“, все едно извадени от кутията, с което контрастираха на захабените му дрехи. Здравенякът улови погледа на Мишо, който свиваше коз, втренчен в кецовете му.

- Най-добрите обувки за тичане в историята. Няма по-добри...

- К’во тичане те гони бе, пич, ти добре ли си? - Мишо облиза листчето, довърши джойнта, захапа го и бръкна в джоба си за огънче. - Нали уж си дошъл да ни учиш да стреляме?

Не можа да довърши, защото здравенякът се доближи и мълниеносно изби с крак джойнта от устата му.

- Първо ще потичаме малко, момче. Полезно е за здравето. Хващай сега автомата и лентовай един пълнител. Я виж само какви хубави баирчета има наоколо, как да не ги разгледаме!

Мишо буквално онемя от възмущение, а не се случваше често да губи ума и дума. Какъв беше тоя чичак да му избива хубавия коз с мавашита? Направо го беше съсипал, поляната бе мочурлива и джойнтчето вече за нищо не ставаше, както се бе приземило баш в центъра на една зеленясала локва. Тръгна към чичката, но Пешо му махна да спре. Здравенякът остана усмихнат, но видимо се стегна, а погледът му се втвърди. Когато видя, че Мишо няма да продължи, се обърна към Петър:

- Петре, нали ти казах, че не понасям дрога и не искам да виждам около мен.

Петър вдигна палец в знак на съгласие.

- Пичове, никакви екстри по време на тренировка, такава е уговорката. Запознайте се с Радо, той ще ни научи да стреляме, да воюваме и на всички свързани с това работи. И сами се сещате, че това спокойствие няма да продължи дълго, че скоро ще има екшън и аз съответно искам да сме подготвени за него на макс. Затова всеки ден ще тренираме, а думите на Радо ще се възприемат, все едно са закон.

Радо само кимна и без допълнителни обяснения нареди:

- Имате три минути да лентовате пълнителите и след това отиваме на разходка. Хайде сега действайте по-бързо, стига сте се мърдосвали!

Когато след около час се върнаха на мочурливата полянка, бяха грозна картинка. Мишо, Павката и Геша повърнаха. Радо буквално им пийна соса из тези чукари, а отгоре на това през цялото време тичаше пред тях, като не личеше дори да се е задъхал. Ебаси чичката машина! Даде им пет минути почивка и докато, пъхтейки, се опитваха да дойдат на себе си, ги разгледа един по един с гадна усмивка. После започна обучението по стрелба. Стреляха, докато автоматите се нажежиха до червено. Оказа се, че само са си мислели, че могат да стрелят. Ценните съвети на инструктора очевидно даваха резултат, защото след всеки нов изстрелян пълнител попаденията в центъра на мишените зачестиха.

Отговор на въпроса защо инструкторът Ради Стоянов разбира толкова много от такъв род обучение лесно можеше да бъде намерен във факта, че дълги години той бе работил като главен инструктор на българските десантчици. В един момент след промените мижитурка чиновник, от паразитите, кръжащи около армията, го бе уволнил по някаква малоумнобюрократична причина. Като близък приятел на Боби братчеда той лесно се нави да помогне на момчетата от „Звеното“ да се превърнат в прилични стрелци. Сега, като ги гледаше целите в кал, уморени и изстреляли всеки по хиляда патрона, си мислеше, че може би, ако тренират сериозно колкото днес, може да направи от тях истински воини. Трябваше обаче работа, много работа още...

Лицето Антон М. е един от тримата най-добри приятели на водача на „Звеното “ Петър

И. Съответно в йерархията на тяхната групировка се намира непосредствено под лидера е.

Петър му има пълно доверие и му делегира различни функции.

Много интелигентен, увлича се по философията. Интроверт. Спортува активно всеки ден,

най-непредразположен към пороци от всички. Непредсказуем.

Из бележки по казуса „Звеното “, личен архив на Никита Д.

Независимо от сезона и климатичните условия Антон имаше програма, която всяка сутрин спазваше почти религиозно. Ставаше в пет сутринта и обичаше да си ляга рано, към десет-единайсет, беше си такъв тип човек, чучулиги им казват май - най-добре и най-ефективни се чувстват сутрин. Среднощните мероприятия и веселби малко го изкарваха от режим. Но пък не го изкарваха от ритъм, защото той нямаше навик да прави компромиси с тренировките си. И когато се наложеше да си легне късно, не си доспиваше, а отново ставаше в пет.

Първият му сутрешен ритуал бе да направи кафе за родителите си, но това вече беше отпаднало, защото от няколко месеца, най-накрая, живееше сам. Когато всяка сутрин им приготвяше голяма кафеварка от евтиното, но силно кафе, се чувстваше поне малко полезен. Преди да се хване с Пешо, почти половин година беше седял без работа, дори като общ работник не можа да намери. Техните го подкрепяха, въпреки че и те едвам свързваха двата края с мизерните си заплатки на учител и на чистачка. Поне бяха останали заедно, а не като родителите на Петър - баща му вазира и остави всички да се оправят сами. Антон беше благодарен за това и го ценеше, защото знаеше как Пешо преживя тези неща.

Та преди всяка сутрин Тонката правеше кафе на майка си и баща си и чак след това отиваше да тренира в парка. Сега им помагаше по друг начин - даваше им много пари и родителите му най-накрая можеха да намерят спокойствието, загубено през последните вълчи години, в които се беше превърнало обещаваното им някога светло бъдеще. Сутрешния ритуал с кафето той замести с пиенето на чай. Всъщност винаги беше предпочитал да пие чай, като най-любим му беше зеленият. Пиеше го на балкончето на новото си жилище - малка необзаведена гарсониера на последния етаж на нисък блок, близо до бетонното корито на реката, която разделяше Квартала на две. Гледаше как мръсната вода с неопределен цвят се влачи и как от време на време истинските повелители на тази територия - плъховете, ровят за храна из боклуците, които бяха навсякъде. За първи път живееше сам и се чувстваше странно, беше му приятно, но нетипично. В Квартала не беше толкова лесно да вадиш пари за квартира, особено когато понякога се налагаше да просиш стотинки за хляб.

Антон допи чая си, остави чашата в мивката, до единствената си чиния, беше забравил да я измие след вчерашната вечеря, която се състоеше от голяма вратна пържола със зеленчуци. Вратна пържола, копеле, преди можеше да ядеш такива неща само по празници, днес можеш да си ги позволяваш всеки ден, каза си той. Какво забавно нещо е животът, а винаги беше смятал, че ще бъде добро момче, ще си довърши философията в университета, ще има хубава работа, най-вероятно университетска, беше мислил за докторантура... Каква ти работа, каква ти докторантура бе, братче? Никога нямаше да забрави как преди, когато съвсем беше закъсал, за един ден обиколи към четирийсет строежа и как навсякъде удари греда. Навсякъде! А сега, само няколко месеца по-късно, имаше толкова пари, колкото дори не беше сънувал. Търси логика после...

Разсъждавайки по тази житейско-финансова тема, Тонката обу старите си китайски кецове, облече черен памучен анцуг и излезе. Върза синя бандана на челото си, за да не му влиза пот в очите, походи енергично неколкостотин метра и затича в бързо темпо. Всяка сутрин тичаше по десетина километра - една част от маршрута по улиците, но по-голямата - в Сауроновата градина. Тичаше, без да се задъхва, тялото му беше привикнало на напрежението. Когато стигна любимата си част от гората, близо до Ловния парк, спря и седна в корените на стар дъб. Изправи гръб и затвори очи. Странното бе, че се беше научил да медитира от книга, случайно открита в библиотеката, но въпреки факта, че нямаше учител, се беше научил да намира хармония и спокойствие в състояние на духа, което постигаше с древната азиатска практика. Всъщност едва ли бе само азиатска, беше чел, че някога християните исихасти са практикували нещо подобно. Нямаше значение всъщност, важното беше, че се чувства добре.

След половин час медитация Антон отвори очи, изправи се, протегна се, за да се пораздвижи, и пак затича - този път с по-умерено темпо. След километър-два стигна до няколко железни лоста и успоредки, поставени в гората през времената, когато на държавата й пукаше до някаква степен дали хората в нея ще са здрави и се държеше на спорта. Държеше се и на залите и уредите за спорт, също на култивирането на желание у децата да спортуват. Ама сигурно е по-лесно да управляваш или манипулираш поколение от наркомани или пияници, отколкото поколение от здрави младежи, закалили в спорта характера си. Тонката не одобряваше пиенето и друсането като заместители на живота, нямаше нищо против алкохола и наркотиците иначе, просто не ги използваше толкова често. Ако го правиш за купона като Пешо и Мишката - окей, ама ако си тъпак, който не знае кой е, накъде е тръгнал и единствената му идея за забавление е да си махне главата - моля, шибай си се сам, ама знай, че си загубеняк и си пилееш живота като олигофрен.

Увисна на лоста и направи двайсет набирания, няма по-хубаво упражнение за гръб от това, после - двайсет кофички на успоредката. Последваха трийсет бавни лицеви на юмруци и трийсет клека на гърба с тежък дънер, който за тази цел беше довлякъл до лостовете. За какво ти е зала, всичко е зала, навсякъде може да се тренира. Направи тази серия упражнения още пет пъти. След много години на такива комплекси щяха да викат кросфит, но в средата на деветдесетте ги наричаха просто трениране.

Когато приключи, отиде до дървото близо до лостовете. То беше обвито със стар матрак, гума и каквото се беше намерило друго и представляваше нещо като по-чепат и по-корав полеви боксов чувал. Антон започна сложен комплекс от удари с юмрук, лакът, коляно и подбедрица и не спря да налага „противника“ си повече от половин час. Отделно ходеше в зала, където наблягаше на спарингите, но тук беше създал и развил по-голямата част от техниката си. Сега се кефеше, че започнаха да тренират с момчетата от „Звеното“ всеки ден, и много се забавляваше да ги сваля на земята с по един лоу кик. Харесваше му, че бяха отворени за нещата, които им демонстрираше, и виждаше как муай тай ги прави по-ефективни отвсякога. И той научаваше полезни неща, особено му допадаха каратистките техники, които Петър показваше, и Мишовите гадни захвати и хвърляния, много практични за улицата.

Чу шум от лапи, обърна се рязко и едва успя да спре с длан скочилия върху му сетер. Вече трета година се засичаха по това време и направо си бяха приятели. Казваше се Съни и винаги го разхождаше младо момиче, което всеки път поздравяваше любезно и се усмихваше. След като се побори малко с рижавия си приятел, Тонката затича по друг обходен маршрут към Квартала. Хората вече отиваха на работа и улиците не бяха толкова пусти...

Взе душ, редувайки гореща със студена вода. Странен беше този блок, почти винаги имаше топла вода, а това не беше типично за Квартала.

След като почете до обяд, препрочиташе за петдесети път, за сигурно, „Дюн“ на Франк Хърбърт, Антон отиде да хапне в ресторанта. През последните седмици вече му беше станало навик да яде под сянката на стария орех, после да отиде в Офиса и с колегите си да разджиткват задачите - мислеха стратегии, а ако се наложеше - ходеха да пореспектират някого, но това напоследък рядко се случваше, защото всички в Квартала и околните територии вече знаеха, че има нова власт и тя се казва „Звеното“.

Поръча си пилешка пържола със салата от домати и краставици, обилно полята със зехтин. Интересно е да се отбележи, че той, както повечето момчета от махалата, до преди няколко месеца мислеше, че „зехтин“ е име на град в Италия. Сега обаче положението беше различно и можеше да си позволи да се храни така, както винаги беше желал - здравословно и нисковъглехидратно. Характерно за нисковъглехидратното хранене беше, че ако случайно не ти се намираха кинти, опцията ти да хапваш евтинко включваше индустриални количества картофи, хляб, ориз и макарони - и така цялата нисковъглехидратност се превръщаше в мит.

Къде другаде можеше да се роди велик лаф от сорта на „Кроасан ти купих, без хляб го изяде!“ освен в Квартала?

Когато храната му пристигна и той отряза и лапна първата хапка, в двора се появи Пешо, придружен от една страшно добра девойка. Всичко си има мадамата, сканира я бързо Антон -тяло, цици, крак, излъчване. Десетка по десетобалната система отвсякъде. Двамата бяха усмихнати. Антон обичаше да вижда побратимите си с усмивки, това го правеше щастлив. Вдигна палец и намигна на приятеля си. Пешо и мацката се приближиха и седнаха при него.

- Копеле, запознай се с Гери.

Тонката се ръкува с мацката.

- Миме, ела тука. Дай меню на приятелката ми, а на мен директно ми донеси една „Хавай“. -Напоследък Петър сякаш се беше пристрастил към пицата с ананас. Май само това ядеше.

Гери избра бързо и също си поръча някаква пица. Шефът на „Звеното“ се облегна назад и каза на Тонката:

- Брат, искам да вземеш ключовете от мерцедеса и да ги дадеш на Спас Кръчмаря.

Лицето на Антон издаде учудване, но Петър го успокои с думите, че има план и да му се довери. Това беше достатъчно за тайбоксьора - когато Пешо звучеше по този начин, това означаваше, че е намислил нещо. Точно така звучеше и когато ги беше събрал за първи път и фактически беше положил основите на „Звеното“. Докато се хранеха, той продължи с инструкциите. Тонката, който никак не бе тъпо копеле, започна да се досеща за какво става дума, преди май бяха загатвали темата, но не прекъсваше с въпроси, както беше общоприето, по балкански, а предпочете да се съсредоточи в пържолата си, докато слуша.

В един момент зеленооката мацка явно се заинтригува от естеството на разговора и с любопитство попита Петър с какво всъщност се занимава. Той учтиво й отговори, че предпочита да не я лъже и че съответно ще е по-добре тя да не задълбава с въпросите. Мацката явно бе от разбраните, защото само кимна и престана да пита.

Петър продължи:

- Тонка, брат, искам и още нещо. Искам някой от новите да е с него през цялото време и да го кара само по най-вървежните места. Спас, ако се чуди какво става, му кажи, че много ме кефи и това е бонус за добрата му работа. Не искам да си говоря с него, защото ме дразни. Той е тъп и ще върже. Това е...

Антон, който беше приключил с яденето, подаде няколко банкноти на Мимето, която тъкмо носеше вода за новото завоевание на Петър.

- Пешо, Гери, обядът от мен, позволете да ви почерпя - галантно приключи обяда Антон, пак се ръкува с красивото момиче, прегърна приятеля си и тръгна към Офиса, за да извади кинтите за бай Спас.

Тъпото копеле кръчмар грам не очакваше, че след малко доста от мечтите му ще се сбъднат, и мрачно пиеше облак, седнал на една пейка до кухнята. Нямаше откъде да знае, че ще играе главна роля в план, който се явяваше ключов за бъдещето развитие на „Звеното“.

Ооо, тигре, тигре ле,

имаш ли пари, имаш ли пари, нямаш кахъри.

Ооо, тигре, тигре ле,

нямаш ли пари, нямаш ли пари, бели ти коси.

Аааааа опала.

Айде борци, дайте ми пари.

Дайте ми пари, нямаш кахъри.

Аааааа опала.

Айде борци, дайте ми пари.

Дайте ми пари, песни до зори..

Откъс от текста на песента „Тигре, тигре “

Няколко часа по-късно Тонката едвам се сдържаше да не размаже главата на изпадналия в амок кръчмар. Когато Антон му връчи ключовете от мерцедеса, копелето за малко да се гътне, след това, когато видя предназначените за него пачки, едва не получи инфаркт, но Спас, бай Спас, бързо се окопити и започна драмата. Тъпият селтак, без да си задава въпроса защо аджеба в един момент сякаш от небето му бяха паднали двайсет бимберици и един мерджан, превключи турбо рязко от фаза „депресиран ресторантьор“ в режим „безсмъртен милионер бонвиван“ и започна да се държи като надрусан олигарх, който току-що е купил половин „Витошка“. Антон не можеше да повярва как тъпото копеле се преобрази пред очите му и как с всяка крачка дори походката и стойката му се променяха. Спогледаха се с учудване с едно от новите момчета, спечелило „честта“ да е шофьорът на Спас. А когато влязоха в първия им попаднал магазин за костюми до „Аптека“, на Антон му се прииска да потъне в земята от срам, защото тъпото дърто копеле започна да се държи така, че до него Бай Г аньо би изглеждал като автор на британската версия на многотомника „Добрите обноски“. Нямаше такава концентрация на простотия на едно място, отстрани направо изглеждаше страховито. Спас се беше превърнал в еманация на войнстващата селяния: смееше се малоумно, беше почервенял целия и ръсеше невероятни тъпотии. Слава богу успяха да издумкат доста бързо предназначените за смяна на имиджа десет бона и Антон с огромно облекчение остави внезапно издигналия се кръчмар в едно популярно заведение в центъра, където той, по неговите думи, щял да изпие няколко питиета за здравето на бат’ Пешо и да отпразнува повишението. Повишението! Тъпото копеле беше повярвало, че с кесенето пред кухнята, гледането тъпо и пиенето на ракия и мента е заслужил да бъде повишен. Преди да изчезне към Офиса, за да свърши малко истинска работа, Тонката забеляза, че бай Спас, облечен с новия си костюм и обут с новите си обувки, напълно се вписва в обстановката на вървежното заведение и е в пълен синхрон с местната фауна. Последното, което видя, беше, че към самозабравилия се кръчмар се доближиха две наточени перхидролки, излъчващи сексапила на акули, надушили прясна кръв. Шофьорчето, което изпълняваше функциите и на охрана и имаше задача да разведе тази вечер Спас из най-оборотните места на Мордор, после разказа, че

Спас направо надминал себе си, като успял да похарчи почти всичките марки, черпейки цели маси с непознати, вдигайки шум до небесата, и накрая мъртво пиян се гътнал във фоайето на „Японския“, където го били завели залепилите се за него златотърсачки. Това има и положителна страна, си мислеше Тонката, пичът определно се беше показал на светло пред когото трябва и планът на Петър беше в ход.

„ Смокиня “ е къмпинг, намиращ се на 3,5 км южно от град Созопол, между къмпингите „Каваци“ и „Веселие“. В момента е разделен практически на два къмпинга - „Смокиня“ и „ Форт Нокс “.

Мордоропедия

Диетиламид на лизергиновата киселина, по-известен със съкращението ЛСД (транслитерация на немското съкращение LSD от Lysergsaurediethylamid) е мощно психоактивно вещество, което спада към групите на халюциногените и ентеогените. ЛСД е изолиран за първи път през 1938 г. в лабораториите „Сандоз“ (Швейцария) по полусинтетичен път от алкалоиди на моравото рогче (вид паразитна гъба) от швейцарския химик Алберт Хофман, наречен по-късно „бащата на ЛСД“.

Мордоропедия

- Ха така, вземаш Марто за свръзка с чуждите дилъри. Да им се даде материал, но не на консигнация, а да цакат. Първо да се докажат и после ще има стока напред. Сегааааа, да ти кажа важната част. Не искам ти, Мишо или Иво да се появявате там или в ресторанта. Дръпни също лейтенантите настрана. Направо наеми някъде наблизо един-два големи апартамента и се преместете там. Ще управлявате дистанционно. Когато се предава стоката, искам мерцедесът със Спас да е на видно място като втора кола. Измислете нещо да кажете на Спас, той е тъп. Да карат Долф или Слай, а отзад да има джип - трета кола, в който да са още четирима души охрана. В първата кола искам да е само Марто, някой от новите и стоката и за да е пълен драматизмът, искам, преди да стане транзакцията, Мартин да отиде и да целуне ръка на Спас в мерцедеса, а чуждите дилърчета да видят това. Чаткаш ли каква ми е идеята?

- Да, ясно е, че създаваш образ на Спас като бос - каза Тонката и затвори телефона.

Беше звъннал на Пешо, който беше изцепил за „Смокиня“, за да му поиска инструкции, защото дилъри от чужди територии проявяваха интерес да продават от материалите на „Звеното“. По време на разговора се оказа, че Петър е взел ЛСД, но очевидно не го беше хванало още, защото мисълта му течеше без затруднение или забавяне. Антон се подсмихна, беше се сетил за шахматния кръжок и за това колко усилия вложи приятелят му, докато успее да го бие. Тогава Антон се възхищаваше на упоритостта му, но не тя му помогна да започне да го побеждава. Причината беше по-скоро в нестандартната интелигентност на Петър, той можеше да вижда действителността от различни ъгли. Не че беше гений някакъв, обикновено момче си беше, просто можеше да мисли много абстрактно и съответно да взема нестандартни решения. Ето тази идея със Спас беше пример. Един ден, пиейки бири в малкото паркче до реката, бяха обсъждали, че няма да могат винаги да са толкова невидими и че един ден ще берат много ядове, когато всички разберат, че те са новите шефове на територията. Петър само се беше подсмихнал и беше казал, че не е задължително шефчетата да се знаят кои са, имало начин. Ето сега Антон разбра, че Петър е продължил с разсъжденията си в тази посока и че явно действията се развиваха по базиран на тази схема сценарий, в който бай Спас има главна роля.

Антон се ухили. Първи трип^10! Той беше вземал три-четири пъти, чел беше за Хофман и за Тимъти Лиъри и макар и да не се блазнеше от разни прахчета и кокаинчета, изпитваше силно любопитство към психотропните вещества. Беше се зарекъл един ден дори да отиде до Мексико или където там имаше пейот и да се направи на Дон Хуан и на Карлос Кастанеда едновременно. Сега обаче си мислеше как Петър, какъвто си беше психар, централно ще откачи до Голямото синьо. Първото вземане на ЛСД винаги е запомнящо се. Тежко на хорицата на плажа около него, сигурно ще им е забавно следващите няколко часа, определено ще им бъде забавно.

10 Означава вземане на халюциногенен наркотик, „ пътешествие - Б. а.

Антон набра телефона на Марто и го привика в Офиса. Идеята на Петър му беше кристално ясна - той и пичовете оставаха скрити, лейтенантчетата и Холивуд също, само второстепенният ешалон начело с бай Спас и Марто Дилърчето ще светят. По три коли за няколко кила коз и някой и друг пакет амфети. Ебахти цирка! Цирк, но сто процента щеше да върже, бандитчетата си имаха собствена ценностна система и когато видеха как татуираното копеленце целува ръка на малоумния Спас, нямаше как да не се финтират и да не вземат филма на сериозно.

Мартин дойде. Имаше нова татуировка на рамото - голяма картинка на еднорог, който шибаше делфин на фона на дъгата. Тонката не посмя да го пита какво символизира, защото го беше страх да чуе отговора. Дилърчето седна, извади огромен конус от джоба си и го задърпа настървено. Пичът беше горд с факта, че пуши повече джойнтове на ден от Снууп Дог. Предложи му, но Антон отказа. Той пушеше много рядко, защото марихуаната правеше мозъка му на каша и това го дразнеше. С пиенето можеше да се справи, просто нямаше как в тази тайфа, но когато имаше сериозни дела, не пафкаше, защото знаеше, че не е като другарите си и козът го прави неефективен. Обясни на дилърчето какво се иска от него и после го накара да повтори всичко. Момчето, въпреки че ежедневно се състезаваше с човека, който след двайсетина години щеше да се прекръсти на Снууп Лайън, беше запомнил инструктажа и изрецитира всичко, както си трябваше, дума по дума.

- Аре, прави си срещи с новите ни клиенти, Марто, вземай коли, хора, Спас, материал и действай...

Мартин кимна, дръпна яко от конуса и влезе в подземието, за да отиде до другия вход, откъдето трябваше да организира схемата...

Тонката стана и замаха с ръце из въздуха, който направо беше посинял от тежкия дим, останал след дилърчето. Една муха се опита да мине през облака и тупна на пода безжизнено. Не беше шега работа да прелетиш през материала на „Звеното“. Той я погледа известно време как се опитва да се свести и после излезе. Отиде до близкия РЕП и купи тесте вестници, искаше да провери обявите за нещо тарикатско под наем, както му беше поръчал Пешо. С пресата под ръка тръгна надолу по улицата, смяташе да я прегледа на спокойствие на близката детска площадка, защото ако Мишката се появеше отнякъде, в Офиса щеше да настане тттаттт и паника - това беше естественото състояние на нещата, когато Михаил се материализираше. Иво беше взел два дни почивка. Мацката му пак го обичала и искала да се съберат. Двамата бяха отишли в някакъв любим техен хотел на язовир „Искър“. Ивака напълно игнорира съветите на Антон и воплите на Мишо да зареже този парцал и да не се държи като най-голямата шунда в Слънчевата система.

Тонката седна на една слънчева пейка, която беше почти цяла и здрава, и се зачете във вестника. Не беше стигнал още до страниците с обявите, когато вниманието му бе привлечено от голямо каре, на което с големи букви пишеше „Отдава под наем апартамент - 830 квадратни метра“, а отдолу бе посочено името на Квартала.

Какви 830 квадрата, какви пет лева бе, тея луди ли са, т’ва да не ти е Бояна бе, батко, помисли си Антон. Тук най-големият размер на апартаментите си е макс седемдесет-осемдесет квадрата и трябва да си яко паралия, за да може да си позволиш после да му цакаш парното. Тонката набра изписания телефон на обявата в карето, трябваше да провери тази работа... Ето така „Звеното“ се сдоби с големия апартамент на върха на най-високия блок в Квартала. На блока, под който излизаше единият вход на подземието им. А после нямало карма.

Антон събра вестниците, защото възнамеряваше после да ги прочете от край до край. Обичаше да знае какво се случва по света и у нас. Беше се разбрал за оглед след половин час и бавно се затътри пеша към мястото, което се намираше на около километър от кръчмата им. Докато вървеше по тротоара, покрай него мина процесията от коли на „Звеното“. Мартин беше действал бързо. От средната кола се чуваше усилен на зуко шлагерът „Пирамиди, фараони“ и хората се обръщаха да видят кой е този китен селянин. Не беше трудно да се разбере кой е, защото бай Спас се беше подал през шибедаха и нещо крещеше, вдигнал ръце във въздуха. В едната имаше пистолет. Тонката завъртя очи и се прекръсти. Планът на Петър определено връзваше...

Нормално е да те привличат богати мъже

Научно доказано е, че жените все още предпочитат финансово стабилни мъже. Според проучване в САЩ 63% от представителките на нежния пол са склонни да излизат с мъже, към които са били резервирани, но изкарват добри пари, а 38% признават, че намират за възбуждащо мъжът до тях да притежава скъпи неща. Необходимо е да знаеш, че ако попадаш в тези проценти, това не означава автоматично, че си златотърсачка. Психолозите смятат, че причината за това явление не е алчност. Като повечето женски бозайници жените изпитват привличане към мъжете, които могат добре да се грижат за децата им. Може изобщо да не искаш деца на този етап от живота си, но подсъзнателно търсиш мъж, който да може добре да се грижи за семейството си. Така че когато гледаш етикетите на дрехите и обувките му (според същото проучване 69% го правят), ти инстинктивно преценяваш силите му. Затова бъди спокойна - няма нищо лошо да излизаш със свестен и финансово обезпечен мъж.

космиполитан. бг

Иво искаше да забие един токат на бившата си, но се сдържаше. Едвам успяваше. Тъпата путка се държеше, все едно не му беше била шута преди няколко месеца и не се беше проебала с богатото типче, и сега пърхаше с мигли и се смееше шумно и изкуствено. Ебаси гадината, мислеше той, но се правеше, че я слуша, дори беше докарал на лицето си нещо като усмивка. Значи, курво малоумна, вчера бях боклук и за нищо не ставах, а днес, което фактически е само няколко месеца оттогава, като имам кеш, не съм вече отрепка, пак съм станал пич и ми се лензиш влюбено. Отпи от виното си и се заслуша в звучащата песен, за да се опита да не чува какви ги плещи бившата любов на живота му. Тази песен преди беше нещо като символ на чувствата му към Яна, хитът на сезона през годината, когато бяха за първи път заедно на море -първата целувка, блусовете в дискотеката, плажът, влюбването. И доскоро, когато слушаше тази песен, сякаш се връщаше в онези времена и отново преживяваше емоцията в цялата й сила и чистота. Всичко това сега беше мъртво. Когато слушаше тази песен, само му се драйфаше.

Кифлата точно кудкудякаше колко се радва, че именно днес, когато са се събрали, любимият им ресторант е празен. Ами много ясно, че ще е празен, като съм го наел целия, курво малоумна, помисли си Иво. Беше им наистина любим ресторант, имаше хотелче към него, в което, когато имаше кинти де, ходеха да се чукат, а през деня Яна се печеше по цици на някоя полянка, докато той мяташе въдицата. Чувстваше се щастлив в тези моменти, наистина щастлив. Оставяше въдицата и я гледаше как лежи и хваща тен, гледаше я колко е красива и беше толкова влюбен. Обичаше да си представя в тези моменти, както си се чувстваше щастлив, как един ден ще си имат дечица и как те ще щъкат по поляната. Тогава въобще и не помисляше за други жени, не беше такъв тип човек просто. Яна му стигаше, обичаше я и не искаше нищо повече. Тя беше жената за него, а той - мъжът за нея. Толкова беше просто, просто като изгревите и залезите, като зимата и лятото, като живота и смъртта и всичко изглеждаше разбираемо и съвършено. Виждаше целия си живот като на длан - Яна, той, децата, щастливи заедно и завинаги. Затова и даде такъв откат, когато мацката му каза, че го напуска и с новото си гадже заминава за Г ърция. Каква Гърция бе, любов моя, нали щяхме да градим живота си заедно, нали бяхме едно цяло - ти самата го каза. Затова не можа да се оправи дълго след случилото се и чак когато се засече с Пешо, който му бе като брат, чак тогава намери някаква почва под краката си и започна да влиза в релси. Иначе се беше движил на автопилот и не се знаеше докъде може да стигне. Беше му ясно, че времената са шибани и че мацките търсят сигурност - такъв е биологичният механизъм. Ама не мислеше, че точно този механизъм се отнася за мацката му Та нали на онова първо море, а и после на всякакви други места тя го поглеждаше в очите с онзи, нейния поглед и му казваше, че ще бъде до него, каквото и да се случва. И той й беше повярвал. Ама й беше повярвал истински и безрезервно. Като в приказките.

Иво запали цигара и дръпна дълбоко, все едно е коз.

- Ама, Иво, аморе - така му казваше Яна понякога, - пак ли пушиш, нали ги беше спрял, аморе мио?

„Ами бях леко нервен напоследък, боклук, затова“, си помисли Иво, но иначе само се усмихна.

- Не можах, аморе, пак пропуших, знаеш как е...

- Нищо, любов - и така му казваше понякога, някога, - пак ще ги спреш, ти имаш силен характер, а пък и ми трябваш здравичък, нали така...

„Нали преди няколко месеца каза, че съм лигльо и безхарактерен бе, овцо“, продължи мислено диалога си с любовта на живота си Иво, но на глас каза само:

- Ама разбира се.

Сервитьорът донесе нова бутилка вино, плато със сирена и побърза да се изнесе, каквато беше инструкцията. Беше започнало леко да се здрачава и язовирът изглеждаше вълшебно. На отсрещния бряг започнаха да припламват светлинки, някакъв почитател на нощния риболов гребеше навътре с малка надуваема лодка, а хорът на жабите се усилваше. Иво наля на себе си и на Яна и насочи към нея чашата си, за да се чукнат. Мацката отпи, наведе се напред и сложи ръката си върху неговата.

- Аморе, аз съжалявам...

Иво се протегна и сложи пръст на устните й. Тя млъкна, но той не отмести пръста си. Известно време постояха така. После той вкара пръста в устата й, тя се учуди, но го засмука. С другата си ръка Иво повдигна чашата и я изпи на екс. Хвана Яна за косата и я придърпа към себе си. Започна страстно да я целува и тя се премести в скута му. После той рязко се изправи, вдигайки я със себе си, задържа я с едната ръка, а с другата помете нещата от масата. Сложи я върху нея, разтвори краката й, с рязко движение скъса бикините й и ги хвърли на земята.

- Аморе, какво пра... - не успя да довърши Яна, защото Иво опъна главата й назад, свали панталона си, вкара й го и започна да я чука в бързо темпо. Объркана и стегната в началото, Яна постепенно се отпусна и започна да пъшка. Така правят любов тигрите, помисли си Иво и засили темпото. Бившата му започна да стене още по-силно, не след дълго се разтрепери и силно се притисна в него, драскайки го по врата с ноктите на лявата си ръка. В този момент Иво излезе от нея и я бутна назад, отстъпи, вдигна панталона си и бързо се закопча въпреки ерекцията си. Макар и с доволство в изражението си, Яна го погледна учудено.

- А ти, аморрре...

Иво не я остави да си довърши изречението, хвана я, ама като булка я хвана, и я вдигна във въздуха. Доближи се до парапета на ресторанта, който се надвесваше три-четири метра над едно малко заливче на язовира, и я хвърли във водата. Яна не успя да издаде звук, роклята й се разпери и за миг изглеждаше, сякаш че лети. В следващия момент обаче гравитацията (както казва великанът Тери Пратчет: „Гравитацията е навик, от който не можеш да се откажеш“) си каза думата и любовта на живота на Иво се приземи във водата, вдигайки облак от пръски. Жабите спряха да крякат и над езерото се възцари съвършена тишина. Не след дълго Яна се показа от водата и отмахвайки косата от лицето си, погледна нагоре към парапета. Но Иво вече го нямаше там...

Интерлюдия / В главата на Петър

Както казваше Клайв Оуен в един стар сериал, „Перфектната подготовка предотвратява провала на представлението Така стана и при нас. За една вечер изчистихме конкуренцията. Подробната информация от Кольо Агента и доброто планиране ми осигуриха победата. Кой сега е цар на Мордор, а?

Малко кърваво се получи, ама какво да се прави, рисковете на професията. Това, че ми хареса, когато му резнах тиквата на онзи лайнар, не го мисля в момента, има и по-важни неща от анализа на тъмните кътчета в главата ми. Знам, че там имам чудовища, но докато държа вратите плътно затворени, нищо няма да се случи. Силно се надявам, че нищо няма да се

Братоците малко се цупят, че не се трошим от партита, колкото им се иска, а продължаваме с тренировките и стрелбите. Нищооо, по-добре да се сърдят и после да оцеляват, отколкото сега да си свалим гарда и някой да ни избие като пилци, щото сме били тъпаци и сме се отпуснали. Не и при нас! Ние тепърва започваме.

И без това съм уверен, че сега ще има повече циркове и проблемчета за уреждане. Не става дума за един квартал и околностите му, става дума за цял град с два милиона маймуни население. Вече назначаваме нови хора, не мога да смогна да им запомням имената. Разрастваме се могъщо. А братовчедите на Арнолд какви мутанти са, интересен ген имат тези пичове, всичките са от великан нагоре. Това е супер, точно такива ми трябат.

А за Арнолд и братя имам големи планове, те ще се изкефят сто процента.

Засякохме и предателче в отбора. От близкия кръг. Ще трябва да правя показно, защото, ако сега изпусна нещата от контрол, после никога няма да мога да се оправя.

Но е весело, въпреки брутализмите е много весело. Само тази отрязана глава да спра да я виждам, няма да е лошо, хич няма да е лошо...

Шеста глава - Токата и фуга за кукри и киселина в до мажор

Докато той зави ауууу ауууу ауууу като собака, приложих същата хватка като за Георгий и толко с един замах - нагоре, напреко, клъц - усетих как бритвата порва плотта на неговата кист и той пусна желязната змия, разциврен като бебе. После се опита да излочи цялата кров от руката си, като виеше в същото време, но кровта беше много за пиене и той взе да се дави, а красният фонтан бликна хорошо, макар и не за долго.

Антъни Бърджес, „Портокал с часовников механизъм“

Принципите, които бях усвоил по време на адската седмица, щях да използвам отново и отново през следващите две десетилетия и половина, за да показвам на водените от мен мъже, че за тях няма нищо невъзможно. Не беше необходимо да харесват всичко, което вършат - просто трябваше да го вършат докрай.

Ричард Марчинко, Джон Вайсман, „Свирепия“

(Действието се развива няколко дни след смъртта на Акулата, Ромео и Касапина.)

- Да убиеш и да не те убият. Това е идеята. А едно от най-важните неща, за да оцелееш, е да си издръжлив. По-издръжлив от врага си. Затова сега и всеки път преди занятията, които ще ви водя, ще тичате. Искам да станете роботи. Целта ви е този хълм. - Инструкторът посочи нагоре. - Искам да станете толкова издръжливи, че да го качвате на бегом без задъхване. Не можеш да стреляш, ако си се задъхал. Не можеш да се биеш, ако нямаш въздух. Горе е Радо, при него е водата. Действайте!

Бранимир, Бранимир Събев се казваше новият им инструктор. Здрав изверг с каубойска шапка, на чието лице сякаш пишеше професионален войник. От години ходеше да се трепе за кинти по целия свят. Радо веднъж сподели, че той е най-добрият воин, когото познава, сериозна препоръка, щом като беше от печения командос. За Събев се носели легенди - като се почне от Афганистан, мине се през Конго и се стигне до Колумбия. Бил като сянка, демон на войната -тих, жесток и смъртоносен. Толкова войни и битки бил преживял, такава репутация на убиец имал, че дори го наемали за инструктор на тюлените в САЩ и на САС в Англия. Да им показва пинизи. Когато Пешо чу това, каза на Радо: „Като е толкова добър тоя твой човек, не може ли да го извикаш и нас да ни пообучи?“ Оказа се, че може. Срещу една баснословна сума плюс условието, на което настоя Радо, Бранимир да остави своя екип да довърши сам там каквото си правели на поредната мисия, достатъчно пекани били хората му и сами да се справят. Бранимир Събев пристигна с една цел - да помогне на приятеля си да направи момчетата от „Звеното“ истински воини.

И сега същите тези момчета се набираха по стръмния хълм, който се намираше близо до поделението, в което обикновено тренираха. Повечето от тях изглеждаха сдухани, сякаш горчиво съжаляваха, че са се захванали с този бизнес и с този Петър, който обаче нетипично за повечето шефове на Балканския полуостров се чанчеше наравно с тях.

Точно в този момент на униние с избила на уста пяна Пешо се изправи целия в кал, защото вече за трети пореден път падаше, подхлъзвайки се на гнилата шума. Да, освен че беше стръмен този баир, дърветата бяха израснали толкова на гъсто, че под тях си беше истинска нощ. Пластовете шума се бяха трупали и трупали и тичането по нея беше твърде предизвикателно. Чуваха се само птичите песни в тази гора, птичите песни и задъханото сумтене на тичащите момчета, а от време на време и псуването на Мишката, който още не можеше да се примири, че трябва да се мъчат точно сега, когато бяха превзели цял Мордор и според него си беше време за поне едномесечен купон. Петър обаче беше на друго мнение, а той беше водачът на глутницата, той водеше, а Михаил следваше. Затова Михаил му показа среден пръст, когато го видя пак да пада до един пън. Пешо му се ухили и макар и с известно усилие, успя да му върна жеста. С две ръце. Разбираше разочарованието на приятелите си, но имаше план, който трябваше да се следва, и в този план думата „отпускане“ не съществуваше. След още пет тежки минути, които им се сториха цяла вечност, момчетата се добраха до чакащия ги на върха Радо, който извади от джипа си туба вода. Сдуханите членове на „Звеното“ жадно залочиха, изпонатръшкаха се кой където свари, но резкият глас на баретата ги извади от моментното състояние на блаженство.

- Ставайте, маймуни! Ставайте веднага, пачи такива! Някой да е казал, че ще има почивка?

Те се надигнаха. Мишо свъси вежди, взе един камък и тръгна към Радо, но Петър го спря, хващайки го за ръката.

- Пийнете още малко вода и марш обратно надолу, това ви е почивката - ще почивате, докато слизате. Медузи! Имате още два пъти да го качите това хълмче, охлюви.

Сега не само Мишо псуваше, псуваха всички, но заслизаха надолу Не бяха много сигурни дали ще издаянат още веднъж всичкото това търчане, камо ли още два пъти. Иво се обърна към Радо и видя, че на лицето му грее широка усмивка. Направо двайсет и четири каратова.

Не умряха, но бяха приближили смъртта. Последния, третия път буквално се влачеха един друг нагоре, но стигнаха. Там вече ги чакаше Събев, който с мощен спринт ги бе изпреварил и сега небрежно разговаряше с Радо, все едно бяха на пикник. Изчакаха всички да се дотътрят и Бранимир се обърна към тях, скръстил мускулестите си ръце:

- Пичове, под всякаква критика сте, но винаги има надежда. Няма да се плашите, виждал съм и по-тежки случаи. Не сядай! - попари той надеждите за почивка на Мишката, който тъкмо се свличаше до един пън. - Не сядай, пич, няма смисъл, само ще се одървиш. А сега започваме истинската част, хълмът ви беше само за загрявка. Сега почва веселото - ще ви покажа как да се биете и да убивате ефективно. Чух, че сте успели да свитнете няколко бандитчета, но не се надувайте, защото, ако ви взема с мен в Африка, ще ви запозная с хлапета на по десет-единайсет години, които могат да ви изтрепят като пилци за пет секунди. Демек още не се дръвчете, имате много хляб да ядете, докато заслужите да се наричате воини.

Бранимир Събев млъкна, бутна каубойската си шапка назад и се заслуша. Сойка пискаше отнякъде. Не звучеше присмехулно въобще. След това продължи:

- Да спрем сега с философията. Ще станат нещата, искам от вас само да сте упорити и да внимавате. Я вземете по един нож, ще ви покажа някои движения. Застанете един срещу друг. Я ти, пича с голямата уста - посочи Мишо, - ела тука, с теб ще показвам.

Мишо въздъхна, кимна с мрачно изражение и се доближи до Бранимир. Инструкторът напомняше на терминатор, ама балкански модел. Беше много здрав, висок, без да е върлинест, леко мургав, с кафяви очи, но студени като лед. Истински стрелец. После, в една от почивките, им каза, че е роден и израснал в Свищов, любим автор му бил Стивън Кинг, а любим герой -Роланд Стрелеца. Затова ходел с тази шапка и с тъмните очила.

По време на занятията, които продължиха със седмици, момчетата от „Звеното“ научиха безценни уроци как най-тарикатски и най-коварно да ликвидират врага си с всевъзможни оръжия - от счупена пръчка до автомат. През първия ден Радо почти не се включваше. Захапал сламка между зъбите си и хванал ръце зад гърба си, той стоеше встрани и с нескрита гордост наблюдаваше ученика си Събев. Спомняше си как, когато за пръв път го видя, беше усетил, че в този новобранец има нещо повече, нещо различно. Спомняше си как го научи на изкуството на войната, как младият свищовлия попиваше всичко и го прилагаше почти съвършено в практиката. Спомняше си също и как Бранимир преби един самозабравил се лейтенант дебелак, който прекаляваше с алкохола и се забавляваше, като малтретираше войниците. Доста се обърка, когато се опита да се ебава и с него, защото след това не можа да излезе от болницата повече от шест месеца, а като излезе, въобще не приличаше на себе си, сякаш бяха потрошени не само костите му, а и онова, лошото в характера му, което го караше да мъчи по-младите. Разжалваха го, но на Събев не му дремеше, защото вече бе осъзнал, че е истински воин, а един истински воин може да е такъв на много места, не само в разпадащата се армия на разкапваща се държава, на която не й пука за децата й. Така им се разделиха пътищата. После бе чул, че Бранимир е постъпил в Чуждестранния легион, и чак след много години се засякоха в Афганистан. Тогава станаха и приятели.

Първата вълна от реформи в МВР, изразяваща се в съкращение на висши и средни ръководни кадри, започва непосредствено след 10 ноември 1989 г. От МВР са извадени:

Първо главно управление, което преминава на подчинение на президента, като продължава да изпълнява функциите и задачите си под името Национална разузнавателна служба. Закрито е управление „Научно-техническоразузнаване

Пето управление на ДС (УБО), което също преминава на подчинение на президента и е преименувано на Национална служба за охрана.

Трето управление на ДС (военно контраразузнаване), което е прехвърлено към структурата на Министерството на отбраната. Главно следствено управление, което е преструктурирано и наречено Национална следствена служба.

В рамките на МВР са преструктурирани Второ главно управление на ДС, Четвърто и Шесто управление. Съкратени са отделите, чиито функции не отговарят на започналите демократични промени, а на базата на останалите контраразузнавателни отдели е създадена Национална служба за защита на конституцията, която през март 1991 г. е преименувана в Национална служба за сигурност.

Мордоропедия

Николай Попов, по-известен като Кольо Агента, наблюдаваше през мощен бинокъл как се мъчат на финалното, трето изкачване на стръмния хълм до поделението на корумпирания полковник, което използваха за тренировки. Горе ги чакаха Радо Инструктора и новият им учител Събев. Агента лично познаваше Радо, но за Бранимир само беше слушал истории.

Войникът се беше прославил по цял свят, викаха му българския Рамбо. Никой не си даваше сметка, че както много други подобни на него момчета Събев е характерен продукт на отличната някога подготовка на българските спецчасти и че при други обстоятелства все още би бил полезен на държавата си. Целият техен потенциал обаче беше нехайно затрит след промените и „смяната“ на режима. Нещо аналогично се беше случило и с неговата кариера. Както бе много ценен и уважаван, така с появата на едно копеленце, спуснато от „новата“ стара власт, той излетя от службата, в която работеше от двайсет години, а не след дълго го последва и целият му отдел.

Той, като горд човек, въобще не погледна назад, не се възползва от връзките си и не обърна внимание на чакалите, които се сборичкаха в опитите си да се домогнат до него, за да го прилапат в своите схеми - били те частни или държавни. Знаеше само едно - че обича работата и държавата си, и затова му стана страшно обидно, когато неговата професия (той я наричаше „призвание“) „агент“ се превърна в мръсна дума в последвалите бурни години. Не можеше да си обясни как е възможно някой да мисли, че може да има национална сигурност без разузнаване, и как точно я виждаха работата. Според него да се затрие една цяла структура от професионалисти е доста тъпа и нелогична постъпка. Наистина ли хората мислят, че всички са били използвани в репресиите на враговете на режима? Факт е, че по отделите имаше всевъзможни боклуци, ама не става така с този общ знаменател. Имаше и много свестни. Той и много като него имаха една цел и тя беше да са полезни на родината си. Наистина и той ненавиждаше комунистите и техния гнусен режим, но беше много по-лесно да контрира, като притежава някаква власт. Вярваше в старата истина, която гласи: „По-лесно може да разбиеш една система отвътре.“

Също така не разбра после какво стана, какво се очакваше от тях, просто да изчезнат или да забравят обидата и да оставят марионетките, които им спуснаха, да доведат промяната/ подмяната на режима докрай. Някои негови колеги всъщност точно така и направиха - изпариха се, други останаха и се адаптираха, а някои дори минаха от тъмната страна, като логично веднага пожънаха големи успехи. То и не беше трудно, защото новите управници бяха гола вода - алчни, безочливи, безпринципни лайна, програмирани да доведат плана на старите си господари докрай независимо от цената. Свинска работа!

Попов се оттегли от разиграващия се фарс и започна да се занимава с промишлено разузнаване, като предимно работеше с чужденци, факт, който, съчетан с опита му, беше предпоставката за заслужено баснословните му хонорари. Не беше загубил обаче нито уменията си, нито инстинкта си и се стараеше да е информиран какво се случва в държавата, за чиято сигурност се бе грижил толкова дълги години. Проучваше новите играчи, следеше как се движат и развиват новоизлюпените политичета и като цяло се стремеше да поддържа досие на всеки социален елемент, притежаващ потенциала да е фактор в тази страна. Това бе и причината да поеме случая на Петър и неговата компания улични момчета. Не го направи толкова за парите, по-скоро от любопитство. Поиска му голяма кръгла сума пари, мислеше, че ще го откаже, но младежът, без да се колебае, беше кимнал утвърдително и приел условията му. Това също му направи добро впечатление, показваше бърза мисъл, смелост и решителност.

След това Петър определено успя да надмине очакванията му. Схемата с бедния кръчмар, когото сложиха за примамка, шахматистки изиграната провокация, която предизивика цялата патаклама после, да не говорим за бруталното и изпълнено ювелирно прочистване на конкуренцията - всичко това беше причината Кольо Агента не само да хареса момчето, а дори да го уважава. Какво ли можеше да излезе от него, ако имаше нормално функционираща държава -можеше да стане държавник, можеше да бъде блестящ учен или предприемач, обаче вместо това сега Петър и неговите момчета се учеха как да убиват и се готвеха за война. А друг един такъв похабен за Родината потенциал ги подготвяше. Ех, Българийо, Българийо, виж какво правят в момента твоите златни момчета! Такива неща си мислеше Кольо Агента, докато наблюдаваше как „Звеното“ с помощта на новите си учители по изкуството на войната се превръща в най-смъртоносната престъпна групировка на територията на страната. Твърдо беше решил да ги наблюдава и да им помага - хем бяха добри и платежоспособни клиенти, хем не бяха като класическите тъпи мутри, които преобладаваха.

Обучението на Събев ги издигаше на качествено друго равнище, защото той не ги учеше как да се бият, а ги учеше как да убиват по най-бърз и най-ефективен начин. А между двете има разлика. Огромна.

Това плюс факта, че Петър беше изкарал бригадата си да тренира броени дни след голямата им победа, говореше на Попов, че за тези младежи филмът тепърва започва. Определено това беше само началото на нещо, но на какво - само времето щеше да покаже...

Комплексът „Люлин“ е жилищен квартал на град София, кръстен на едноименната планина Люлин. Включен е като административен район „Люлин“ в Столичната община. „Люлин“ е най-големият жилищен комплекс (комплекс с жилищни блокове) в България. По официални данни жителите му са 123 969.

„Люлин“ е разположен в северозападната част на София. Западно от квартала се намират околовръстен път и квартал „Филиповци“. Северно от комплекса е разположен булевард „Сливница“ (бивш „Вълчо Иванов“, наричан още в люлинската си част булевард „Европа“, а преди това „Баба Парашкева“). На североизток от квартала, отвъд булевард „Европа“, е квартал „Модерно предградие“. На югоизток се намират Западен парк - един от няколкото големи градски парка в София, и вилна зона „ Смърдана “.

Мордоропедия

Ненапразно има лаф „Люлин мрази Мордор“ Там си е нещо като затворена екосистема и местните дилърчета бързо решиха да се правят на отворковци, когато разбраха, че босът, който държеше тяхната територия, е леко поумрял. Първо се направиха на луди, ама после започнаха да си действат, все едно не са в друг квартал, а на друг континент. Накрая дръпнаха един минаващ патрул на „Звеното“, взеха им пари, стока, кола, а бе всичко им взеха, и им казаха повече да не стъпват в този район. Ама никога. Оперативните от „Звеното“, от новите, бяха постъпили според инструкцията на Иво, която гласеше: „Не вземате самостоятелни решения, за всичко сериозно се допитвате до Щаба“, и се бяха обадили от един булфон, бяха му оставили поне картата на единия или по-скоро не я бяха видели, защото каквито бяха хищни, със сигурност щяха и нея да гепят. След час и нещо един взвод начело с Петър и Тонката пристигна направо от тренировка и сцената заприлича малко на тъп китайски екшън. Изродите от „Звеното“ се изсипаха от колите и се разгънаха по армейски със заредени калашници, заграждайки смрадливото заведение, което беше нещо като главна квартира на люлинци. Стана дори смешно, когато двама от местните извадиха ножове, друг - пистолет, а останалите само гледаха тъпо. Трябва да се отбележи, че много добре им се отдаваше тъпото гледане. Бяха натурални таланти. Съотношението на силите беше почти равно, дори люлинци водеха с няколко души, но от гледна точка на огневата мощ, а и на външния вид бригадата от Квартала определено водеше в пъти. Петър и групата му лъхаха на смърт и излъчваха опасност на талази.

Петър пристъпи напред и попита:

- Кой е шефът тука?

Един пич с класическата за този район на Мордор прическа „чалга футболе“ се размърда нервно и отговори:

- Аз съм шеф тука. Що питаш?

Почти не се чу какво каза, защото от уредбата „Панасканик“ дънеше мощен турбофолк. Беше направо ужасно, някаква гадна смес от турски зурни и най-говняната сръбска мазнотия. Петър направи отегчена физиономия и простреля футболето в крака. Не в капачката, а малко по-долу После, като изстрелите се сляха в един, бе простреляна и уредбата. Музиката спря рязко. Но тишина не настъпи, защото в Люлин никога не е тихо в класическия смисъл на думата. Отнякъде се чуваше как някой реже нещо с флекс^11; от близкия панелен блок някаква жена хокаше мъжа си, като стигаше такива октави, че ако я чуеше, Монсерат Кабайе би се почувствала като нещатна певица на селска петъчна вечеринка; близо до тях едно куче, издържано в лайняножълт цвят, лаеше прегракнало, все едно пафкаше по поне три кутии цигари на ден. „Марковата“ уредба изпуши, а после издаде странен гърмящ звук. Това накара и без това изнервените люлинци да направят грешката да се паникьосат и да тръгнат към момчетата от „Звеното“, което пряко резултира във факта, че след няколко изстрела на единична цялата банда сладури се гърчеше на земята до шефа си с простреляни крака.

11 Заигравка с популярния графит от Студентския град „Някой някъде винаги реже нещо с флекс“. - Б. а.

Пешо преметна автомата през гръб, по граничарски, така че цевта, насочена надолу, да бъде близо до дясната му ръка и само с едно извъртащо движение калашникът да може отново да е в ръцете му, готов за стрелба. Извади глока от кобура си и клекна до треперещия люлински „шеф“, който бодро кървеше на топлия и очевидно непочистван от времето на соца асфалт.

- Нещо се пообърка ми се струва, харпи. - Петър пъхна цевта на пистолета в ноздрата на чалга футболето. - Аз съм шефът. Ти си просто пипонкьо. Чаткаш ли?

„Шефът“ закима енергично, въпреки че съдейки по пребледнялото му лице, кръвозагубата вече беше започнала да му се отразява.

- Добре, пипонкьо. Хубаво е, че чаткаш - почукна го леко с цевта по носа Петър. - Обаче ще трябва да видим дали ще разбираш така и след няколко дни. Затова ще те вземем за малко в едно мазе, да те преслушаме...

Пипонкьото ококори очи и тръгна да казва нещо, но Пешо го препарира с рязко движение на пистолета. После се изправи и кимна към Драго и Спас.

- Да се превърже, и към подземието!

Без да се помайват, момчетата от „Звеното“ веднага се захванаха с поставената задача.

- Сложете го в някоя от колите, където в багажника е постлан найлон - бързо съобрази Петър.

- Шефе - Павката се ухили, - багажниците на всичките коли са опаковани с найлон. Бате Мишо каза, че така трябва, защото го дразнело да му смърди на кръв от всичките вредители, дето возим...

Петър се усмихна, кимна одобрително и погледна към пъшкащите люлинци.

- Вие, младежи, оставате тук. Намерете си нормална работа, живейте си живота, ама повече не се занимавайте с глупости. - Бръкна в джоба си и си запали дебел коз. - Както виждате, опасно е. - Опъна една сериозна дръпка и издиша чак след минута. - И си свалете коланите, за да си стегнете краката над раните, докато дойдат линейките. Няма какво да цапате.

Петър отново опъна великанска дръпка и подаде коза на Тонката, който поклати глава отрицателно. В този момент един от бандитите в краката му се опитваше нещо да каже. Петър се наведе над него.

- Кажи пак, пичага, че не те чух първия път. Заекваш щото...

Пичът имаше още по-смотана прическа от шефчето си - тип „отпред късо, отзад модерно“. Беше си изплякал поне една туба гел, суетен си падаше явно, така, леко по люлински. Напъна се с последни сили и едва успя да каже, заеквайки:

- Аз, аз, аз... нямам колан, с а-а-а-ааанцуг съм...

- Ами пич, браво. Щом си с анцуг, с него се вържи тогава, кой с каквото има - с подобаваща за случая сериозност му отговори Пешо, издиша в пребледнялото му пъпчиво лице мощна струя дим, изправи се, тръгна към колите и ги забрави всичките люлински апаши още в същия този момент. Завинаги ги забрави.

...една трета от наркотиците се консумират именно в столицата. Обемът на пазара на синтетична дрога се движи между 21 и 43 млн. лева годишно, а кокаиновият се оценява на 10-20 млн. лева. Годишният оборот на пазара на хероин е между 32 млн. и 105 млн. лева, изчислен по т.нар. улични цени. Пазарът на канабис варира между 50 и 66 млн. лева. Като се сумират продажбите и на четирите бизнеса, обемът на пазара на наркотици в страната се движи между 108 и 234 млн. лева годишно. Разпределението на дрогата става по следния начин. Получените 1-2 килограма от пратката разреждат наполовина. Съответно активната съставка в хероина намалява до 15-17%. Следващото разреждане се извършва от снабдителите, като пак се удвоява „мешилката“ и активното вещество спада до едва 7-9 на сто. На предпоследното ниво са дилърите, които купуват по 2-3 грама, като хероинът продължава да се разрежда. Най-често дилърите добавят още една доза, делейки 1 грам не на пет дози, както е стандартът, а на шест. Така съдържанието на диаморфин в уличната доза спада до 4-7%. На последното ниво са продаващите за уличните пласьори -те нямат възможност да разреждат стоката, защото тя се пакетира от дилъра.

„ 19 минути “

Тренираха в новата зала, тези, които в момента не бяха заети със задачи или занятия, когато звънна един от „златните дилъри“, който отскоро продаваше материал в една от новите територии, доста далеч от Квартала, близо до оркските владения. Официално се водеше, че орките в Мордор са малко, колкото и странно да звучи подобно твърдение, но всъщност те съставяха около една десета от мордорското население. И непрекъснато прииждаха нови, защото нямаше как да се изхранват по родните си места, работа нямаше, а вече не беше останало и какво да крадат. Хората бяха отказали да се занимават със земеделие, защото за к’во ти е да садиш някакви неща в плодородната земя, като знаеш, че със сигурност ще те оберат местните оркски орди. Държавата се правеше, че този проблем изобщо не съществува, а и защо да реагира, нали това все пак са най-верните гласоподаватели, какво са някакво си земеделие и някакъв си комфорт в сравнение с контролируемата стопроцентова активност на избирателите.

Дилърът звънна и съобщи, че в градинката, в която провеждал операцията си, са се появили няколко орки, които шиткали здраво херинга, а лошото било, че имали и много клиенти, явно пациентите в този квартал били зарибени сериозно.

Петър, който в този момент се опитваше да се освободи от захвата на Долф и ако се съдеше по червения цвят на лицето му, май вече се задушаваше, потупа огромната предмишница на гиганта, за да го пусне.

- Ще видиш следващия път, мутант - каза задъхано той, - няма да ти мине така лесно номерчето...

Долф се усмихна доволно.

- Ако, шефе, кога каеш, ше видим...

Петър извади бутилка бира от големия хладилник, отвори я и изпи половината наведнъж. Запали цигара и отиде до Мишо, който вече се снаряжаваше.

- Брат, кафевото си е по твоята част. Ти там си имаш отношение. Само вземи повече хора, защото нали ги знаеш орките...

- Знам, брат, ей сега, след малко и те ще ме знаят. Ще взема Слай, Долф, три коли хора, трябва да се оправим. Ако нещо се дръвчат, ще се стреляме, ебал съм ги...

- Ти си знаеш, Мишка. Само направи така, че повече да не се появяват.

Мишо погледна Петър и му кимна с разбиране. Погледът му не вещаеше нищо добро.

След половин час пристигнаха на уреченото място. Градинката беше от класическия за панелните джунгли модел - каре асфалт между блоковете, оскъдна растителност, грозни катерушки, счупени люлки и най-отличителното - без никакви деца.

На тази част от Мордор казваха „Зоната“ и тя наистина приличаше на декор от „Сталкер“, защото на архитекта очевидно не му се беше получило да създаде среда за живеене. По-скоро беше докарал нещата до фаза „среда за неживеене“.

Мишо даде указания на момчетата от другите коли да се покрият и да са готови да действат с калашниците, ако стане напечено, а той, придружен от Арни и Слай, се насочи директно към орките - дилъри на херинга, които се бяха разплули на една пейка и се припичаха под лъчите на слънцето. Бяха класически дизайн - ланци, кожени якета, мърляви маратонки и шарени анцузи. Шефчето им явно беше нагоре в йерархията, защото, ако се съдеше по проблясващата му усмивка, май цялата му ограда беше със златно покритие.

Мишо мина покрай екипа „златни дилъри“. Не ги познаваше лично, но не му и трябваше, там системата движеше дядо му. Жената беше с чистобяла дълга коса и тениска на „Айрън Мейдън“ с корицата на албума от осемдесет и пета, оная с Еди с брадвата. Мъжът беше със „Слейър“, но явно му беше студено, защото върху нея беше облякъл дебело памучно сако, което не се връзваше с метълската тематика. Михаил им кимна, когато мина край тях.

Точно в този момент се появи младо момче, което с неуверена походка отиде до орките и подаде пари. Единият бръкна в джоба на якето си и му подаде дозата. Не се и опитваше да се крие, явно бяха сигурни, че няма как нещо да им се случи. Мишо се огледа наоколо, по балконите и прозорците на високите блокове се виждаха хора, които се занимаваха с класическите за обитателите на панелната джунгла дейности - простиране, готвене, пушене и всякакви други неща, които човек може да прави на тези творения на соцреализма - остъклените балкони. Мишо застана до единия орк и проследи как наркоманчето се отдалечава почти на спринт, явно го гонеше абстиненцията и нямаше търпение да се скатае и да се нацели. Оркът се усмихна към Мишо и мазно попита:

- Колко искаш, барато?

- Ей сега ще ти кажа колко искам, барато!

Мишо го хвана за сплъстената коса, дръпна главата му и заби в нея коляното си. После по самбистки го хвърли на земята и започна яростно да го рита. Само в главата. Онемели в началото, другите три орки, които седяха на пейката, скочиха на крака. Мишо не им обърна внимание, а продължи методично да превръща лицето на дилъра в каша. Отнякъде се появиха, все едно се телепортираха, те така май и правеха, още десетина орки и заградиха триото от „Звеното“. Оркският бос със златните зъби, който още не можеше да повярва какво им се случва, започна да вика:

- Ше ви избием, бе, к’ви сте вие, бе, тука си е наше место, праим к’вот си искаме, мамааа ви...

Посегна към Мишо и в този момент ръката му падна в прахта на площадката. Пръсна силна струя кръв. Слай вдигна във въздуха кукрито, с което беше извършена ампутацията, и извика:

- Некой друг сака ли да пробва Непалецо?

Орките, ама всичките, рязко си смениха боята и в следващия момент се разбягаха в различни посоки. Като пилци се разпиляха. И сто процента счупиха поне няколко олимпийски рекорда по спринт.

След още няколко такива случки, в които главни действащи лица бяха Холивуд и техните кукритата, орките се изтеглиха от бизнеса и се покриха.

Есемеси между оперативни телефони на Варела и Иво:

Bidona: Shefe, otkrih lipsi v oborota ot kazinata i kurvite poslednite meseci.

TzarLuv: Koi dviji neshtata tam Bidona: Mitaka

TzarLuv: OK. Shte predam nagore

Формулата на сярната киселина е H2SO4. Съдържа два водородни атома, един серен и четири кислородни атома. Тя е един от най-масово произвежданите химикали с огромно значение за химическата индустрия. Често е наричана „гръбнак на химическата индустрияВ миналото по количеството произведена сярна киселина се е съдело за развитието/индустриализацията на една държава.

Мордоропедия

Митака влезе в Офиса и се огледа. Иво беше качил краката си на бюрото, клавиатурата на компютъра беше в скута му и той бързо пишеше нещо. Много си падаше по компютрите и когато не тренираше или не джиткаше по задачи, беше пред машината в Офиса, за която казваше, че е доста мощна. Беше купил и модем и се връзваше в интернет. Четеше форуми, чатеше и се учеше да програмира, казваше, че там било бъдещето. Другите го гледаха скептично, не ги болеше фара за разни програми, сайтове и търсачки, обаче се избиваха да играят на „Дуум 2“ - играта беше наскоро излязла и падаше сериозна пукотевица. Не че не стреляха и на живо, ама друго си е да избиваш извънземната паплач. Наложи се да купят още няколко компа, защото един път Ивака за малко да счупи врата на Мишо, който беше заседнал на неговия и не можеше да си мине нивото, беше му се закучил някакъв бос. Чак когато Ивака го фрасна с един стол по главата, Михаил разбра, че положението е сериозно и че приятелят му наистина има работа.

- Викал ме е Пешо нещо - каза бавно Митака, той винаги говореше бавно, все едно не го ебеше какво и на кого казва.

- Да, копеле, долу те чака Пешо с Мишо и Тонката, нещо важно било... - Иво не отмести поглед от монитора, но гласът му прозвуча малко напрегнато.

Митака не усети промяната в тона на прекия си началник и с небрежна походка се насочи към входа на подземието. Ама така ходеше, все едно не беше обикновен лейтенант, а самият дон Вито Корлеоне. Пичовете го чакаха в далечния край на тунела, който стигаше до блока, на чийто покрив живееха. Митака дори се зачуди защо не го бяха викнали през другия вход. Първо не можа да види къде са, но музиката се чуваше отдалеч и той бързо се ориентира. Разпозна и изпълнителя, беше този, новият пич - Трики. Пешо винаги си беше падал по шантава музика, но на моменти като този например направо прекаляваше. Слушаше само психопатии, въобще не можеше да слуша нещо нормално. А бе въобще дразнеше се сериозно Митака на Петър, но беше решил да търпи. Още няколко месеца и всичко щеше да е фидка. После можеше да прати всичките тези калитковци на майната им, а той - да си бие камшика. Ебаси тъпаците бяха, на моменти направо се чудеше как издържа да е около тях.

Сепна се от стъпки зад себе си. Обърна се рязко и видя, че на няколко метра зад него върви Иво.

- К’во става бе, Ивак?

- И аз идвам, Мите, давай - бързо се изравни с него Иво и го тупна по рамото.

След стотина метра стигнаха до врата, която обикновено стоеше заключена. Този път обаче зееше отворена, а отвътре гърмеше Пешовата шантава музика. Митака за миг се поколеба, но след секунда забавяне прекрачи и влезе вътре. Иво го последва и затвори вратата.

Помещението представляваше голяма стая с високи тавани и беше нафрашкано с двуетажни вишки. Явно тук е трябвало да спи населението на Квартала, когато злият капиталистически враг изсипе бомбите си над Мордор. Той всъщност, злият капиталистически враг, този номер вече един път го бил правил, с което въобще не бе допринесъл за подобряване на архитектурния облик на Мордор, копеленцето гадно.

Та стаята беше направо огромна, не й се виждаше краят, защото двете газови лампи не хвърляха светлината си надалеч и играещите сенки на вишките малко по малко се стапяха в мрака.

Музиката звучеше от голям касетофон, сложен на масивно дървено бюро, до което стояха Пешо, Мишо и Тонката. Иво мина покрай бюрото и застана до тях. Рядко се случваше да се съберат четиримата на едно място в работно време, много динамична беше станала дейността им. Още по-странно бе, че зад тях, насядали по вишките в тъмното, се намираха повече от половината членове на „Звеното“. „Не отиват на добро май нещата“, помисли си Митака.

На бюрото, до касетофона, беше поставен средноголям сак. Саковете бяха нещо като част от телата на момчетата от „Звеното“, защото почти всички бяха активни спортисти и през цялото време ги разнасяха пълни с кимона, боксови ръкавици и всякакви подобни неща за трениране. Специфичното на този сак бе, ама почти сигурно, че е неговият. Този, в който държеше гепените над петстотин хиляди марки и който лежеше скрит под леглото му...

- Петстотин и деветнайсет хиляди четиристотин петдесет и четири е цифрата, ако се чудиш, Мите. Толкова си гепил последните месеци - каза Пешо и отпи от бутилка ракия, която после подаде на Иво. - От нас.

Митака преглътна, но запази самообладание. „Ебал съм го, какво ще направи, ще ме убие пред всички ли тоя „бос“, ше го еба“, помисли си той. Не каза нищо, но не отмести поглед от Петър, който го гледаше по начин, който не можеше да бъде разчетен. Много го дразнеше тоя шантав педераст. Бръкна в джоба си, извади кутия цигари и кибрит и запали. Михаил тръгна към него, но Петър го спря.

- Нека да пуши, остави го. Митак, гепил си яко пара, ама това не е важно. Важното е, че си решил, че можеш да ме ебаваш, а това вече е непростимо. Чаткаш ли, че не си ми оставил избор?

- А бе ти яко си си повярвал, тъпак - изсмя се Димитър. - Ти добре ли си, какъв си ти да ти се обяснявам на тебе бе, шефче. Я се еби в гъза и не ми се прави...

Петър поклати глава.

- Митак, ти си тъпо копеле и не разбираш, че такива като мен никога не се правят. Аз съм това, което съм. Такива ментета като теб, без принципи, се правят, защото никога няма да разберат какво е да си истински... Ама безсмислено е да ти обяснявам, няма да ме разбереш. Номерът е, че си дотук, пич, това ти е финалът. Нямаш повече ходове.

- А бе ти добре ли си? Я си... - Митака се обърна и тръгна към изхода, но се блъсна в Арнолд, който препречи пътя му и го бутна обратно.

- Митак, въпреки всичко ти беше наше момче и аз искам да направя нещо за теб. Ти си тъпо безпринципно копеле и предател, но ще ти дам възможност да направиш нещо поне за родителите си.

Цигарата на Митака падна от устата му на земята, защото в същия миг осъзна, че наистина тук, в тази стая, може да се раздели с живота. Петър продължи с хладно спокойствие:

- Има лист и химикалка до сака с парите ти. - Каза „парите ти“ с презрение. - Вземи и напиши няколко реда на вашите, че заминаваш в чужбина, намерил си си работа там и ще им пращаш пари. Аз ще се погрижа тези пари, които си гепил от мен, да стигнат до тях, Игнатов ще ги сложи в банка, лихвите, всичко ще е за вашите.

Митака пребледня и се разтрепери.

- Не ми трепери, лайнар, дръж се като истински мъж. В момента, в който си ме предал, е трябвало да знаеш, че има риск в ситуацията...

Митака се стегна и погледна Петър с омраза.

- Да го духаш, боклук...

Петър махна презрително.

- Сядай да пишеш. Не се прави повече. Изпуши една последна цигара, ако желаеш. Това е. Финал.

Митака се приближи към него и се втренчи в очите му. Петър не се отдръпна, издържа погледа му и се ухили мрачно. Един хищник винаги усеща, когато се сблъсква с по-силен от него. Димитър отмести погледа си, седна на бюрото, взе химикала и след кратко замисляне написа няколко реда. После се облегна назад и запали цигара. Ръката му трепереше.

- Готов ли си? - попита след малко Петър.

Митака кимна. Пешо се доближи до него и с рязко движение го наръга в основата на черепа със сгъваемия нож, който винаги носеше. Крадецът се строполи на земята пред бюрото, беше умрял в секундата, в която острието бе пронизало мозъка му.

Петър се наведе и избърса ножа в тениската на мъртвия си подчинен. Въздъхна и изрече високо:

- А сега, пичове, искам да гледате внимателно какво ще се случи. Искам да видите всичко и да си направите някои изводи...

Петър стана, седна на бюрото до сака с парите и отпи от бутилката с ракия. Задави се и се закашля, запали цигара от кутията на Митака и махна на Арнолд.

От мрака се появиха Долф и Слай, които бавно и внимателно носеха по две големи железни кофи. Сложиха ги на земята и се наведоха над тялото на Митака. Извадиха кукритата и започнаха да действат. Личеше си, че през годините са разфасовали доста животни, защото разчлениха провинилия се член на „Звеното“ за по-малко от десет минути. Каквото не ставаше от един път, ставаше с няколко резки удара на острото като бръснач кукри. След малко останките вече не приличаха на човешки, а просто на купчина месо и кости. Без да обелят и дума, те ги разделиха на четири и ги изсипаха по равно в кофите. От Митака не беше останало нищо.

Петър се изправи с бутилката в ръка и се обърна към хората от „Звеното“.

- Това е, което исках да кажа, пичове. Това е, което исках да видите. Надявам се, че сте ме разбрали.

Никой не отговори. Петър се обърна и каза, минавайки покрай Арнолд:

- Отървете се от този боклук в кофите. Излейте го в онази, дълбоката шахта. И внимателно, това е сярна киселина все пак.

Тонката седна до Петър, който беше заел масата под ореха в кръчмата и държеше бутилка бира, но явно само я гледаше, защото не личеше да е пил от нея. Антон я взе от ръката му и удари мощна глътка от студената течност.

- Добре ли си?

- Ами познавах Митака от поне десет години - тихо изрече Петър. - Странното е, че не ми пука, че е мъртъв. Не ми пука и че го убих, тъпото копеле. Нищо не чувствам. - Надигна бирата, изпи я на един дъх и посегна към бутилката с ракия, която беше оставил до пейката. - Тъпо ми е за техните, ама наистина. Дори имам спомен, че съм си говорил един път с майка му. Беше умна жена, май учителка. - Запали цигара и махна на Мимето, която усещаше, че нещо не е наред, и не знаеше как да се държи. - Ебал съм го. Трябваше да го направим така, иначе после и друг щеше да се изкуши, няма как с толкова кинти...

- Копеле, сигурен ли си, че това беше начинът. Не беше ли малко прекалено?

- Е, Тонка, нали знаеш, че си падам по драматизма, брат - ухили се тъжно Петър. - Миме, донеси по две бири, нещо ми се допи днес. Я донеси четири направо. - Обърна се към Антон. -Аре да се напоркаме днес, копеле. Здравата. Викни Мишо и Иво, кажи на лейтенантите да пазят фронта; ние пием бирите тук и предлагам после да обадим една „Мадара“.

Това и направиха, отидоха в „Мадара“, където се напиха с бира с водка, а после се довършиха в мазето на Пънка, още известно като клуб „Хаос“ или като „Калното“, където Фози пускаше истинска музика, и с нейна помощ, е, и с помощта на много поркане и на екстри, буквално си махнаха главите и успяха поне за кратко да забравят малката демонстрация, която бяха направили по-рано.

Интерлюдия / В главата на Петър

Човекът паяк се оказа прав, копеленцето. С голямата сила идвала голямата отговорност. Ами така си е. Отвсякъде. Не е добавил, че като дойде голямата сила, отговорността понякога е толкова голяма, че може и да те смаже. А ако не те смаже, най-малкото, което прави с теб, е да те промени. Толкова да те промени, че понякога да не помниш кой си бил и какво си искал в началото.

Не се оплаквам, да не си помислите, че се оплаквам. Само констатирам факти. Това е. Просто играта стана толкова голяма, че на моменти се чудя дали не беше по-добре да си стисна зъбките и да продължа да пробвам по нормалния начин. Тези кол ебания продължават само секунди, защото сега знам много повече за това как работят нещата в нашата мила родина, която някои наричат Абсурдистан (след години и Катарзистан започнаха да я наричат, но това е друга история). Няма как да се оправи човек по нормалния начин, няма почти никакви шансове. Всичко така е оплетено и фундаментално преебано, че и най-упоритите да се пречупят. Външен човек не се допуска до баницата. Системата така иска, така е направена. Системата е създадена от моя „приятел “ Никита и неговите колеги.

По цели дни и нощи съм мислил дали имах друг избор, когато старецът се появи в парка и нещата за мен и за „Звеното“ се промениха и преминаха на това ново равнище. Кольо Агента хубаво го формулира, когато му поисках съвет, каза ми: „Пешо, или заиграваш с тях по тяхната свирка, или до няколко дни ти и момчетата сте статия в криминалните хроники на вестниците. От онези: „Криминално проявеният еди-кой си застрелян“ или „Четирима мъртви след престрелка“. Нещо такова ще пише, но вие всички еднакво ще сте умрели. Никой в тази нещастна държавичка не може да мърда без тяхното одобрение. Въпрос само на време беше да те приклещят. “

Факт е, че са всемогъщи. Всичко е тяхно, всичко се дирижира от тях. Това свободна воля, пазарна икономика, свобода на словото, демократични избори... на нашата територия са само думички, лишени от съдържание. Те са създали партиите, имам предвид всички партии -управляващи или опозиция, няма значение, и те им пълнят касите с парите, които ние им изкарваме. Да, ние, ние казах, защото откакто изкъртихме Акулата и компания и им погълнахме бизнесите, нещата толкова много се промениха, че някогашните ни врътки с тревата на махленско равнище сега ми изглеждат дребни и елементарни като игра на монопол. Схемите с митниците, фабриките за амфети, цигари, алкохол, всякаквите контрабанди - това е само върхът на айсберга. Ако говорим на бизнес език, „Звеното“ се превърна в корпорация със стотици дейности. Това, че сме машини и направихме нещата много по-добри от преди, обяснява защо още не са ни свитнали. Никита ми каза, че сега, години по-късно, е много доволен, че е послушал инстинкта си в началото и не е заповядал да ни избият, както е било първоначалното намерение. Каза, че дори сме надминали очакванията му. Сигурно си мислеше, че ще ми стане хубаво от думите му. Какво хубаво бе, пич? Самата идея, че той и подобни на него съществуват, ме кара да откачам, но вече съм свикнал и търпя. Търпя и чакам подходящия момент. Един ден, един ден...

Като се абстрахираме от факта, че над нас има някой, който дърпа и наште конци, това, че „Звеното“ е свързано с плановете и операциите на Организацията (да, Организацията се наричат), ни дава толкова сила и власт, че буквално сме станали недосегаеми. Ние се явяваме нещо като бойните кучета на кукловодите, а това върви със съответните блага. Само трябва

да поддържаме системата им и да пълним касичките на партиите, всичко друго си е за нас. Имаме картбланш да правим каквото си искаме и няма да си кривя душата, възползваме се от това по всякакви начини.

„Звеното “ не спира да се разраства, а печалбите ни вече са астрономически.

Иначе сме си същите пичове. Не сме се променили особено. Като изключим многото решения, които трябва да вземаме и многото работа, която трябва да свършим, продължаваме да трещим, както си знаем. Схемата с Арнолд и братята му като босове за параван работи безупречно и ние, четиримата първи, продължаваме да сме в сянка. На пръсти се броят хората, които знаят, че сме истинският мениджмънт на „Звеното“. Знам, че това няма да продължава вечно, но докато можем, ще оперираме така.

С годините съм се отракал да държа заключени вратите на чудовищата в главата си, но понякога, когато дойде повече напрежението, контролът започва да ме напуска. Засега държа фронта, но колкото повече затъвам в лайната и колкото повече гадории ми се пишат на сметката, толкова по-сложна ми става задачата. Ще видя докъде ще я докарам.

Седма глава - Фрас, или никога повече тъпота

Балканите произвеждат повече история, отколкото могат да консумират.

Уинстън Чърчил

Хора, които са прекалено умни, за да се занимават с политика, са наказани да бъдат управлявани от глупаци.

Платон

(Действието се развива години след превземането на Мордор.)

Веднъж месечно Петър и Никита - старият кукловод на прехода, на същия този преход, който доведе до пълна мизерия и отчаяние деветдесет и пет процента от целокупното българско население, си бяха създали нещо като ритуал да се виждат на мястото на първата им среща в Сауронова, където разговаряха, седнали на любимата пейка на стареца, която се намираше под голямо и разклонено дърво, малко по-нагоре от езерото с лилиите. Всъщност през повечето време Никита говореше, разказвайки история след история. Младежът му беше станал симпатичен, не беше се превърнал в надута, арогантна и разглезена отрепка като децата и внуците му, беше будно и кораво момче, дори малко му напомняше за него самия, когато беше на тези години. Затова беше приятно да му говори, момчето можеше да слуша, а и беше умен, приятен събеседник.

- Петре, дай ми една цигара, нали знаеш, забранено ми е...

„Всеки път я играем тази игра с цигарите“, помисли си Пешо. Даде една цигара на дъртото копеле, запали му я и се загледа в кучето, което лежеше в краката му, изплезило език след почти час търчане из поляната в гонене на пръчката, която му хвърляше.

Никита дръпна боязливо и после притвори със задоволство очи. Този път, за разлика от повечето други, успя да не се закашля, усмихна се и продължи историята си:

- Та значи, Петре, най-смешното беше, когато бедните хорица наистина повярваха, че нас вече ни няма, и впериха тъпоумните си и изпълнени с вяра очички в новите „лидери“. - Произнесе думата „лидери“ с презрение, все едно казваше „хлебарки“. - Толкова много им се искаше да вярват, горките дребни душици, че изобщо не виждаха как това са кадри, които ние им спуснахме. Естествено имаше някой и друг идеалист, но не ни отне много време да ги неутрализираме или асимилираме. Идеалистите винаги са лесна жертва. Само трябва да знаеш как и къде да ги удряш.

На Петър му причерня от гняв и изпсува наум, но се постара, както правеше всеки път, външно нищо да не му проличи. Старата гад му беше полезна, поне на този етап, а и слушайки го, научаваше много неща, които нямаше откъде другаде да узнае. Освен това беше сигурен, че ако го ликвидира, неговите и на „Звеното“ дни ще са преброени.

Живата история на последните години беше Никита. Никита и още няколко души бяха истинските виновници България да е в нокаут, легнала на земята, пребита и окървавена. Петър

запали цигара и затвори очи, за да се успокои. За пореден път инстинктът му за самосъхранение надделя и той не размаза главата на седящия до него дъртак, както му се искаше още на първата им среща. Успя да се овладее, докара нещо като заинтересована усмивка на лицето си и кимна разбиращо.

Никита продължи:

- Тогава очертахме тези схеми с митниците и контрабандата, които ти менажираш в момента. Нови времена, няма Желязна завеса, отворен пазар, настана направо поезия ти казвам, потекоха реки от пари към нашите каси, както и сам забелязваш... - Наведе се и потупа овчарката по главата. - Много съм доволен от теб, Петре, много. По-добре се справяш от покойния ти колега, как му викахте, припомни ми, забравих...

- Акулата...

- Да, Акулата, добро момче беше, син на мой другар, не беше най-умният, но се стараеше момчето, доколкото можеше. Малко по-кръвожаден си падаше, ама се случва. Сетих се как му беше името, Владко се казваше.

Петър не го болеше кура как се казваше тъпата мутра. Казваше се „мъртъв боклук“, и това е.

- Но аз съм много доволен, че ти направи твоята, как да се изразя...

- Интервенция - помогна му с думите Петър.

Никита се подсмихна и кимна.

- Да, и интервенция може да се каже, че беше... - Пресегна се и взе още една цигара от пакета, който Петър беше оставил на пейката, чиято стара зелена боя видимо отдавна се лющеше. -Много се радвам, че не изчистихме теб и момчетата ти тогава, както всъщност първоначално бяхме решили...

- И аз се радвам - потвърди не без ирония Пешо, стана, взе голяма пръчка и я хвърли надолу по поляната.

Немската овчарка се изстреля със скоростта на мълния.

- Толкова добре се справяш, че съм ти подготвил едно малко подаръче. - Старецът бръкна в джоба си и подаде на Петър един плик. - Заповядай, моето момче.

- Благодаря. Какво е това?

- Сметка в швейцарска банка, три милиона франка, за теб са, бонус за добре свършена работа. Тировете се движат като по часовник, партиите казаха, че си изряден в плащанията, вдигнал си оборотите от дрогата, алкохола, цигарите и оръжията два пъти... Ние винаги възнаграждаваме успеха, както и винаги наказваме провала.

Петър кимна и взе плика. „Много ясно бе, пич, много ясно, моите хора не са малоумни културяги, пристрастени към белите писти, а са умни и способни, нормално е да са по-добре нещата.“ Не каза нищо, сгъна плика и го прибра в страничния джоб на широките си бермуди. Дрехите му винаги контрастираха на костюмите на Никита. Така си седяха всеки път на пейката и понякога хората ги заглеждаха - добре облеченият възрастен господин и набитият младеж в ярки и широки улични дрехи. Приличаха на дядо и внук и никой дори и не подозираше, че това всъщност са най-влиятелният човек в България и най-мощният престъпен бос, който през последните няколко години беше превзел не само Мордор, но вече имаше клонове в почти всички градове или поне в тези, с които си струваше човек да се занимава.

Никита поседя още десетина минути и му разказа накратко история от истинската биография на един от най-изявените лидери на демократичните сили. Петър едвам се сдържа да не повърне, дори той беше повярвал на този човек и беше гласувал за него. Еби му майката, май всичко в тази държава е менте, даже и демокрацията! Отврат!

После старецът си тръгна, придружен от най-яката немска овчарка в света.

Петър бръкна в раницата си и извади кутия бира, беше малко топла, но и така ставаше, а и „Маймунарника“ беше наблизо, там щеше да се презареди с нова, чуваше се и някаква яка музика, можеше и да поостане... Преди това обаче бръкна в един от джобовете на бермудите си и извади красива сребърна табакера. Беше му подарък от Арнолд за рождения ден. Извади от нея дебел джойнт и го запали. Трябваше да смаже с нещо поредната доза истории, които дъртият пергиш му беше разказал. Винаги се чувстваше така след среща с него. Хем му беше интересно, хем после наистина му се драйфаше. Истината вярно си боли. Дръпна си и затвори очи. Видя хората на Никита - „чичковците със сивите сакенца“, както ги наричаше Мишо. Не митингите, не усмихнатите тълпи от хора бяха символ на шибания преход, точно тези чичковци бяха символът - лайнарите, които бяха навсякъде и бяха ебали мамата на всичко, смазвайки всеки повод за надежда и всички начини да се оправят нещата по нормалния път. Хората обаче продължаваха да вярват и това накрая можеше да промени уравнението и България да стане нормална страна.

Земеделската земя в България до неотдавна се продаваше на безценица. Причината бе сривът на земеделието след разпадането на комунистическите кооперативни стопанства и връщането на земята в силно раздробено състояние на няколко милиона наследници на бившите собственици. Предстоящото влизане на България в ЕС обаче и очакваният приток на субсидии в земеделието ще даде тласък в развитието му и пазарът ще започне да оценява по-добре обработваемата земя като ресурс и инвестиция. Според пазарни експерти през последната години сделките със земеделска земя постоянно растат и цената е - също. Кривата на този растеж върви рязко нагоре от две години насам и тенденцията се очаква да продължи.

Кои са причините за този рязък подем?

В-к „Гондорски вести “

Присвил очи, Балабанов караше по черния път и си мислеше, че май му е време да сложи очила. По-скоро пътче трябваше да се нарече това нещо, по което се движеше, защото беше много зле положението. Кал, дълбоки локви, в които, ако се забиеш, няма излизане, брутални коловози, а бе направо мамата си тракаше. „Ами щом трябва да говорим, Мите, ела да ме намериш, аз съм на транспарти горе в планината, няма как да се объркаш. Ела ти, Митак.“ Така му беше казал Петър и сега Балабанов покорно караше към мястото на събитието. Беше питал десет пъти и два пъти беше успял да се загуби, докато най-накрая един овчар го упъти:

- Ааааа, онез лудите ли, наркоманчетата, дето само се смеят и подскачат. Знам ги баа, как да не ги знам, ей там, след онуй мостче има един пат и по него се нагоре и че ги видиш. Па и че ги чуеш, они се чуват, да ги еба...

Балабанов стигна до малка поляна, на която бяха паркирани всякакви коли. Не бяха много, но не бяха и малко. Видя волвото на „Звеното“ - една от първите коли в огромния вече автопарк на групировката. Легенди се носеха за нея и за подвизите, в които е участвала, а и явно Петър изпитваше някакъв сантимент, защото, когато джиткаше някъде сам, обикновено я предпочиташе.

Излезе от колата и установи, че старият овчар беше прав, определено се чуваха.

Измежду дърветата силно звучеше странно ритмична музика. Балабанов не си падаше много по музиката, не му пукаше много какво слуша, обичаше тишината, а когато четеше или релаксираше, слушаше джаз или класика. Учуди се обаче, че колкото повече се доближаваше, колкото повече чуваше музиката, толкова повече тя му допадаше. Странно... трябва да пита Петър какво е това, за да си го намери.

След няколко минути ходене по пътеката между дърветата Балабанов стигна до партито и когато излезе на осветената от слънцето голяма поляна, направо се смая. Навсякъде танцуваха усмихнати девойки и младежи, а омагьосващата музика се чуваше сто пъти по-силно и по-плътно. Басът прониза цялото тяло на Балабанов. Хората изглеждаха напълно щастливи, над близката гора се извиваше дъга, беше валяло скоро и въздухът беше свеж. Облечен в строг тъмносив костюм, Балабанов се почувства съвсем не на място, обаче, от друга страна, положителните вибрации на стотиците млади хора вече го бяха докоснали и той несъзнателно се усмихна. Една девойка спря до него и му подаде запален коз.

- Страшно си го измислил с тази маскировка, пич. Много добре седи...

Балабанов не можа веднага да отговори, защото мацката беше страшно красива, а и беше облечена само с нещо като много голям полупрозрачен шал, но се окопити и й отказа, леко заеквайки:

- Аз... не употребявам, но ви благодаря много...

Красивото момиче се засмя и танцувайки, се отдалечи към палатковия лагер. Мамка му, и смехът й е красив, помисли си Балабанов. Трябваше да намери Петър. Запъти се към голяма цветна шатра, опъната в далечния край на поляната. Не беше за вярване, но музиката ставаше още по-силна. Като гледаше усмихнатите лица, дъгата, осветената поляна и усещаше цялата атмосфера, направо му се прииска да свали костюма си и да затанцува и той с тези готини хора, но бързо се овладя, беше дошъл по работа, пък и не обичаше да губи самоконтрол, толкова години си го беше отглеждал този самоконтрол все пак. Стегна се и закрачи по-бързо. Поспря само за няколко минути, загледан в две много красиви момичета, които в пълен синхрон с хипнотичната музика въртяха вързани на въже пламтящи кълба. Едното момиче забеляза изумения му поглед и му намигна.

- Ела пак, когато се стъмни, сега само загряваме, костюмарче...

Балабанов се усмихна и кимна. Стигна до едната шатра и си купи бутилка минерална вода.

Беше ожаднял по пътя, а не бе спирал никъде. Трябваше да намери Петър, защото имаха уговорка за важни решения да се консултира директно с него. Тримата му полковници - Михаил, Ивайло и Тонката, имаха огромни правомощия, но за суперголеми сделки решенията вземаше само Петър. Освен това беше забранил сериозни разговори с него да се водят по телефона. За бизнеса се използваха стотици предплатени карти, но Пешо си имаше само един телефон и ако човек искаше да обсъжда с него нещо конкретно, то трябваше да е много сериозно и разговорът да е очи в очи. Много беше започнало да се слуша напоследък в държавата, така им беше казал Кольо Агента, а когато човек на неговото ниво на информираност кажеше нещо, това значеше, че е истина.

Балабанов искаше да говори с Петър за закупуването на над двеста хиляди декара земя в Добруджа и на петдесетина хиляди в Южна България. Беше изскочило и едно много яко ранчо почти за без пари в Странджа, а шефът на „Звеното“ му беше казал, че иска някъде да имат резервен щаб. Някъде, където хем да е закътано, хем да се направи стопанство, за да започнат да си произвеждат здравословна и нормална храна, защото колкото повече години минаваха, толкова повече зеленчуците и плодовете придобиваха пластмасов вкус. Всъщност не само зеленчуците и плодовете, а и всички други продукти. Затова Пешо беше казал един ден, на някаква работна закуска: „Ние и без това се съсипваме с алкохол, цигари и наркотици, аре да не се съсипваме и с храната. Видяло се е, че ще станем като европейците и американците, ама не пречи ние, пичовете, да си правим някакви островчета с наши си неща, да не им се даваме съвсем.“ И после бе поставил задача на Балабанов да се огледа за ранчо. „Да ни носят щайги с домати, ама от старите, копеле, нали се сещаш, с оня якия вкус, а не някакви пластмаси, ше ги еба у Европата. Да ни затваря някоя баба лютенички, люти чушчици, да ни колят прасенца, теленца, такива работи.“

Ранчото лесно. Балабанов само искаше да се увери дали местоположението ще хареса на Петър, а той можеше да има и някаква друга идея. Ама за многото земя беше по-дебел казусът, защото там не ставаше дума за неколкостотин хилки и за десет души, наети да бачкат, а за десетки милиони и за стотици, ако не и хиляди хора персонал. Земеделието си беше могъщ бизнес и колкото и да бе разрушено и със съсипани покрай тъпите комуняги традиции, сега се възраждаше и който се качеше на коня в началото, щеше да обере каймака. Защото откъдето и да го погледнеш, всичко живо се занимава със спекула, с далаверки, ама истинските неща са тези, които можеш да пипнеш, да произведеш. А храна винаги ще се търси. Балабанов вече имаше наблюдения, „Звеното“ притежаваше няколко завода в бранша, ама сега нещата щяха да станат наистина мащабни. България преговаряше с Европейския съюз и те рано или късно щяха да спрат да се правят на примадони и да признаят, че България е в Европа, а не спътник на Сатурн, и тогава към земеделието щяха да потекат яко пари. Балабанов беше сметнал, че е напълно възможно, ако сега построи играта добре, после да генерира нечовешки печалби. Само че за такова нещо се нуждаеше от благословията на Пешо. Това и беше причината да се намира сега на тази поляна, при тези усмихнати хора, танцуващи под ритъма на хипнотичната музика.

Взе си още една вода и тръгна към другата голяма тента, където беше пултът на диджея. Беше се зазяпал в тълпата и за малко да се спъне в една двойка, която се целуваше направо на земята, между танцуващите. Пичът и мацката се целуваха, все едно си бяха сами на поляната.

- Извинете ме - каза смутено той и в този момент разпозна татуировката на мускулестия гръб на младежа - дракон, от онези, китайските.

- Пешо, това ти ли си?

Петър погледна нагоре, ухили се и се изправи, подавайки ръка на мацката, за да стане и тя. После се извъртя, сграбчи Балабанов и усмихнат го запрегръща.

- Митко, Митко, Митко, копеле, толкова се радвам да те видя, копеле такова...

Балабанов се изчерви, не беше свикнал да го прегръщат, но нямаше никакъв шанс да се измъкне от тази проява на прекомерна любов. Петър си беше много як. Мускули, спорт, такива ми ти работи...

- Митко, Митко, Митко, ти наистина дойде, какъв пич си само...

Слава богу накрая го пусна. Петър беше ухилен от ухо до ухо, а зениците му бяха заели целия ирис. Явно се беше накълвал като в приказките. Излъчваше безкрайно щастие, на талази направо.

- Мите, Мите, Мите Балабанов, дай да те запозная с моята нова приятелка - и Пешо дръпна за ръката мацката, с която до преди малко се беше целувал.

Тя изглеждаше прелестно, приличаше на индианка - сексапилна брюнетка с красиви кафяви очи.

- Представям ти госпожица Татяна Тодорова.

- Приятно ми е, Таня - протегна ръката си тя и се усмихна.

Балабанов се здрависа любезно и се обърна към Петър:

- Петре, дошъл съм да говорим по работа. Важно е.

Петър моментално се стегна и му кимна с разбиране. Посочи му една по-малка тента наблизо.

- Ела там. Ще говорим. Нали знаеш, че аз и Михаил можем и на ЛСД да работим, машини сме.

На Петър му отне точно пет минути да го изслуша, да помисли и да вземе решение. Каза „да“ на всичко и постави задача да се купят още повече земя и стопанства. През това време изпи две бири, за да се хидратира, каза, а когато Балабанов му отказа да пие, защото ще трябва да кара, Пешо му се скара и веднага му връчи една бутилка.

- Няма да караш тази вечер, Мите, тази вечер оставаш с мен и с Таня, ще ти покажем какво значи истинско парти. Не може да се домъкнеш дотук и после да не видиш за какво става дума, просто не става.

След това го накара почти насила да изяде две екстазита, което предопредели края на строгия сив костюм, а Димитър Балабанов изкара най-страхотната нощ в живота си. Танцува часове под звездите с другите хора и разбра защо те бяха усмихнати. Определено си имаха причина.

Когато сутринта се събуди, намери бележка до спалния чувал, в който бе спал:

Прибери палатката и чувала в твоята кола. Снощи стана купон, а?

Аз май съм влюбен! С Таня заминаваме за Созопол.

Весело!

П.

Созопол е град в Югоизточна България, на Черно море. Разположен е на няколко малки полуострова в южната част на Бургаския залив. С население от 4317 души по данни от преброяването към 1 февруари 2011 г. той се намира в област Бургас и е административен център на Община Созопол.

Созопол е наследник на гръцката колония Аполония и заедно с Несебър е един от най-старите български градове. От Античността до XVII в. Созопол е процъфтяващо търговско средище. Той е известен като рибарски и винен център и заема важно място в търговията със зърно от Тракия. От Късната античност градът се развива като важно църковно място с множество средновековни манастири.

Със своето културно-историческо минало, със запазената си архитектура от XVIII-XIXв., със своите плажове и ежегодните празници на изкуствата „Аполония “ Созопол привлича днес множество туристи.

Мордоропедия

Взеха си хубава квартира в Стария град и сега Петър се любуваше на Таня, която гола наблюдаваше залива през големия прозорец на стаята им. Всичко имаше онзи вълшебен цвят, който можеше да се наблюдава само по залез през лятото. Морето, лодките на прибиращите се рибари, отблясъците на отиващата си слънчева светлина по вълните, прелитащите чайки... Стаята им беше малка, но много уютна - по един нетипичен за отдаваните като на конвейер стаички с варосани стени в Созопол. Цялата къща се отличаваше, имаше по-друга стойка някак си. Не ти казваше „Ти си шибан турист и мен не ми дреме за теб“, а „Ела, бъди мой гост“. Това усещане вече се бе позагубило, но причината се коренеше в масовия туризъм, който безотказно изсмукваше енергията и живеца на всяко място, което попаднеше в лапите му.

Пешо запали цигара. Не можеше да откъсне очи от девойката. Беше съвършена - циците, стегнатото тяло, погледът, начинът, по който държеше с едната ръка косата си, усмивката. Направо му идваше да забрави за всичко и да не излезе от тази стая никога повече. Рядко му се случваше напоследък да се чувства щастлив както тук и сега, в този конкретен момент. Мислеше си, че с кинтите и победите всичко ще му се нареди и че ще живеят той, семейството му и приятелите му в състояние на вечно блаженство, но се оказа, че бърка жестоко. Отдавна беше разкарал семейството си от тази гниеща държава, а самият той вече беше забравил дори и самото значение на „спокойствие“. Още никой не се беше усетил за схемата им с тримата от Холивуд, но той знаеше, че това ще се случи и че после ще трябва да гледа зад гърба си през цялото време. Не че сега не го правеше. Нямаше как да не го прави, още в секундата, когато думна касата на Университета, беше прекрачил границата, беше тръгнал в посока, която не предвиждаше връщане. Затова и се чувстваше благодарен в момента. Светлината в стаята, крясъците на чайките, голото момиче, красиво като богиня. Направо му се искаше това никога да не свършва, да продължи вечно, майната им на милионите и на шибаната свобода.

Таня се обърна и го погледна. Кафявите й очи бяха цели вселени. Петър се разтопи в тях. Буквално изчезна. Гледаха се така сякаш цяла вечност. После тя се усмихна и той я придърпа към себе си. Този ден и тази нощ не излязоха изобщо от стаята.

На следващия ден станаха по обяд, пиха кафе и ядоха кроасани и сладолед в един кафе-бар, който си беше там още от соца. После бавно се спуснаха по уличката към площадчето на пощата и неусетно се озоваха в най-готиното заведение на Созопол - „Парашута“. То не че беше нещо особено, обаче хората, обстановката и музиката му придаваха неповторим чар. Там се засякоха с едни стари приятели на Пешо и се напиха по морски. Таня първо с бира, после с джин с тоник, а той - с мастика.

Поспаха малко на плажа, където техните хора бяха опънали тента. Няма нищо по-хубаво от следобедна дрямка на плажа, след като си се понапоркал. Събудиха се чисто нови след час и лежерно се замъкнаха до квартирата. Взеха душ и се чукаха бавно. После в уютно ресторантче хапнаха барбекю, а един орк им посвири с цигулка на ушенце. След вечеря се преместиха в „Малката текила“, където се смяха и си говориха така, сякаш се познаваха от години, а в себе си Петър пожела да я познава до края на дните си. Всеки път, когато я погледнеше, усещаше мъртвото вълнение в себе си, под лъжичката му се стягаше и му ставаше хубаво, а това беше чувство, което беше забравил, че някога е изпитвал.

По-късно отидоха в „Комина“ - другото яко място в Созопол, и цяла нощ пиха и танцуваха с цяла тайфа свои приятели. Лятото цял Мордор се изсипваше тук. Партито се получи божествено.

Проблемът се случи на другия ден. Станаха рано. Пешо имаше зверски махмурлук и му се искаше да се метне в морето. Закусиха набързо и с колата отидоха на „Градина“, където се напушиха и се размазаха на възглавниците на един бар, който се намираше баш на плажа. Когато поогладняха, решиха да отидат до едно готино рибно ресторантче в близкия Черноморец.

Седнаха на хубава маса с гледка към залива. Близо до тях бяха се настанили няколко мутроподобни момчета, които говореха високо на диалект. На Татяна и Петър им беше толкова хубаво, че въобще не ги забелязваха. Поръчаха и се заговориха за книги, музика, поезия, партита. Държаха се за ръцете и се усмихваха.

Изведнъж едно от мутретата се провикна на слабичката сервитьорка:

- Ало, муцка, я смени музиката с нещо за душата бе, к’ъв е тоя електронен бълвоч, д’еба. Хаус-маус, пусни нещо нормално, ма.

Петър настръхна, но Таня го хвана за ръката и му каза тихо:

- Недей, нека не си разваляме настроението. Да платим и да отидем другаде...

Петър махна за сметката и след малко сервитьорката я донесе. Станаха и тръгнаха към колата. В този момент се случиха две неща: зазвуча мазна чалга и магията на мястото се стопи, все едно никога не е съществувала, от вълшебно морско ресторантче с изумителна гледка с едно щракване на пръстите то се бе превърнало в поредната селска кръчма; другото, което се случи, беше, че един от младежите се провикна:

- Еййй, хипарчета! Нйе си тръгвайтйе. На таз курва как моем да й разпорим тйесното дупе, олеле ни мъ са мисли.

Петър замръзна на място и се стегна. Таня го стисна за ръката и го задърпа:

- Пешо, не им обръщай внимание. Те са мутри, така си се държат. Не им се връзвай, нека да си вървим.

Петър се замисли за миг, но се спря и поклати глава.

- Не, любов. Не става така. Точно защото такива като нас са си тръгвали винаги, тези като тях превзеха държавата и се държат, все едно тяхната свинщина е нормална. - Обърна се и й се усмихна, но нямаше нищо весело в усмивката му. После добави, вече на висок глас: - Не се говори така на дама. Чувате ли, педалчета?

Таня онемя. За секунди Петър сякаш се беше превърнал в друг човек. От усмихнатия младеж, с когото се запозна на партито, нямаше и следа. До нея стоеше човек, който излъчваше агресия и опасност. Тя отстъпи назад, опита се нещо да каже, но не можа.

Петър бавно тръгна към масата на селските мутрички. Бяха четирима, доста здравички, не е да не бяха повдигали железа, но това не беше критерий. Единият се надигна и изръмжа:

- Еййй, бунак, я си земай курвата и бегай да не ви наебем и двамата...

Не можа да продължи, защото Петър се втурна към него, взе една саксия с мушкато и я разби в главата му. Отворкото се строполи на земята. Пешо обърна масата върху другия и остана сам срещу изправилите се вече двама. Ритна единия в корема, а другия шибна с лакът в стил „Тонката“ в челюстта. В този момент му причерня, защото мистър Мушкато се беше оказал със здрава тиква, явно не беше припаднал, а само леко зашеметен, и току-що го беше ударил с бутилка „Пещерска“ по главата. Таня извика уплашено, когато Пешо се свлече в полусвяст на земята. Падналите мутрички се надигнаха и малко бавно, но енергично всички вкупом започнаха да го ритат.

- Ей са ти се еба майката, хипарче. Ти на кой налиташ бе, цървул! - занареждаха между ритниците те.

Петър се сгъна на кълбо, скри глава с ръце и се допря до оградата, за да предпази бъбреците си. В този момент Таня се метна на гърба на единия и издра лицето му Седящият до него се пресегна, хвана я за косата и я свали на земята. Ритна я в корема и се ухили.

- Курво, ей сега твойто хипи ше гу смажйеме и ше ходи у инвалидна количка цел живот, а теб ше те натоварим у багажнико след малко, ше те ебем на караминьол цела нощ, к’вато си ми убавица, ше те повторим и потертим, па после ше те изстреляме при едни наши авери у Косово да правиш свирки цел живот. - И пак я ритна.

Петър обезумя. Усети как онова в него, което през последните години непрестанно растеше, започна да вие и да взема контрол. Не искаше да пуска чудовищата, мислеше да остане добър, но една част от него харесваше и дори приветстваше тяхното освобождение. „Инвалидна количка, значи, свирки цял живот, добре, лайнари, само щях да ви опердаша, ама сега ще ви избия.“ Бариерата в съзнанието му рухна. Бръкна в колана си и извади едно скалпелоподобно острие, което му беше подарък от Събев и винаги носеше със себе си. С рязко движение преряза сухожилието на глезена на най-близката мутра, която изкрещя и падна до него. С ловко и отработено движение заби ножа в гърлото му, дръпна и преряза сънната му артерия точно както Бранимир му беше показвал десетки пъти на тренировките. Пръсна кръв. Петър скочи на крака. Мутрите стояха замръзнали, вперили невярващи погледи в бързо нарастващата локва кръв под агонизиращия им приятел. Пешо не ги изчака да се окопитят, а заби зверско йоки гери^12  в корема на най-близкия, от което той изхвърча на три метра и се размаза в прозореца на заведението. Секунда по-късно заби ножа в крака на този, който бе ритал Таня, и преряза феморалната му артерия. Другият се беше парализирал и не помръдваше. Петър го удари в гърлото с ръба на дланта си и той се свлече, хъхрейки, на земята.

12 Страничен ритник от карате. - Б. а.

- Аз казах ли, че не се говори така на дама.

Първият от четиримата беше мъртъв и не можеше да го чуе, вторият всеки момент щеше да умре от кръвозагубата от прерязаната артерия, третият хъхреше на земята със счупен ларинкс и само четвъртият се надигна и се опита да бяга към вратата на заведението. Не стигна обаче далеч, защото Петър хвърли острието към него и той се свлече на земята. Четири на нула за Квартала.

Петър сложи ръката си отзад на тила си и тя се обагри в червено. Опипа раната, не беше нещо сериозно. Погледна сервитьорката, която трепереше под една маса, и й махна да се приближи.

- Бамби, викни тук целия персонал. Да не сте и помислили да викате куки, щото ще ви се стъжни. Затвори вратата на заведението и сложи табелката, че не работите. - Запали цигара. -Ако ме слушкате, утре ще ви е все едно не се е случило нищо. Ако не - може да берете ядове.

От кухнята излязоха мъж и жена с бели кухненски престилки. Типично за семейните ресторантчета - мама и тате в кухнята, щерката - сервитьорка. Петър им махна да седнат, после се усети и каза с тон, вече излъчващ спокойствие:

- Спри я тази чалга, моля те. На тях вече не им се слуша. Вече им се слуша нормална музика.

Седна на земята до Таня, хвана нежно ръката й и погали косата й. Тя трепереше, а гримът й се беше размазал от сълзите.

- Всичко ще е наред, Фифи. - Беше му казала, че така я наричат приятелите й. - Не исках това да се случи. Не исках ти да видиш това. Наистина.

Тя се разплака по-силно и бутна ръката му.

- Не искам повече да те виждам. Това не си ти...

Петър въздъхна и стана. Усмихна се и каза:

- Успокой се, любов. Аз съм същият човек и сега. Просто имам принципи и ги спазвам.

- Ти не си същият човек. И го знаеш много добре. Сега срещу мен седи друг. Защото онзи мъж, с когото бях допреди малко, беше прекрасен. Нежен, романтичен, начетен, разбиращ. Бях започнала да се влюбвам. Имах чувството, че се познаваме от години. Сега - посочи с ръка наоколо, - сега всичко това изчезна. Ти си лош не по-малко от тези отвратителни мутри. -Заплака още по-силно и стана. - Чудовище! Шибано чудовище си ти! А можеше да съм твоя завинаги...

- Аз съм същият човек...

Но тя вече се беше обърнала и бързаше към вратата. Петър постоя, вгледан в отдалечаващото се момиче, после отиде до мутра номер четири и издърпа ножа си от гърба му. Изчисти острието от кръвта в тениската му, след това бръкна в джоба си, извади телефон и позвъни в щаба на „Звеното“.

След около половин час една местна тяхна бригада, вдигната на пожар, пристигна на място и завари как набит мъж с окървавена глава, явно техният човек, за когото ги бяха пратили, пие мастика и гледа морето в компанията на трепереща сервитьорка, двама готвачи и четири трупа. Заповедите бяха да изчистят заведението от следи и тела, да платят на персонала да трае и да ескортират мъжа до Мордор. „Без въобще да го заговаряте. Без въпроси, без дори да го гледате“ -това им беше казал техният страховит бос, човекът, който управляваше най-могъщата групировка в цяла България - „Звеното“. Беше им се обадил лично по телефона, а това не се беше случвало никога досега, бяха прекалено надолу по веригата. Името му беше Арнолд.

Годишно 700 милиарда цигари се пренасочват по незаконен начин из целия свят, което дава на контрабандистите доход до 50 милиарда долара. „Цигарите са най-разпространената контрабандна стока. 700-те милиарда цигари, които се пренасочват годишно, са 100 пъти повече от населението на земята. Контрабандата на цигари носи много повече печалби от наркотрафика. “

От изказване на генералния секретар на Интерпол Роналд Ноубъл на конференцията „Предизвикателствата на бъдещето: как да се удържи равновесието “, Ялта

Всички партии са били финансирани по този начин. През годините хора са назначавани в митниците именно с такава цел - захранване на партийните каси с куфарчета, пълнени от контрабандните канали.

В-к „Мордорско дело “

Мишо паркира почти до служебния вход, където митничарчетата влизаха и излизаха, за да изпълняват, или по-скоро за да не изпълняват, служебните си задължения, защото работата им беше мамата си джаса. Да сте чували за емигрант митничар, а? Копеленцата бяха като огромни и яко тлъсти кърлежи, които се впиваха във всичко, което минеше покрай тях, и последното, за което се сещаха, беше да се грижат за интересите на държавата. Сещаха се само да лапат кинти. Без морал, без скрупули. „Мито, к’во е т’ва бе, брато, намажи ми тука, ей така, ръчичката и мое да внесеш или изнесеш к’вото си искаш - атомна бомба, багажник с хероин, камион с отлежавали четирийсет години ирландски пилешки трътки, контейнер с надрусани единайсетгодишни момиченца, ама к’вото искаш, брато, к’вото искаш.“ Това им беше професионалното кредо на пичовете и Мишо съответно много не им се кефеше на свинете. Направо не можеше да им гледа подпухналите алкохолизирани мутри. Седна на капака на джипа си, кръстоса крака по турски и запали дебел конус. Варела с буса с курвите караше по-бавно,

щеше да се домъкне след малко, ама имаше за един коз време, сигура.

Млад митничар, явно от новото попълнение, излезе да запали цигара и буквално му падна ченето, когато видя пред себе си как Мишо, седнал като индиански вожд на очукания капак на тойотата „Лендкрузър“, пафка дебелия джойнт с невъзмутимо спокойствие. От колата се чуваха „Рейдж Агейнст дъ Машин“ - „Renegades of Funk“. Не беше на зуко музиката, ама не беше и на най-тихото. Митничарчето се окопити и се опита да звучи строго:

- К’ъв си ти бе, келеш? Къде си ми паркирал, какво пушиш, ти малоумен ли си, бе...

Мишо издиша огромен облак дим и каза бавно и отчетливо:

- Затваряй си плювалника, харпун. Млъквай и трай, слушам музика, да ти го намаам у човката баш...

- Ей сега ще видиш какво ще стане с твоята човка, пънкар нйеден...

Младото митничарче тръгна уверено към джипа по рампата. В този момент зад него се появи дебелак, който тежеше поне сто и петдесет килограма, направо не можеше да се събере в униформата, всичко по него беше в гънки и мас, потеше се и се задъхваше само от усилието да се движи. Старото митничар бързо зацепи каква е случката; вече беше запознат с избухливия нрав на това копеленце - от новата бригада, която им спуснаха от върха, и знаеше, че не могат и гък да му кажат, защото после цялата смяна ще останат без работа, направо със скоростта на светлината ще излетят от иначе най-сладката служба. Идеше му да се запсува, че не се сети да предупреди младока за днешното посещение на истинските им господари - „Звеното“, извергите, които бяха сменили Акулата. Петрунов, така се казваше дъртият, беше началник на смяна и всъщност бе виждал Мишо само два пъти, но беше разбрал, че с него и неговите психари шега не бива. Не можеше да разбере какво се случва по върховете и защо им изпратиха тези психопати, но нямаше думата и можеше само да трае и да спазва указанията, които гласяха: „Когато дойде моментът, си затваряйте очите, обръщайте гръб, трайте и ще ви оставим да си движите вашите далаверки и врътки, без някой да ви се меша.“

А сега той беше пропуснал да предупреди новия си колега и момчето щеше да направи една от най-сериозните грешки в живота си. Ето, извади сгъваема палка от джоба си, засили се и замахна към спокойно седящия на капака изрод от „Звеното“. Петрунов отвори уста да предупреди, да каже нещо поне, но всичко се случи светкавично. Михаил небрежно се отмести от линията на атаката, хвана ръката, която държеше палката, дръпна я, вадейки митничарчето от равновесие, и като го придърпа към себе си, заби челото си в носа му. Въпреки гърмящите „Рейдж“ се чу изхрущяване. Плисна кръв. Мишо бутна назад нападателя си, скочи от капака на джипа и само с едно маваши в главата го довърши. Пичът падна в несвяст на земята и изхъхри.

- Казах, че слушам музика, тъпак. - Мишо заби докмартинса си в ребрата на младия митничар, който изстена. - Като си сложил униформа, си станал безсмъртен ли...

- Младеж, младеж, спри се, спри се, момчето е ново, моля ти се, не знае кои сте...

- Ама мен ме боли кура, пич, дали знае, или не знае. Твоя работа е да знае, ясно ли ти е?

- Така е, така е, ама заеби, сопри се, нали работа сме дошли да вършим, д’еба - почти изхленчи Петрунов.

- Работа има да вършим, да, ама си контролирай персонала, пич. Този е твой проблем, не е мой.

Мишо запали пак джойнта и се обърна, защото чу, че Варела паркира буса с курвите до джипа. Курвите бяха нещо като бонус за митничарчетата - докато се правеха на луди, тировете с екстрите минаваха. Курви и бело - класика. Мишо много им се дразнеше, но един от чичковците със сивите сака беше казал, че така по-плавно ставало минаването през границата, защото на митническите служители и през акъла не им минавало да си мислят глупости. Те ебат и друсат като в приказките, сръбските им колеги също се омъгляват, на пет километра навътре в Сърбия сръбските полицаи спират движението, от наша страна българските - същата работа, и гледаш само как цял час едни тирове си минават, все едно няма граница, няма баница. Хубаво, щом е такава системата, нека да е такава, ама мама им корумпирана. Бахти държавата!

- Какво става, Мишка? - Варела застана до него и кимна към започващия да се събужда окървавен младеж.

- Ами нали знаеш, че тия копеленца леко ме дразнят...

Варела въздъхна. Знаеше, да. Той, Михаил, си се дразнеше на доста неща, нали заради него Омир беше написал: „О, музо, възпей оня гибелен гняв на Михаил Вълков.“ Свирна на курвите и те заизлизаха от буса. Бяха пет, но можеха да се справят за норматив не само с една смяна митничари, а с цял полк войници. Варела специално ги беше подбрал, а той като министър на удоволствията към „Звеното“ вече беше развил завидни познания в бизнеса с женска плът. Тези девойки направо щяха да стопят лагерите на митническите служители. Едната, беше му любимка, се доближи до него и го целуна по бузата.

- Нали остава за довечера уговорката, красавецо?

- Разбира се, красавице, мога ли да ти откажа - ухили й се Варела.

Гейшите влязоха в сградата, а Мишо хвърли на Петрунов плика с кокаина. Петрунов за малко да го изпусне, но в последния момент го хвана, след това се завъртя и влезе в сградата след девойките. След малко излязоха два образа, не толкова дебели, ама и те бая затлъстели, които, без да поглеждат към доволно ухиления Михаил, вдигнаха пребития си колега и го внесоха вътре.

Варела погледна към Михаил. Тази усмивка му беше позната. Беше усмивката на момче, което току-що е направило някаква пакост и се гордее с постъпката си.

- Какво си направил, Михаиле?

Михаил хвърли фаса към сградата на митницата и високо се изсмя.

- Нищо, копеле, нищо, само им омешах белото с кетамин...

Варела също се изсмя. Малко трудно щеше да им е на митничарчетата да таковат с тази конска упойка. Ебаси наркотичната мамба си беше това.

Погледна часовника си, беше време. След минута мина първият тир, а през следващия час бройката нарасна на петдесет. Малко след това националният отбор по секс излезе от сградата. Смееха се. Със сигурност имаха основание. Упойка за коне...

Ако говорим за заобикаляне или черно финансиране, това ние не можем да го хванем. Това могат да го хванат разследващите органи по сигнали в резултат на конкретни разследващи производства дали има такива неща. Тук е това, което е съобразно изискванията на Избирателния кодекс. Ние сме одитори, а не следователи или прокурори, тоест ние проверяваме съответствието между позволените разходи и легитимните приходи на партията, дали има съответствие по документи. Но всичко останало, така да се каже, черните каси, е обект на дейността на други органи - прокуратура, следствие, ДАНС, НАП.

Проф. Валери Димитров - председател на Сметната палата

Няколко часа по-късно Мишо вече беше събрал авансово по-голямата част от кеша от днешната врътка. Обичаше така да си оптимизира работата, че да може за няколко часа да свърши всичко и после да си бие камшиците, ако няма други задачи. Петър не се интересуваше от това, за него беше важно работата да се свърши. Как и за колко време си е проблем на изпълнителя.

Та Мишо беше взел кеша, беше наредил пачките плътно в една мешка и сега паркира пред партийната централа, която се намираше на главна столична улица. Прасна две магистрали в колата, защото се беше занитил с този коз и искаше да се вдигне, за да не го блъсне случайно някой тролей, докато пресича. Новият материал от Венецуела направо можеше да те накара да тичаш по тавана, жестока работа, само да не е омешан с кетамин де. Мацките на Варела казаха, че било гадна гледка. Те не бяха пипали, така бяха дресирани, обаче митничарчетата се бяха подкарали като брокери на „Уолстрийт“ и за кратко време бяха изпоприпадали всичките, с лиги, течащи от полуотворените им усти. Жалка работа, ухили се Михаил. Пресече и влезе в сградата. Малко се чувстваше все едно играе „Quake“, ама тук нямаше чудовища, само политици. Разликата беше, че едните бяха страшни, а другите - само мазни и слузести.

- Господине, не може да влизате така. Това е официална...

- Я трай! - изръмжа на русата патка Мишо и я подмина, без да забавя ход. Влезе в асансьора и натисна копчето.

Изкачването на тези няколко етажа му се стори цяла вечност. Времето се ускоряваше яко от белите писти. „Белото му показа Тъмната страна“, както пееха „Ъпсурт“ Стигна до вратата на Политика и влезе, без да чука.

Той стоеше прав до прозореца и говореше по телефона. Видя Мишо и му направи знак да седне. Михаил се пльосна на едно тапицирано с бяла кожа кресло, пресегна се към близката масичка, наля си пълна чаша бърбън и си взе пура от хюмидора, която веднага запали. Политикът започна нещо да ръкомаха, но Михаил му показа среден пръст.

- Не ми махай, а затваряй телефона и идвай тук, мухльо.

Политикът му направи знак да изчака, а Мишо си помисли дали да не отиде да му ковне една. Днес му вървеше на тъпаци.

Политикът затвори телефона и каза превзето:

- Не мога да ви запомня имената, все идвате различни от вашите... - Той не довърши изречението си.

Мишо въздъхна, изпи на екс божествения бърбън и стана. Приближи се до Политика и го щипна по бузата.

- Калитко, не се отваряй, щото ще ти се стъжни. Днес съм загрял да наказвам безполезни лекета, а ти нали знаеш, ако има състезание за безполезни лекета, няма как да не вземеш медал -и му плясна леко шамарче. - Хайде да слушкаш, поздрави от Арнолд имаш, а моето име хич не ти трябва, стига ти да знаеш, че съм от „Звеното“.

Политикът тръгна да отговаря нещо с възмущение, но Мишо го плесна пак.

- Аре по-добре не се дръвчи, да не ти счупя главата в офисчето ти, фигурант нещастен. Ето ти кеша там до креслото, другата седмица пак аз ще ти го донеса, щото много ме кефят пуричките, гледай да заредиш, че свършват...

- Как свършват, хюмидорът е пъл...

- Не е, пич, не е, само така ти изглежда...

Мишо се върна при масичката, взе почти всичките пури и ги натъпка в джобовете си. После намигна на Политика и излезе от кабинета.

Влиятелният бизнесмен Здравко Баджев за пореден път доказа, че е крал на хайлайфа в Мордор, като даде огромен прием в дома си по случай Деня на славянската писменост и култура. Присъстваха много политици, интелектуалци и хора на изкуството. За доброто настроение на гостите с песните си се грижеше най-нашумялата попфолк дива Хламидия, за която се носят слухове, че има роман с домакина.

Списание „Мордорски блясък“

Момчето, което взе ключовете от волвото, не посмя да заговори пътника си по целия път до Мордор. Ескортираше ги голям джип „Мерцедес“ и хората с учудване гледаха тази странна комбинация от автомобили. Суперлъскав мерджан да е ескорт на очукано старо волво - странно беше, не се връзваше, но кой можеше да предположи, че в колата се вози един от най-могъщите хора в България.

Та шофьорчето от морската дивизия на „Звеното“ от време на време хвърляше по едно око в огледалото, но така и не събра кураж да заговори мъжа, който си беше сложил тъмните очила и слушаше музика от един дискмен. Силно я слушаше, защото се чуваше, че е на зуко, а и в един момент трябваше да спрат за батерии. На шофьорчето не му достигаше смелост, защото само можеше да гадае кого вози. Знаеше обаче едно - самият Арнолд никога не се беше обаждал на шефа им, това го правеха хора от по-ниския ешалон. Значи този пич с окървавена глава, който преди няколко часа беше очистил заблудените отворковци в ресторанта, съвсем не беше случаен човек. Че беше килър, си беше станало ясно, ама щом баш шефът звънеше за него, значи работата беше много дебела. По пътя дотук мъжът беше изпушил вече няколко коза, но всеки път, когато на шофьорчето му идеше да възрази, пред очите му изскачаше гледката на четирите трупа на местните борчета. Готвачът им беше разказал как за нула време ги бе овършал. „Как пипнааа момичето, как я ритнааа и си иба майката. Он стана от земята, все едно не го беха тепали, и ги овърше. Изкла ги.“

Караха бързо и пристигнаха по светло пред огромното имение на Арнолд, което се намираше в най-баровския квартал, разположен в подножието на Еред Литуи, с нечовешка гледка към Мордор. Преди да се стигне до високата врата от ковано желязо, имаше бариера и караулка. Колите спряха, Петър излезе от волвото и без да каже и дума на ескортиращите го, тръгна по алеята нагоре към къщата. Една от охраните на Арнолд, която, ако се съдеше по ръста и ширината, явно бе от братчедите, кимна на Петър почтително и отвори вратата. Беше висок почти два метра, на колана му се виждаше запасано кукри, а в кобурите, пристегнати около бедрата, бяха затъкнати две рязани пушки. Един от морските представители на „Звеното“ излезе от мерцедеса, запали цигара и се доближи до братчеда.

- Колега, кой е т’ва, бре?

Братчедът сложи голямата си длан на гърдите му.

- Трай и не питай. Немаш работа тука, глей си морето, пич. Шефът каза да отидете ей те тука надолу по пъта в един ресторант, дека е наш, да се навечеряте, да поотпочинете и да си одите да си връшите работата. Нема да плащате, предупредени са ората там у крачмата. Мноо убаво ягне праат.

- Аре де, колега. В един отбор сме, кажи кой е т’ва, честно!

Братчедът свъси вежди и отговори още по-строго:

- Трай, казах! Не ти е работа да знаеш. Не питай. Оди яжте и бегай! Дай ключовете от волвото, да не забраиш, оти е важна тая кола...

В двора на имението на Арнолд имаше не една, а три къщи. Едната, най-голямата, беше от мрамор и приличаше на дворец на шейх. Бяха наели някакъв архитектурен гуру от Италия и ако някога фотограф имаше шанс да я снима, сто процента къщата щеше да обере всички награди. Естествено поради мерки за сигурност снимки не се допускаха, а Гугъл Ърт или данъчни с хеликоптери по онези времена нямаше.

Другите две къщи бяха по-семпли. Едната, скрита зад цветни храсти, беше точно до портата и в нея се помещаваше персоналът - охрана, прислуга, готвачи, градинари, гейши. Другата, то не бе къща, а по-скоро бунгало, се намираше над двореца и беше скрита от клоните на дебели дъбове. Пред нея имаше малко басейнче, два шезлонга и барбекю. В сравнение с мраморното чудо по-долу дървената къщичка беше направо спартанска, но иначе - много красива и някак уютна. Бяха я направили по идея на Иво, защото той направо се бе влюбил в гледката. Четиримата често разпускаха там, пиейки бира в топлата вода на басейна и зяпайки светлинките на нощен Мордор. Беше им станало нещо като ритуал да си поркат там веднъж на няколко седмици. Викаха му „да ходим на екскурзия“. Арнолд и братя не им се пречкаха, те си живееха в замъка. Имаше едно условие само - когато някой от четиримата беше горе, трябваше да се пази тишина и в никакъв случай да не се пуска чалга.

Пешо мина по пътеката през дърветата, която заобикаляше замъка. Дворът не беше малък, имаше десет-петнайсет декара. Представляваше красив парк, разделен на няколко сектора - три градини с всевъзможни цветя, две горички, през една от които в момента Пешо вървеше, голяма оранжерия, която имитираше тропическа джунгла и беше фрашкана с орхидеи и шантави плодове. Черешката на тортата обаче бе големият като езеро басейн пред палата; водата му винаги се подгряваше и партитата и оргиите в него бяха станали легендарни в мутренските и хайлайф средите, среди, границите между които всъщност в България бяха доста размити. До басейна езеро се намираше голям паркинг и там, под стъклени навеси, можеха да се видят поръчкови модели коли, които малко хора по света притежаваха - „Ролс-ройс“, „Ламборджини“, „Майбах“ и всякакви такива, Пешо дори не ги различаваше, защото продължаваше да не му дреме за марки коли.

Стигна до верандата и хвърли раницата си до единия шезлонг. Видя, че на барбекюто цвърчат няколко вратни пържоли, и чу, че от уредбата се носи Финли Куей. В този момент Иво излезе от къщата с отворена бира в ръка, отпи жадно, но засече присъствието на Пешо и се задави.

- К’во правиш тука бе, копеле? - успя да каже той, кашляйки. - Не си ли на море? Изкара ми акъла.

Пешо се пресегна и взе бирата му. Изпи я на екс и му върна бутилката.

- Ами върнах се, копеле. Малко се насраха нещата.

- Ама к’во стана, брат? Балабанов каза, че си се бил забил с някаква жестока мацка на някакво транспарти, яко романтика имало, и че вчера си се изцепил към Големото синьо...

- Така беше, Ивак, ама, както ти казах, насраха се нещата. - Петър въздъхна. - Не се бях чувствал така от сто години, д’еба. Тъпо ми е, ама не ми се говори сега за т’ва. Ще взема душ и ще поразпусна тук с теб, ще стигнат ли пържолките, а, копеле?

Иво не го занимава повече с въпроси. Познаваше го и знаеше, че когато му дойде времето, сам ще си каже всичко. Пешо беше хем отворко, хем темерут, особена порода пич. Личеше, че му е тъпо, но той беше кораво копеле, може би най-коравото, което бе срещал, и щеше бързо да се оправи.

- Много ясно, че има и за теб, копеле, к’ви са тези въпроси? Каквото е мое, е и твое, знаеш. Пък и екстра се появи, аз дойдох да порелаксирам, че от онзи ден с онея гниди гласим схемата с РМД-тата и приватизациите и направо ми пламна главата. Тонката сега е поел руля, а Михаил май ще прави инспекция на новия цех за амфети, че на пичовете от Турция не можем да им насмогнем и трябваше да отворим още една мощност. Идеално ще ми правиш компания.

Пешо му се ухили, тупна го по рамото и влезе в къщата. Взе дълъг горещ душ, после намери бермуди и чиста хавайска риза, май бяха на Мишо, обу джапанките си и се върна при Иво на верандата до басейнчето. Не забрави да вземе и четири бири от хладилничето. Пържолите тъкмо бяха станали и известно време ядоха в мълчание. Гледаха към Мордор, времето беше ясно и градът се виждаше като на длан. Един малък и красив център с неколкостотин хиляди души, обграден с пръстен от грозни и безлични сиви панелки в соц стил, сред които за съжаление през последните години за разнообразие изникваха не по-малко грозни жилищни сгради в стил „мутренски попфолк ампир“. В този пръстен около сърцето на града вече живееха милиони и не че нещо, но на голяма част от тях мястото им не беше там. Определено не беше, но това е друга история.

В този момент се чуха мощни басове от двореца. Зазвуча гадно сръбско и се чуха няколко изстрела. Явно Арнолд и братя започваха поредния си купон. Пешо погледна Иво въпросително.

- Копеле, не знаят ли, че си тук?

Иво се ухили и отпи от бирата си.

- Май не, брат. Прескочих оградата. Исках да пробвам пинизите, които ни показаше Бранимир, когато бяхме на онова учение с дебненето и прокрадването, нали си спомняш?

- Спомням си, ама е опасно така. Пълно е с охрана и може и да те свитнат...

- Е да, ама явно не са ме свитнали, щом сега с теб хапваме и пийваме, нали? - каза Иво и му подаде бутилката си, за да се чукнат.

Музиката се усили, с което вече стана непоносима. Чу се откос от стрелба. Беше калашник на автоматична.

Иво поклати глава и се засмя.

- Помниш ли как почна всичко, копеле, какви тикви бяха братоците? Мина си време, д’еба майка му...

Пешо кимна. Вярно, беше минало доста време. Години, откакто направиха схемата с братята от Холивуд. Идеята беше ясна - същата схема като с покойния Спас Кръчмаря, но вече развита, не като импровизация, а внимателно обмислена и разширена. Всичко беше много просто: Пешо и тримата му приятели оставаха невидими, в пълна сянка, и почти никой не трябваше да знае, че имат общо с делата на „Звеното“. Техните хора - Варела, Павката, Драго и другите, капитанчетата, сега бяха главните лидери и движеха явно нещата откъм мениджмънта, обаче за пред другите трябваше да изглежда, че най-отгоре са Арнолд, Долф и Слай. Те станаха официалните босове на „Звеното“.

Смешното беше, че отне съвсем малко време този им образ да бъде наложен. Те просто бяха родени за тези роли и лесно се превърнаха в това, което бяха в момента - трима митични мафиоти, безскрупулно превзели Мордор и останалите територии само за няколко години. Толкова бяха убедителни, че никой дори и не се усъмни, че са само марионетки, разигравани от четирима пичове, които продължаваха да ходят с къси панталони, кецове и качулки, да пият бира по градинките и да пафкат коз.

Доста пари бяха изхарчени за този проект. Мишо го беше кръстил Мисия „Корлеоне“: „А бе трябва да създадем не един, а трима Кръстници. Трима Вито Корлеоне, обаче по-балкански така - повече цирк, повече шум, повече драма и всичкото полято яко с чалгия. А после като ги сложим тия тримата в очите на всички, автоматично ще станем невидими. Минаваме стелт.“

Първо наеха армия от козметици, маникюристи, педикюристи, фризьори, стилисти и всякакви такива животни. Наеха ги от чужбина, за да няма риск някой да пропее и да им развали всичко. После закараха братоците до Милано и ги облякоха „от до“. Италианските шивачи никога вече нямаше да са същите след преживяното, докато работеха по задачата си. Един дори беше лошо нокаутиран, когато вземаше мерки за панталона на Слай, но пък и не трябваше толкова

самонадеяно да го докосва в тази област, между краката.

След Милано дойде време и за колите. Пръснаха се милиони, обаче скоро мутра с по-скъп и по-луксозен автопарк в България нямаше. После добавиха и аксесоарите - часовници, ланци, без ланци не можеше да се мине, много ясно, и очила...

Дойде ред и на медийната кампания, съчетана с показни акции, в които триото от Холивид и техните кръвожадни братчеди прегазваха по изключително драматични начини или някои от конкурентите на „Звеното“, или случайни и заблудени отворковци. Плащаше се на медиите да повтарят имената на братята и как те са най-мощните и опасни мафиотски босове в страната.

Скоро, когато някой споменеше „Звеното“, единствената асоциация беше с образа на тримата братя - огромни, свирепи, облечени със скъпи костюми, целите в злато... Станаха атракция в най-вървежните чалгаджийници на Мордор. Всеки искаше да е около тях и да се докосне до силата и парите им. Като стана дума за пари, те пръскаха като царе, плащаха баснословни сметки, хвърляха огромни бакшиши. Станаха легенди и кумири на обществото. Цяло ново поколение растеше закърмено с техния начин на мислене и с техните модели на поведение и Петър често си мислеше, че положението вече е неспасяемо.

Братоците, не може да се отрече, направо умираха от кеф, чувстваха се на седмото небе. За тях това беше раят - чалга, ланци и ебане на златотърсачки. Живееха в мечтата си, но нито за секунда не забравиха къде им е мястото и думите на Пешо за тях бяха закон. Той ги беше извадил от калта, той можеше да ги върне там, когато си пожелае. Бяха уверени в това и се отнасяха с него като с баща.

- Ще сляза да му кажа, копеле - не издържа Пешо, - не мога да я дишам тая музика и т’ва е. Тамън ще взема още бири и нещо още да метнем на скарата...

- Супер, Пешо - ухили се Ив, - вземи от ония, тарикатските наденички, казал съм винаги да купуват от тях.

- Окей. Колко бири да взема?

- Вземи една каса. Хвани някой от персонала да носи.

- А бе ти луд ли си? Някой да носи...

Петър не бързаше и мина по друга пътека, която извеждаше в градина с току-що цъфнали рози, а след нея - на пътя към замъка. Тъкмо стигна до огромния басейн, чиято вода от играта на светлината изглеждаше кристалносиня, когато до него спря кола. Последен модел „Ламборджини“. От нея излезе Сергей Борисов, най-известният политик в България, който стоеше начело на най-голямата партия и беше най-безскрупулното копеле в политическата история на страната. Политикът беше облечен в ленен костюм, носеше очила за пет хиляди долара и в устата му димеше пура. Вдигна очилата си, изгледа презрително Пешо и му хвърли ключовете от колата.

- Я паркирай този звяр, младеж.

Без да обръща повече внимание на подробностите, Сергей Борисов се насочи към мраморната беседка, която се намираше срещу входа на къщата, но изглеждаше, все едно е част от басейна.

Именно оттам звучеше ужасната музика.

Пешо кимна няколко пъти, погледна колата и без много да се колебае, влезе в нея. Наистина си беше звяр! Запали я, настъпи газта и двигателят изръмжа. Включи на задна и я подкара надолу. Когато стигна почти до портата на имението, даде газ и се засили мощно. За секунди колата се ускори до сто. Борисов, който в този момент вече се ръкуваше с Арнолд, се сепна от познатия звук на мотора и с ужас се втренчи в приближаващото се ламборджини. Той, между другото, получаваше най-дебелите куфарчета от „Звеното“, беше мазно и корумпирано копеле и сега беше дошъл да отдаде почит на благодетеля си, или по-скоро на този, когото мислеше за свой благодетел. Когато Борисов видя как любимата му кола с бясна скорост се носи по алеята покрай басейна, а после рязко свива и полита в лазурносинята вода, сърцето му едва не изскочи.

Тя сякаш летя цяла вечност, вряза се във водата и предизвиквайки мощна водна експлозия, опръска всичко наоколо. Седящата в скута на Арнолд мадама, най-известната попфолк звезда със звучното име Хламидия, изписка уплашено. Пребледнял от възмущение, Сергей Борисов се опита да каже нещо, заеквайки, но Арнолд нямаше как да го чуе, защото се заливаше от смях. Толкова силно се смееше, че чалгаджийката едвам се удържаше в скута му, а циците й скачаха, все едно се вози в автобус номер 120 по нанадолнището покрай Телевизионната кула.

Взирайки се в отблясъците на слънцето от дъното на басейна, Петър се полюбува на гледката. Постоя така десетина секунди, натисна копчето за шибидаха и изскочи от колата, която за миг се напълни с вода. После бързо заплува към широките мраморни стъпъла на беседката, където го чакаше Борисов, който крещеше нещо с пяна на уста. Петър въобще не се заслуша във виковете на политика, а директно му заби едно ляво кроше, с което го нокаутира.

- Трай бе, мазник!

В този момент Арнолд започна да реве десет пъти по-силно и Хламидия падна по гъз на земята.

- Арни, копеле, ние сме горе. Нали знаеш как е, намали музичката - намигна му Петър. -Отивам до кухнята да взема каса бира и ядене. Нали има от онези яките наденички на Иво, че иска?

- Има, Пешо, има - увери го гигантът, без въобще да се опитва да спре лъвския си смях, въпреки че нямаше да е лошо, защото после щеше да има коремна мускулна треска.

От водата, там, където беше потопеното ламборджини, весело избълбукаха няколко балончета въздух.

В този момент джиесемът ми звъни. Това леко ме учудва, защото хората много добре знаят, че не обичам да говоря по телефона, особено по това време от денонощието, особено лятото. Явно е нещо наистина спешно. Поглеждам дисплея - Кольо Агента е.

- Кажете, господин Щирлиц. - Слагам нова цигара в устата си, но не бързам да я паля. -Каква е причината за вашето обаждане в тази прекрасна лятна вечер?

- Зарежи хумора, Петре. - Агента звучи гробовно сериозен. - Рязко го зарежи, защото имаш големи ядове.

- Слушам те.

- Преди малко беше атакуван. Нападнаха братята. Долф е добре, Силвестър и Арнолд са простреляни и са в болница. Яки момчета са и докторите казват, че ще прескочат трапа, въпреки че са ги понадупчили здраво. Пет охрани обаче са мъртви, страшна пукотовица е било.

- Кой? - веселото ми настроение се е изпарило мигновено.

- Шпиндела се оказва само параван, има някой зад него. Схемата явно е много по-голяма. Номерът е, че след като твоите хора са го свитнали, все едно си ритнал гнездо на оси. Получавам доклади за нетипично раздвижване в контингента, появиха се някакви неизвестни за мене бригади, започва да ври и кипи навсякъде. Тези, които удариха братята, бяха страшни про-та, много над средното ниво, ако не беше вашата военна подготовка, не се знае кой кого щеше да отнесе. Явно ти не си единственият в милата ни родина, който предпочита да ръководи от сенките.

- Явно е така, Николай. - Паля цигарата, тупвам шофьора по рамото и му казвам да спре. Слизам от колата и сядам на един камък до пътя. Луната е леко покрита с облаци и всичко е призрачнокрасиво, но цялата романтика ми бяга на майната си покрай този разговор. Махвам на охраната. - Пич, звъниш в къмпинга и им казваш да се вдигат веднага оттам.

- Петре, смятам, че трябва да реагираш мигновено - продължава Агента.

- Кога съм реагирал другояче, Кольо? Не знаем какво се случва, но както винаги трябва да се подготвим за най-лошия сценарий. Аз сега задействам моите хора, от теб само искам да впрегнеш всички ресурси и да разбереш кой седи зад тази атака и с каква сила разполага. Искам отговори максимално бързо.

- Веднага започвам да действам. Пази се, щом аз не съм усетил какво се случва, значи става дума за нещо много сериозно.

Уточняваме още няколко детайла по телефона и аз затварям, защото трябва да звънна на братоците във Варвара. Звъня на Мишо, той вдига след цяла вечност и почти крещи, явно е сериозно на черешата:

- Аре бе, копеле, аре бе, докога ще те чакаме бе, тука е страшно, аре идвай...

- Млъквай, Мишо! - Той усеща, че съм сериозен и спира да говори. - Вдигате се веднага оттам и се срещаме на мястото, където сме се разбрали да се събираме, когато дойде жегата.

- Какво се случва? - звучи почти изтрезнял той.

- Случва се това, брат ми, че се намираме в състояние на война, само че не знаем с кого. Искам до пет минути да сте тръгнали, там ще говорим - и затварям.

После давам инструкции на шофьора да кара към Странджа. Там се намира едно голямо стопанство, в което сме се разбрали да се съберем, ако има жега. Стопанството е на наша фирма параван и няма никаква следа, че е свързано с нас. Разположено е в сърцето на Странджа и заема площ от над хиляда декара. Вътре има всичко - лозя, овошки, животни, дори по средата има нещо като микроязовир, който е фрашкан с риба. Освен всичко друго обаче в стопанството има и склад с оръжие, както и всички видове комуникации и удобства - нещо като резервен щаб. Оттам смятам да координирам действията на армията си. Докато колата се отдалечава на запад и морето остава зад нас, аз говоря по телефона и не след дълго „Звеното “ е напълно готово за екшън. Който и да ни е ударил, скоро ще разбере, че е направил най-голямата грешка в живота си...

Из „Български психар“

Осма глава - Нещо ново на Западния фронт

Между българския и руския народ съществува известна историческа връзка, която до някаква степен е предопределена от славянското родство, православното християнство и подобието на езика.

Но връзка от такъв род не значи по никакъв начин любов.

Георги Марков, „Задочни репортажи за България“

Под похлупака на партията - това е най-реалното и същевременно най-имагинерно понятие. Реално, защото всеки усеща натиска и като силно увеличено атмосферно налягане. Имагинерно, защото никой не е видял лицето й. Затова днес ние сме много повече герои на Кафка, отколкото на дядо Вазов. Макиавели ни е толкова понятен, колкото и Ботев, а театърът на абсурда - това е всекидневният ни живот.

Георги Марков, „Задочни репортажи за България“

Истината беше, че прекалено много харесваше да се бие, обичаше риска и силните усещания. Може би войната го беше направила такъв, помисли си той. Може би така се беше встрастил в силните усещания, че не можеше да отвикне.

Дейвид Морел, „Първа кръв“

Интересното при Шахматиста беше, че бе полуорк-полубългарин, но приличаше на смес между нацист и викинг. Имаше пронизващи студени сини очи, брада тип катинар, тъмнорусата му прическа беше типично военна, а отстрани и отзад беше остриган нула номер. Можеше да мине и за красавец, ако нямаше излъчването на бясно животно, но не на бесен бозайник, а по-скоро на бесен крокодил или бясна змия, ако въобще има такива. С появяването си навсякъде всяваше страх, но това беше нормално, защото той определено бе личност, от която напълно си заслужаваше човек да се страхува. Историята му беше достойна за филмиране, но на пръстите на едната ръка се брояха хората, които знаеха повече от някой и друг фрагмент от биографията му. Нито имаше семейство, нито имаше приятели, нито имаше съдружници. Не си падаше по споделянето много. И по говоренето не си падаше всъщност.

Всичко беше започнало преди четирийсет и няколко години в едно село близо до Дунава (силно казано беше всъщност да се нарекат село няколкото оркски бараки), където бяха минали първите шест години от живота на Шахматиста. Тогава си имаше име, но дори и той вече не го помнеше. Много вода беше изтекла оттогава, много вода, обаче и много кръв. А кръвта както лесно се помни, така и лесно изтрива старите спомени, отмива ги с червеното си и ги заменя със своите си картини. Винаги е било така, така и ще бъде.

Шахматиста имаше няколко братчета и сестричета, играеха си като всички деца в прахта пред съборетината, в която живееха, и всичко си течеше нормално като за полубългарско-полуоркско семейство в условията на развития социализъм в България. Майка му - красива орка, бачкаше като шивачка, а баща му - тъпо копеле, беше касапин. Освен касапин беше и сериозен алкохолик, и то от ония с кофтито пиянство, които буйстваха и после не помнеха. Ожени се за орката, защото беше красива като в приказките, ама само едното ебане не те прави доволен човек, и малко по малко касапинът съвсем се оттегли в чудния свят на чашката. А той е вселена, откъдето може и да се не върнеш, ако ти е по-слаба волята или имаш черти на путка в уж мъжкия си характер.

Минаваха години, баща му на Шахматиста все повече и повече пиеше, майка му започна да повяхва от многото домашна работа и раждания, едно след друго, и бащата започна първо да я псува, после да я плеска, а накрая и да я побийва по-сериозно. Тя, жената, нямаше какво да прави, траеше си, плачеше и гледаше да не показва болката и белезите си пред децата. Положението обаче ставаше все по-сериозно и един път касапинът буквално се увлече. Беше се наковал здравата с мастика, после с ракия и бира и когато се събуди на следващия ден, цялата къща беше в кръв и всички бяха мъртви, всички без едно от момчетата, което после щеше да се превърне в Шахматиста. Беше ги разфасовал със сатъра, като малки теленца ги беше нарязал, и от цяло семейство, състоящо се от майка, баща и шест деца, налични останаха само бащата убиец и момчето, което намериха да клечи под масата в локвата кръв на майка си и да гледа с безумен поглед в нищото. Никой не разбра защо него не го е убил, но и никой не го попита. Бързо-бързо вкараха касапина с доживотна в затвора, а момчето забиха в дом за сираци близо до Гондор. Там детето така и не проговори и никой не знаеше как се казва, само дебелите папки, които прашасваха в кабинета на директора, знаеха името му, но това беше все едно никой да не го знае. Викаха му „ей чш“ и „ей ти“ и това беше напълно достатъчно и за тях, и за него.

Гадното на този дом беше, че като едно от подобните му местенца в Системата само изглеждаше, че е нормално, ама иначе в него мамата си беше ебало. Случва се така понякога, нещо има само фасада, която прави нещата да изглеждат нормално, ама иначе, като надникнеш зад нея, виждаш само кошмари. Нещо като системи в Системата, към които никой не поглежда, защото те уж си вършат работата, ей като в тоя случай например: „Вземи ги тези деца при теб, няма кой да ги гледа, никой не ги иска, и се оправяй, не искам да чувам за тях, докато не станат на осемнайсет. - Така казва Системата на малката система. - После ще ги взема, които са останали де, момченцата за войници, момиченцата да бачкат нещо, дето никой не иска да го бачка, ама дотогава не искам да чувам за тях нищо, прави ги каквото искаш, ама не искам грам да се занимавам с тях.“ Понякога всичко е окей и децата, въпреки че си нямат никого, получават някакво образование и успяват да стигнат до пълнолетие относително непокътнати, обаче, уви, в повечето случаи не се получава така номерът. Но тук не ставаше дума само за това, че някакво директорче с дребна душица си пълни гушата за сметка на дневния порцион на дечицата, тук ставаше дума за ситуация, в която директорът беше зверски психопат и педофил и шибаше дечицата като откачен и нямаше кой да му каже и дума, защото брат му бе местното партийно величие, а това беше нещо като да си безсмъртен през онези шлякани соц времена.

Та в такава ситуация се озова момчето и малко след като навърши седем години, беше зверски изнасилено от директора, а след това му се изредиха и надзирателчетата - всички бяха в схемата там, дори и гости от чужбина си канеха, защото педофилчетата са си нещо като мафия, и то международна. Къде другаде може да имаш избор от над триста деца и никаква полиция или милиция в радиус от трийсет и пет километра? Домът беше рай за извратеняците и ад за децата, които бяха имали лошия късмет да се озоват там.

Ако не се дърпаха много, хлапетата получаваха лакомства и някакъв относителен комфорт, доколкото можеше да се говори за комфорт на такова място, обаче ако се опъваше някое дете, заминаваше директно в мазето, където с бой и ебане го дресираха, докато стане послушно. Повечето на първата, максимум втората седмица омекваха и се оставяха да им правят каквото си искат лошите чичковци, а понякога и лелички, само да не ги бият повече. Едно дете обаче изкара в мазето повече от четири години и нито един път не се даде доброволно. Това беше детето, наречено „ей ти“, което по-късно се превърна в Шахматиста.

Изродите си имаха на разположение неколкостотин деца и упоритото мълчаливо копеленце взе бързо да им омръзва, наситиха му се за няколко седмици, след това само от време на време някой отиваше да го изчука и да го понабие, ей така, за профилактика, обаче нито един път не го пуснаха да види слънчева светлина. Пращаха лелките чистачки, които бяха същите изроди, да го хранят с остатъците, които иначе даваха на прасетата, но понякога го забравяха и го оставяха с дни без храна. Момчето обаче се научи да лови плъхове, мишки и насекоми, мазето си беше просторно, имаше всякаква фауна в него, и не гладуваше толкова много, вода течеше достатъчно от разни течове на допотопната канализация, топло имаше около парното и тръбите...

Интересното беше, че след като успя да избие няколко тухли, то откри малка зазидана стая, пълна с кашони с книги, останали от времената преди промените, когато сградата била някакъв си лицей. Там малко по малко, бяха му показвали по-големите му братя и сестри коя буква какво е, се научи да чете гладко и за четирите години успя да изчете всичките книги, а те бяха стотици. Защото момчето имаше мозък, по-различен от този на останалите деца, по-добре работещ, но средата определено не помагаше за развитието на интелектуалния и творческия му потенциал. Помагаше обаче за превръщането му в нещо друго...

Беше намерило в кашоните няколко книги със спортни упражнения и когато не четеше, каляваше детското си тяло. Ако разчиташе само на помията, която му даваха, сигурно щеше да умре, обаче месото от плъховете и от хлебарките, понякога и от някоя заблудена змия, му помагаше все повече да укрепва. Всеки ден отместваше тухлите и четеше, после се връщаше в общото мазе и се молеше да го пропуснат в забавленията си и тази вечер, само и тази вечер.

И така четири дълги и мъчителни години минаха и момчето успя да натрупа увереност и най-важното - физическа сила, за да осъществи плана си. Една нощ се промъкна на горния етаж през отвор на неуплътнените тръби в кухнята, беше към три-четири сутринта и дежурните писъци на малтретираните деца вече бяха заглъхнали. Директорът и шайката му се бяха оттеглили в стаите си, където вече сънуваха пиянските си отвратителни сънища. Фактът, че всяка вечер се напиваха до безсъзнание, помогна на момчето да ги избие в съня им, без никой от тях да окаже съпротива. С два остри ножа от кухнята се беше промъкнало в стаите на всеки един от мъчителите си (тези, които бяха на смяна де, останалите също измряха, но това е друга история). После ги беше заклало много технично, може би генетичната памет на касапина се беше обадила. Всички изнасилвачи бяха намерени с акуратно прерязани гласни струни и сънни артерии, а пенисите им бяха отрязани и хвърлени на земята. После момчето беше изчезнало като сянка в нощта и следите му няколко години се губеха. Беше тръгнало на север и беше напуснало България. Само това беше известно за този период от живота му. Какво е правило само едно единайсетгодишно хлапе, единствено можеше да се гадае.

(Действието се развива след нападението.)

Охраната на имението спря колата с Петър пред портата на ранчото на „Звеното“, което се намираше в самото сърце на Странджа. Караулът беше в пълна бойна готовност - автомати, жилетки от кевлар, боядисани в черно лица. Действаха по протокол, който Петър беше създал преди години точно за такива ситуации. Неслучайно му беше любима древната римска сентенция „Si vis pacem, para bellum“13—. Знаеше, че този момент е неизбежен, не точно под каква форма или как ще се случи, но беше сигурен, че няма никакъв шанс някой да не оспори властта му над завзетите през годините територии. Протоколът беше направен така, сякаш Петър трябваше да застане срещу най-гадния противник, когото познаваше - срещу самия себе си. Беше мислил десетки, ако не и стотици часове какво би направил той, за да помете „Звеното“, и сега вече из цялата страна се изпълняваха задачите, които беше задал в протокола - пълна бойна готовност, засилена охрана на складове, депа, цехове, канали. Всички дилъри трябваше вече да са се покрили, наркоманчетата и парти животните щяха да почакат.

13 Ако искаш мир - готви се за война (лат.). - Б. а.

- Парола ,Чубака шиба зловещо“, колеги - извика шофьорчето, но ги пуснаха чак след като осветиха лицата им с фенери и ги разпознаха.

После охранителите затвориха тежката порта зад тях и пак се качиха на караулката си, от която наблюдаваха околността през инфрачервени визьори. Такива караулки имаше на четирите края на имението, няколко двойки патрулираха извън оградата, а насам пътуваха още много коли с момчета от близките бригади за подкрепление, ако се случеше някоя допълнителна инфекция.

Колата спря пред голямата дървена хижа, където бяха общите жилищни помещения, главната парти зона и комуникационният център. Навътре в имението имаше и няколко красиви бунгала, „персонални ебални“ им казваше Михаил, но те бяха вече опразнени.

Петър бързо изкачи стълбите, влезе в стая, пълна с компютри, седна пред голям екран, набра няколко цифри на клавиатурата и не след дълго на него се появи лицето на Кольо Агента, което на монитора изглеждаше гротескно голямо.

- Каква е ситуацията, Николай? Разбра ли кой е? Разбра ли какво става?

Агента поклати глава.

- Не още. Вдигнал съм всички мои екипи на крак, но още нямам никаква информация. Ще ми отнеме време, нещо съвсем извън тукашните уравнения е, никой нищо не знае, никой нищо не е чул. Явно е друг мащабът.

Петър махна на едно момиче от обслужващия персонал.

- Мацка, донеси ми кана кафе, вода, някаква храна - да има месо, зеленчуци, ядки. Медицинският екип да е в готовност за Иво и за Михаил, те пристигат всеки момент и ще са пияни. Всъщност предполагам, че ще са пияни, от Варвара идват все пак, а е и нощ. Да се сложат на системи и да се изчистят - след час ми трябват в кондиция.

Това беше една от тайните на „Звеното“. Поради факта, че като рок звезди се мачкаха с наркотици и алкохол, бяха измислили начин да възстановяват организмите си. Освен че спортуваха яко, което не беше достатъчно да контрира трещенето им, вече не бяха на по двайсет все пак, имаха на разположение, където и да бяха, където и да пътуваха, бусче, линейка дори в този случай е по-правилно да се каже, в което винаги имаше дежурни лекар и медицинска сестра. И ако някой го закъсаше здравата, което се случваше сравнително често, на сутринта идваха белите престилки и бързо го ремонтираха. Ама го ремонтираха професионално, не в стил „я земи тея два аспирина, спинкай и до довечера ще ти мине“; имаше системи, инжекции и прибори за всякакви други манипулации, свързани с алкохолите или екстрите, с които се беше разбил пациентът им предишния ден. Това и обясняваше защо момчетата от „Звеното“ толкова бързо възстановяваха.

- Добре, Николай, продължавай да дебнеш и ме информирай през половин час какво се случва. Ние засега сме тук.

- Разчитай на мен - каза Агента, пресегна се и екранът угасна.

Петър набра друг телефон. Изчака дълго, докато му отговорят.

- Никита, ти трябва да знаеш какво се случва. Кой ме удари? Казвай. Нали си кукловод, трябва всичко да знаеш.

- Петре, чух се с моите контакти. Казаха, че нищо не знаят, но смятам, че ме пуснаха по пързалката. Подозирам, не, напълно съм сигурен, че се случва нещо голямо.

- Нали беше казал, че нищо в тази държава не може да се случи без теб, бе?

Момичето сложи в ръката му пълна чаша с кафе и той отпи сериозна глътка.

- Знам, Петре, знам какво съм казал. Всяко нещо си има край обаче. Опасявам се, че става дума за намеса направо от най-горе, щом е толкова голям чадърът, че и на мен не ми дават достъп до информация и ме лъжат. Ти си умен човек - казвам ти го направо, - смятам, че най-вероятно става дума за опит за цялостна подмяна на играта, включително на теб и на „Звеното“. Такива са мащабите, защото получавам доклади, че си обект на масирана атака. Другата опция е, че някой много подготвен ентусиаст те е нападнал и изключително много му върви. Не вярвам обаче да е това.

- И аз не вярвам, въобще не вярвам да е това. - Оставиха до него поднос със студено свинско филе, суджук, кисели краставички, сурови лешници и бадеми. - Искам да продължиш да ровиш, докато не разбереш откъде идва атаката и кой е поставил чадъра.

- Разбира се, Петре, разчитай на мен, ще звънна няколко телефона на някои от моите другари, които ми дължат услуги, и ще ти звънна веднага, когато науча нещо... А ти къде си сега, добре ли си?

- Не те ебе къде съм - каза Петър и затвори телефона.

Взе кафето и храната и излезе на терасата с изглед към малкия язовир, който се намираше във вътрешността на имението и беше обграден от брезова гора. Пълната луна се отразяваше в повърхността на спокойната вода и сигурно гледката щеше да е много по-романтична, ако не беше настоящата галимация. Петър обаче беше кораво копеле и не изпитваше нищо от стандартните за този тип ситуации емоции от сорта на стрес, паника, напрежение. Беше абсолютно спокоен и мозъкът му анализираше фактите, които постъпваха.

Откъм портата се чу силно и продължително изсвирване на клаксон - явно Мишката и Иво пристигаха с антуража си. Или пък Долф беше карал супербързо и ги бе изпреварил.

Петър изяде няколко парчета от филето, лапна шепа ядки и ги прокара с голяма глътка кафе. После стана да посрещне приятелите си. Екипът от Варвара беше пристигнал пръв, което всъщност беше нормално, Варвара беше на петдесет-шейсет километра, а Мордор на четиристотин.

Пичовете въобще не изглеждаха пияни, когато влязоха в голямата зала на първия етаж на хижата, зала, ставала свидетел на зверски партита в едни по-добри времена.

- Пешо, к’во става, копеле, кой е тоя идиот, който се опитва да ни шиба? Имаме ли някаква яснота вече? - почти извика Мишо.

- Брат, не е идиот, като гледам как ни подкара успешно, май най-накрая срещу нас се изправя някой от нашата категория, но дано да не съм прав. - И махна на Мишо да върви към медицинската сестра. - Аре, пичове, ходете да ви тунинговат за половин час, трябвате ми свежарки. Тъкмо през това време и Долфи ще дойде...

Двамата аха да започнат да протестират, но видяха строгия поглед на Петър и последваха сестрата.

Петър погледна към момичето, грижещо за хижата, и каза:

- Извинявай, предвиди някакви супи, ако обичаш, дай от това, студеното месо още, нареди направо една софра горе при телефоните и компютрите, защото Долф ще е яко гладен и ще трябва да го заредим качествено.

- Нещо за пиене да донеса ли?

- Да, но само вода, кафе и чай. Алкохолът и козът ги забранявам, докато не очистим педалчетата, които ни нападнаха.

Долф пристигна точно когато Иво и Мишо излизаха, вече освежени, от манипулациите със системите. Изглеждаше като бог на войната, направо беше обезумял. За няколкото часа адреналинът не го беше пуснал въобще и какъвто си беше първичен и емоционален, излъчваше напрежение на талази.

- Току-що се чух с болницата, Долфи - каза Пешо, след като се прегърнаха на вратата. - И двамата ти братя са стабилизирани и са наред. Яки копелета са и не може няколко парченца олово да ги съборят. Демек - сядай и кротвай! Всичко е наред, прескочили са трапа и двамата.

Долф видимо се успокои, кимна и каза:

- Гладен съм.

Петър го хвана за огромната предмишница и го поведе нагоре по стълбите. Седнаха на масата и всички станаха свидетели как Долф измете едно плато свинско за норматив. Явно една престрелка не можеше да повлияе значително на апетита на Холивуд. Михаил и Иво изглеждаха свежарки, чисто нови, и също стабилно набиваха. Петър се задоволи с още няколко парчета свинско месо, не обичаше да действа с пълен стомах, предпочиташе да е леко гладен, когато е в екшън. По-добре мислеше, а пък и беше по-свиреп така.

- Долф, виждам, че хапна, хайде сега ни разкажи твоята гледна точка за случилото се.

Долф започна да говори, все още дъвчейки:

- Ми начи, бате Пешо, они ни налетеха отвсекъде, запушиха ни пато с един камион и напрао ни разкатаа, запукаха ни с едни автомати, па и моеха да стрелят добре, не беха като нормалните пишлегари тука, дето само се праат.

- Колко бяха?

- Епа колко назе беха май. Ний бехме пет коли с охраните, они беха към двайсет души, начи. Поравно бехме уж. Добре че братото ги запука с картечницата, дето я макне у багажнико, иначе щеха да ни избият кат’ пилци, как ни изненадааа...

- Кажи нещо повече!

- А бе к’во да ти кажем? Направо ни почнаа, немаше приказки, немаше обяснения. Треснаа пилотката с камиона, отзаде ни отрезоха с един бус и ни запукаха. Ако не беха онеа тренировки у планината, дето ни принуди и нас да одиме, са немаше да мое да си говориме така. Евала на бай Радо и Браното, дето ни научиха да пуцаме армейски. - Долф натъпка още една голяма хапка свинско в устата си и за момент не можеше да говори, защото хапката беше по-скоро с размер на пържола. Предъвка няколко пъти и продължи: - А бе шефе, едно нещо да ти каем - они не беха мутри, они се беха войници.

Петър кимна и се замисли, стана и се загледа през прозореца към водите на язовира. Видя как една едра риба, пъстърва май, скочи и се преметна във въздуха. В този момент големият екран се включи и на него се появи лицето на Кольо Агента.

- Момчета, там ли сте?

Петър застана пред монитора.

- Тук сме, Агент, казвай.

- Имам лоша новина, Михаил с теб ли е?

Мишо присви очи, изправи се и застана до Петър.

- Тук съм.

- Михаиле, съжалявам, дядо ти е мъртъв, сега моите момчета намериха трупа му. Разпънали са го на една катерушка и са му прерязали гърлото. Същото са направили и с колежката му. Съжалявам още веднъж.

Мишо се свлече на стола пред монитора и покри очите си. Петър сложи ръка на рамото му и каза с твърд и спокоен глас:

- Дръж гарда горе, брат, светла му памет на дядо ти, беше голям човек, ама сега ми трябваш в кондиция, брат, трябваш ми железен, после ще тъгуваме.

Мишо го погледна. Очите му бяха станали като от камък.

- По-горе не ми е бил гардът, брат, по-горе не ми е бил никога. Жална му майка на този, който го е направил това. Аре да се дигаме, да ходим към Мордор и да му таковаме мамата. К’во правим тук още?

Гласът на Агента се чу от компютъра:

- Момчета, положението е много лошо, някой системно избива вашите хора. Знае ги къде са, къде живеят, щабове и квартири, и Мордор буквално плувна в кръв през последните два часа. Сега цари затишие, защото всички са се покрили според протокола ти, обаче преди малко си беше касапница.

Петър кимна и запали цигара.

- Някой явно ни е разгадал спатиите. Тази наша схема нямаше как да издържи вечно, виж, че хората вече се усещаха, че някой стои зад близнаците, пък и доста народ ние светнахме, нямаше как иначе. Щом обаче знаят къде са нашите хора, нищо не им пречи да знаят къде сме и ние. Хайде да се снаряжаваме и да вдигаме гълъбите.

- Как ще стигнем до Мордор? - попита Ивака.

- Ивак, звъниш на полковник Николай Кръстев и му казваш светкавично да праща насам два хеликоптера. Ще летим с правителствения „Авиотряд 28“ - най-бутиковата българска превозваческа компания.

След по-малко от час хеликоптерите с момчетата от „Звеното“ вече летяха към Мордор.

От храстите до близката до имението горичка се надигна тъмен силует. Бръкна в джоба си, извади телефон, набра номер и зачака отговор.

- Говори, Вова, что происходит?

- Птици слетелись, Шахматист.

- Хорошо - каза Шахматиста, затвори и след това продължи да рови из файловете в компютъра, който момчетата от „Звеното“ държаха в Офиса зад ресторанта на покойния бай Спас. Този същия офис, от който беше започнала цялата епопея. Ужасени до смърт, Мимето и целият персонал седяха на земята в ъгъла с вързани ръце, крака и запушени усти. Не беше типично за Шахматиста да държи пленници, но понякога правеше изключения.

Името си Шахматиста беше заслужил в един затвор в централната част на Съветския съюз няколко години преди политическите промени. Местните бандюги лошо се бяха опарили, когато се опитаха да се ебават с русия жилав младеж. Изглеждаше слабичък, но като ги запука, изпрати четирима в стационара, а двама останаха за цял живот инвалиди. После пък, когато техните хора се опитаха да му върнат, резил беше все пак някакъв келеш да ги излага така, уж беше станал някакъв относително лек търкал, ама през следващите няколко седмици половината бяха намерени мъртви - кой със счупен врат паднал в банята, кой в коридора - с извадено око, кой умрял все едно ей така, без причина. Бързо разбраха, че ако се ебаваш с момчето с шантавия поглед, после ще ти се случват кофти неща, и го оставиха на мира.

Така момчето по цял ден си тренираше, четеше в библиотеката, бачкаше в работилницата, добър дърводелец беше, а през свободното време играеше шах с местния гросмайстор Беляев, който уж бил добър човек, майстор на спорта на световно равнище, ама един път взел, че изнасилил хубавата си млада съседка, пък после я и убил. Какво пък, случва се. Престъплението му обаче не засенчваше факта, че е адски добър шахматист, и любимата му игра беше станала неговото убежище - по цял ден играеше с всякакви криминални елементи. Никой не можеше да му стъпи на малкия пръст и той определено скучаеше, но всичко това се промени, когато срещу него на пейката в края на затворническия двор седна новото русоляво момче, чието лице беше цялото в белези.

Младежът беше книжен шахматист, това се усещаше по играта му, и почти не говореше, но си личеше, че слуша, когато Беляев му обясняваше тънкостите при еди-коя си защита или стратегия. Започнаха да играят всеки ден, момчето губеше непрекъснато, но партиите ставаха все по-дълги и по-интересни.

Някъде на шестия месец се случи чудото. Беляев дори не разбра откъде му се появи. Малкото копеленце го матира, като използва някаква напълно непозната система. Прегази го като с валяк. Гросмайсторът се почувства зле, разтрепери се, но се стегна и подаде ръка.

- Поздравления, млади момко, поздравления...

Момчето го изгледа, както усойница гледа мишка - със студени очи, без капка емоция, все едно не гледаше в очите му, а директно четеше мислите му. После премести поглед върху подадената ръка, не протегна своята, стана и му обърна гръб. Беляев се разтрепери от унижение. За какъв се мислеше този келеш! Стана и го хвана за рамото. В следващия момент усети остра болка в ръката си и се свлече. Момчето беше счупило китката му само с едно движение, прикова го към земята и отново втренчи в него странните си очи.

- Не ми трябваш вече. Не ме занимавай повече.

Момчето се отдалечи, а след случката всички започнаха да го наричат Шахматиста. Свидетел на сцената стана и един млад капитан от КГБ, дошъл в затвора да прочете няколко нови доноса и доклади. Казваше се Кузнецов и хем беше интелигентен, хем безскрупулен и безпринципен. Това, че той видя шахматната сцена и се поинтересува за ситуацията, предопредели съдбата на Шахматиста. Само след няколко дни, вече с друга самоличност, той пътуваше за Афганистан, където мощната руска машина се беше сблъскала с едно неразрушимо препятствие -военизираните племена, които буквално от векове бяха забравили какво е да се живее в мир, и затова на руснаците им трябваше всякакво пушечно месо, което да поставят отпред, за да не хабят редовната си войска в този ставащ все по-сериозен конфликт. Такова пушечно месо стана и Шахматиста, но се оказа, че той не е толкова лесен обект за убиване, а все едно е роден в тези планини. Войната се превърна за него в наркотик, защото сега за първи път изпитваше чувства, близки до усещането му за нормално човешко щастие. Какво повече всъщност му трябва на човек освен автомат, нож, една планина и неколкостотин духа^14, с които да може да си играе?

14 „Духове “руснаците наричали афганистанците, воюващи срещу тях. - Б. а.

Няколко години Шахматиста усвояваше изкуството на войната срещу едни от най-добрите учители, които можеше да бъдат намерени на тази планета. Стана истински воин и започна да сее смърт като чума. Жертвите му бяха стотици и винаги бяха белязани - липсваше им я ухо, я око, я ръка, я някой орган. Поради тези му занимания местните започнаха да разказват легенди за демон. Шахматиста изследваше радостта, която предизвикваха в него мъченията и убийствата. Само това го караше да изпитва нещо като емоция, всичко друго човешко беше изтляло, докато бе седял в онази локва с кръвта на майка си, а после и в онова мазе под педофилския лунапарк. Беше се превърнал в абсолютно чудовище, в гений - сериен убиец, но тепърва му предстоеше да се развихри, защото онзи млад капитан от КГБ, вече станал майор, прочете доклада за склонностите му и когато погледна снимката, видя, че става дума за неговия човек, когото беше измъкнал преди няколко години от онзи забит затвор, намиращ се по средата на нищото. Майорът въобще не беше очаквал да оцелее толкова време този младеж, който междувременно се беше превърнал в страховит мъж, обаче сега, четейки доклада за обезобразените трупове на местни, определено виждаше, че в него има доста нереализиран потенциал. Потенциал, който, вместо да бъде пропиляван из тези чукари и в тази безсмислена и отдавна изгубена война, можеше да бъде използван много по-добре от неговата организация, която винаги се нуждаеше от хора с такива склонности и „таланти“.

Така Шахматиста се озова командир на взвод за изключително сенчести операции в Южна Азия. За няколко години следите му отново изчезнаха, но след това стана известно, че се е подвизавал като агент на платото Шан, след което е поел и контрола над афганските партиди като координатор на доставките на тоновете хероин към Русия, а след това и към Европа...

Новостите, прибавени към тази „романтична“ биография, бяха още неколкостотин обезобразени трупа, събирането на шайка от свирепи и верни до гроб на лудия си водач наемници от всякакви раси и всевъзможен произход и овладяването до съвършенство на няколко класически бойни стила от региона като винг чун, пенджак силат, кали арнис, които в съчетание с руското кемпо и бойното самбо - основните бойни стилове на Шахматиста, го направиха, меко казано, ходеща машина за убиване с изключителни умения.

После нещо се случи с един от най-главните им хероинови канали, който им беше входната точка в Европа. Както беше казал един техен колумбийски колега, с когото Шахматиста и неговите бизнес координатори бачкаха по веригата... (Шахматиста нямаше шефове, отдавна се беше разбрал да не го занимават с някакви си класически йерархически отношения. Беше им показал, че е точен и лоялен, когато му се плаща, но също така им беше показал, че ако някой го ебава, е безкомпромисен. Един объркан чиновник, опитал се да го юрка нещо, беше намерен пред компютъра в офиса си със забита в лявото око химикалка. В челото му пък беше забита, всъщност все едно с чук закована, шахматна фигура - пешка. След този случай вече никой не се опитваше да го овладява, а започнаха да го възприемат като добронамерена към тях природна стихия. Никой не се и опита да го накаже, защото чиновниците растат по дърветата, а истинските убийци се раждат по един на около сто милиона.) Та техният колумбийски колега беше казал, че ако искаш като хората да опънеш Европа, трябва да минеш през гъза й, който се казва България. Държавата мечта за наркопласьорите - на всяко кило кокаин, което се хващало, спокойно минавали по сто, а както казвали местните, „При нас не държавата си има мафия, а мафията си има държава“. Смешното било, че с гордост го казвали някак си.

Обаче нещо се бе случило с този техен канал за хероин. Колумбийците бяха казали, че всичко им е окей, работели с подобна структура, „Звеното“ се казвала, и пичовете били по-точни дори от предишните, пък и по-ефективни. Каналът за хероин обаче беше изчезнал, а дилърите и местните координатори сякаш се бяха изпарили. (Всъщност точната дума не беше „изпарили“, а „разтворили“, но това се разбра по-късно, по време на разпитите на заловените морски лейтенанти и сержанти от структурите на „Звеното“.) Ето защо полковник Кузнецов извика Шахматиста по спешност в щабквартирата си в Киев, а пък той по това време се беше хванал да въдворява мир в някаква забутана нова африканска държава с все още неопределено име.

Бяха разпределили бившия майор от КГБ, понастоящем полковник, в Киев. Това стана след перестройката, която всъщност ловко бе дирижирана от големите кукловоди в Москва, които бяха подредили така пъзела, че ако не бяха направили свинщина на световно равнище, а си бяха впрегнали усилията, пък и уменията в полза на общото благо, а не само на собствените си олигархчета, всичко щеше да е цветя и рози, мед и масло, ама и това е друга история. Полковникът ловко беше яхнал вълната на промените и се беше издигнал много високо, само един етаж и няколко години вярност го деляха от офиса в Москва, откъдето вече щеше да дърпа конците на игри в целия свят и да има в ръцете си неограничавана власт. Той беше търпелив обаче и можеше да чака, знаеше, че лесно ще изпълни поставената му задача да възстанови канала през България и да прочисти вредителите с помощта на Шахматиста и неговата шайка военни главорези и психопати. Беше звъннал няколко телефона на най-високо ниво и бе получил кратък доклад от шефа на българските местни структури, възрастен другар, който явно беше силен и много добър играч, щом се бе задържал в играта след падането на режима. В доклада пишеше, че „Звеното“ се управлява от няколко странни млади мъже, действащи под прикритие и използващи за параван марионетки, в които само изглеждало, че е концентрирана цялата власт, а те си живеели нормален и относително скромен живот, без някой да ги закача, заплашва или да знае какви са.

Интересни типчета трябва да са тези младежи, помисли си Кузнецов. Рядко се случваше в тези среди сребролюбието и жаждата за власт да не обземат замесените в игрите. Но точно такива алогични субекти бяха опасни, защото бяха непредсказуеми, и именно това обясняваше до известна степен случилото се с канала за хероин. Местният шеф на структурата - Никита някой си се казваше, беше докладвал, че момчетата са професионалисти, коректни, но когато ставало дума за хероин, нямало никакъв шанс да отстъпят, имали принцип. Като усетили, че транзитът за Европа минава през техните територии, веднага отреагирали. Беше казал също, че от преговори нямало смисъл, и по този начин им беше подписал смъртните. Не че не можеха да пренасочат канала да минава през Румъния, то и техните политици бяха същите продажни курви като българските, но това беше принципен въпрос, а принципът на Организацията беше, че всичко става по нейния начин - без преговори, без компромиси и без даване на избор.

И така Шахматиста и цялата му банда от над сто войници се вдигнаха от Африка и лека-полека, на части, се насочиха към България само с една задача - „Звеното“ да изчезне, да бъде изтрито от лицето на земята и на негово място силово да се наложат структурите на Организацията. Кузнецов не си направи труда да уведоми местния им представител, този Никита еди-кой си, защото дядката нещо бе тръгнал да им се обяснява, и ако не участваше толкова активно в една атомна сделка, чиято цел бе завличането на няколко милиарда, които от джоба на българите трябваше да кацнат директно в касите на Организацията, та ако не участваше в тази сделка, щеше рязко да отиде да се обяснява в отвъдното. Но засега щеше да мине метър, защото държеше няколко отбора местни политичета така силно за топките, че можеше да ги кара да правят каквото си иска, пък и техен човек беше все пак.

Шахматиста беше казал, че ще се поогледа на местно ниво и чак като събере информация, ще удари. След това беше попитал Кузнецов дали има идеи кой ще оглави местната структура на Организацията и съответно бе заявил, че той би се заел с тази задача. Полковникът първо се бе учудил, никога не беше чувал Шахматиста да иска да се установи някъде, но после бързо се бе съгласил, какво пък толкова, ако се нуждаеше от услугите на убиеца, винаги можеше срещу стандартно заплащане да го мобилизира да върши работа, а пък и така щеше да го държи под око, защото се чувстваше некомфортно, когато Шахматиста поемеше други задачи. Опасяваше се някой ден да не се намери някой, който да му плати повече и да го насочи срещу него самия и срещу хората му.

От разговора беше научил най-накрая, че убиецът е българин, и това не го учуди въобще - най-добрите килъри и воини се раждаха в тази мъничка балканска държава, която толкова години беше послушен сателит на неговата родина. Не знаеше защо е така, но беше факт.

На Шахматиста не му отне много време да разгадае схемата на „Звеното“, имайки на разположение папката с докладите на Никита. Дълги часове седеше в ресторанта, зад който фактически се помещаваше техният щаб, и ги наблюдаваше, правейки се на пияница идиот. Всъщност той въобще не пиеше, не се друсаше и не можеше да изпита нищо от тези стимуланти, но беше експерт в дегизировката и като всеки хамелеон беше влязъл в образ на сто процента. Дори няколко пъти беше играл шах с Иво и Михаил - двамата, които според досието, което му беше дал Кузнецов, бяха директно под шефа си Петър. Ако можеше да изпитва чувства, може би пичовете щяха да му харесат, но неговият случай не беше такъв - виждаше света разделен само на жертви и на фигури, които да местиш. Арогантността на момчетата от „Звеното“ не му беше приятна и затова възнамеряваше да си поиграе с тях, когато ги заловеше. Изпрати Шпиндела да ги удари, защото искаше да види реакцията им. „Звеното“ се справи светкавично с този казус, като показа, че реагира твърде непредпазливо, когато не очаква по-нататъшни усложнения. Тогава хората на Шахматиста удариха и с няколко добре прицелени атаки фактически неутрализираха структурите им в страната. Учудващо беше, че хората на убиеца дадоха фира в този екшън доста повече от очакваното, беше му убягнала военната закалка на „Звеното“, но това дългосрочно не беше проблем. „Звеното“ изпадна в нокдаун, защото всичко в него беше базирано на невидимостта на неговите ръководители и на способността им да ръководят бойните действия, без да се знае, че съществуват. Единственото, което трябваше да направи Шахматиста, за да ги отслаби, беше да отреже връзката им с капитаните и лейтенантите от по-долните нива в йерархията, с други думи - да избие средния мениджмънт, както и направи. Сега оставаше само да ги подмами в капан, за да ги залови и да си поиграе с тях, преди да ги ликвидира. А да изтрепе останалите войници, след като е обезглавил групировката им, беше въпрос само и единствено на логистика.

Хеликоптерите оставиха Петър и придружаващите го на стадиона близо до Квартала. Изнесоха се в една от залите вътре, където понякога тренираха, за да не ги гледа цял Мордор как джиткат въоръжени до зъби. Петър набра Агента по сателитния телефон:

- Дай ми статус, какво е положението? Ние вече сме в Мордор и сме готови.

- Петре, внимавай, тези са много добри, но засега, както и час преди да тръгнете, цари затишие. Твоите хора са се покрили, а техните явно почиват. Резултатът не е в твоя полза, направо на места са те попиляли. Доста жертви са дали и те, но изненадата си е казала думата.

- Ясно. Как е хавата при Офиса?

- Има няколко коли при пицарията и няколко коли пред блока, при къщата на братоците не са засекли движение.

- Окей, ей сега ще им видим сметката на тези отворковци. Продължавай да дебнеш. - Затвори телефона и се обърна към пичовете: - Ивак, ти изчезваш и стартираш протокол „Берсерк“. Явно е време.

Иво кимна и без коментар се завъртя, взе двама войници охрана и тръгна.

- Мишо, Долф, вдигаме се оттук след половин час, влизаме в подземията през тайния вход, който е до бункера в близкия парк, и оттам ги изриваме тези копеленца. Ще им излезем изотзад и ще им пръснем трътките. Това е планът, какво мислите?

Мишо вдигна палец, а Долф се ухили. Бяха общо десет души, нямаше как да не се справят с някакви си калитковци дори и с военна подготовка, като им изскочат в тила изпод земята. Петър набра още един номер.

- Никита, разбра ли нещо?

- Разбрах, Петре, и, уви, новините не са добри. Моите, така да се каже, началници са одобрили операцията, поръчан си от един полковник, казва се Кузнецов - той е от младите поколения, не се познаваме и нямам контрол над него. Всичко е заради хероина и принципите, не можело, тук цитирам, „някакъв балкански келеш да прави каквото си иска“. Това успях да измъкна от един мой съвипускник от „Дзержински“. Съжалявам, Петре, не мога да се намеся тук.

- Ясно, разбирам. Откъде знаят къде да ме ударят?

- Опасявам се, че знаят от мен. Аз... - тук гласът на стария кукловод леко заглъхна - аз съм длъжен да докладвам на началниците си какво се случва, Петре, такава е играта. Правя го от самото начало...

- Да го духаш, шибан комунистически педал, после ще ти обясня каква е играта - каза му Петър и затвори.

След двайсет минути вече се спускаха в подземието през една шахта. Точно слизаха по дългата стълба надолу, той, а под него Долф и Михаил, когато се чуха изстрели, а след тях от тъмното прозвуча глас:

- Имаше над 83 процента вероятност да минете по този път, господин Иванов. - Шахматиста произнесе думите тихо, но достатъчно ясно, пристъпи напред, така че една лампа от работещото незнайно защо дежурно осветление освети лицето му. - Точно вие тримата ми трябвате. Войниците ви горе вече са мъртви.

Мишо изпсува:

- Копеле, това е шибаният пияница, който виси от няколко седмици в кръчмата и ходи с едно

шахче през цялото време. Какъв си ти бе, харпун, каква ти е играта...

- Здрасти, Мишо, аз съм шибаният пияница с шахчето, да. Иначе последната ми игра беше да прережа гърлото на дядо ти. Старецът умря като мъж, можеш да си горд с него.

Мишо се засили напред, но Петър го спря.

- Долф, разкъсай този боклук.

Долф се втурна като побесняла мечка гризли, но устремът му рязко спря, защото Шахматиста светкавично отскочи, отблъсна се от стената и се озова на гърба на Холивуд. После с няколко резки удара в гърлото и лицето му го накара да се свлече на колене, а след секунда и да припадне. Изправи се, дори не се беше задъхал. В изражението му нямаше нищо човешко, погледът му бе на влечуго, на гладно влечуго.

- Ей, голема си нинджа, отворко - скочи Мишо. - И ние сме нинджи...

Не можа обаче да продължи, защото в гърлото му се заби стреличка, която Шахматиста беше изстрелял от малко устройство, което държеше в лявата си ръка. Самбистът подбели очи и падна като отсечено дърво. Петър се засили да ритне нападателя, но в неговия врат се заби друга стреличка. Шефът на „Звеното“ се свлече и последното, което видя, преди да изгуби съзнание, беше абсолютно безизразното лице, което се надвеси над него и каза:

- А сега е време за игра...

Това, което събуди Петър, не беше болката, а усилената на макс песен на „Нова генерация“ „Тъмна земя“, която звучеше от малък, но мощен касетофон, поставен на стол по средата на слабо осветеното помещение. Бързо разпозна къде са. Намираха се на стотина метра от входа на ресторанта навътре в тунелите, в началото това мазе се използваше главно за склад за коз и оръжие на „Звеното“. Дори сега, след толкова години, още се усещаше натрапчивата миризма на марихуана, която сякаш беше полепнала завинаги по стените.

Висеше вързан за верига, преметната през тръба, която вървеше успоредно на тавана. Понеже не беше висок, едва успяваше да стъпи и паренето в разтеглените му ръце беше убийствено. От главата му течеше кръв, явно беше се шибнал при падането, когато този елемент го упои с шибаната стреличка.

Въпросният елемент в момента се занимаваше с Михаил и изглеждаше, все едно рисува на статив. Бавно и методично дереше ивици от кожата на гърба му и изглеждаше силно вглъбен в заниманието си, защото не обръщаше внимание на потока псувни, който лудият самбист изливаше през зъби по негов адрес.

Пешо не можа да потисне усмивката си. Мамка му, веднъж се мре, поне да е гордо. А като слушаше какви ги реди Михаил към мъчителя си, не можеше да отрече, че приятелят му имаше топки. Държеше се, все едно не го дерат буквално в момента, а е в някой бар и предизвиква някого да се сбие с него. Петър се набра леко на веригите и извика:

- Ей, пипонкьо, защо не ме развържеш и да видим кой кого, а?

Шахматиста заби ножа си дълбоко в трапецовидния мускул на Мишката, все едно го остави в поставка за кухненски прибори. Самбистът дори не изпъшка, но псувнята, която извика, накара дори Петър да се изчерви въпреки ситуацията. Шахматиста се приближи до Петър, извади къс нож тип танто и го прокара през корема му, разрязвайки кожата.

- Винаги съм обожавал „Нова генерация“, господин Иванов. Може би са ми любимата българска група. Имам всичко тяхно, всъщност почти само тях слушам. - И пак прокара острието, този път през бицепса му.

Кръвта покапа по пода. Ново движение, този път по скулата. „Кап-кап - забавно е да чуваш как собствената ти кръв капе по пода“, помисли си Пешо.

- Какво искаш, урод? Казвай каква ти е играта и все ще се разберем нещо...

Шахматиста разряза горната му устна на две.

- Недей да говориш, господин Иванов. Ти вече си мъртъв, аз каквото искам, съм го постигнал. Всичко твое вече е мое. След няколко дни моите хора ще са убили всичките твои хора, всичките твои близки и скоро дори спомените за теб ще изчезнат. Всичко е свършило вече за теб, мъртъв си и ти, и другарите ти. Това сега тук е само игра, така се забавлявам.

С рязко движение Шахматиста заби ножа в гръдния мускул на Пешо, който изсумтя от силната болка, но бързо се окопити и се изплю в лицето на своя мъчител.

- Оооо, значи си от тези сладурчета, а, пич? Обичаме да убиваме и да мъчим, щото не ни става иначе пацата. - Пак изплю кръв в очите му и този път го уцели още по-точно, но убиецът отново не трепна. - Ами що не ми направиш една свирка, сладур, така може да ти стане готино и да си откриеш призванието...

- И на мен, и на мен - не пропусна да се включи и Мишо.

Шахматиста леко се подсмихна и отиде до стола, където бе поставен касетофонът. Продължи да говори монотонно, сякаш въобще не бе чул приказките им:

- И „Клас“ харесвам, не толкова, колкото „Нова генерация“, но сега искам да ви пусна „Госпожа Емилия“, моментът, струва ми се, е подходящ. - Отиде до Михаил и брутално го изрита в ребрата, които изхрущяха.

От постановката и скоростта, с която беше изпълнен шутът, Петър, който от дълги години се занимаваше с бойни изкуства, разбра, че този тип е страшен майстор, доста по-добър от него. Това и обясняваше защо беше успял да гътне Долф толкова лесно. Ебаси шибаната нинджа. Откъде ли се пръкна?

„Госпожа Емилия“ започна и мелодията влезе в рязък контраст с виковете от болка. Шахматиста ги обработваше, като систематично ги режеше, сечеше и дереше с всякакви инструменти, които методично вадеше от кафява кожена чанта. Имаше нещо като полуусмивка на лицето му и личеше, че мускулите му рядко застават в това положение, защото изражението му приличаше повече на гримаса. Всичко беше в кръв и миризмата й взе надмощие над миризмата на влага и марихуана. Само един път спря, за да смени музиката, като пак пусна „Нова генерация“ - самата песен „Нова генерация завинаги“. Преди да припадне, Пешо си помисли, че ситуацията трудно може да стане по-сюрреалистична. Мишо припадна малко след него, когато Шахматиста одра татуирано парче кожа от рамото му. Мишката се опита да му каже, че тъкмо се чудел как да я махне тази грозна татуировка, но не му стигна енергията... Убиецът спря да ги мъчи, след стотиците си жертви и „забавленията“ с тях се беше научил много добре да усеща кога да спре, за да става играта му по-дълга и по-весела. Спря музиката и излезе тихо от стаята. Все едно ходеше сянка, никакъв звук не се чу, просто в един момент вече го нямаше там.

Двамата от „Звеното“ висяха от веригите и кръвта им капеше по бетонния под, образувайки локви. Болката беше изключила съзнанието им, защото колкото и държеливи копелета да бяха, всеки си имаше граница. Бяха минали пет дълги минути, когато нещо в дъното на помещението се раздвижи. Там бяха натрупани кашони, между които се виждаше купчина овехтели и изпокъсани чували от зебло, в които някога складираха коза. Та точно изпод тези чували се подаде главата на Минчо Химика, който се огледа като лалугер и чак след минута, когато се увери, че е чисто, стана и отиде до Петър.

- Пешо, Пешо, чуваш ли ме?

Пешо обаче не го чуваше, защото не беше в съзнание. Минчо се върна до чувалите, издърпа оттам чантата си и извади малко шишенце от нея. Отново се приближи до Пешо, отвори амоняка и го тикна под носа му Петър сбърчи нос и отметна глава назад. Минчо отиде до Михаил и повтори манипулацията. Амонякът подейства веднага и двамата се събудиха след секунди. Събуждането обаче за тях означаваше завръщане в света на болката, в който ги беше вкарал русият психопат. А ги болеше неистово - половината кожа от гърба на Мишо беше свалена, а по тялото на Петър се виждаха поне двайсет разреза, които кървяха.

Стиснал зъби от болка, Мишо едва произнесе:

- Минчо, ти си цар, откачи ни от тези шибани вериги веднага. Не знам откъде се появи, но искам да ти кажа, че те обичам, копеле, искам да те разцелувам направо...

Минчо посегна да извади ножа, който още стоеше забит в гърба му, но Михаил го спря:

- Не, остави го това ножче да си седи там, имам идея за този педал. Пешо, к’во ще кажеш да му спретнем едно театро на господин Ханибал Лектър, а?

Пешо се ухили доколкото можа, тъй като му беше сложно с разрязаната устна, и кимна.

- Да му направим постановка на този рус швестер, казваш. Май се сещам какво имаш предвид, ами аз съм за, определено съм за.

Минчо вече ги отвързваше от веригите. Пъшкайки, двамата раздвижиха блокиралите си стави. Целите бяха в кръв, изглеждаха като масовка от „Хелрейзър“. Фактът обаче, че телата им бяха наранени до неузнаваемост, съвсем не означаваше, че духът и волята им бяха сломени.

Михаил се разкърши още един път и каза:

- Минчо, великан такъв, кажи ми, че носиш в тази хубава чанта някоя и друга мостра от продукцията. Кажи ми, че имаш, копеле, кажи ми, че имаш...

- Ами... имам няколко грама от едно неразредено, с което сега експериментирам. Много е чисто.

- Давай го...

- Ама...

- Не се обяснявай, давай пакета тука, че няма време, не се знае русото садистче кога ще се върне...

Минчо подаде пакета на Мишо, който сипа в шепата си и зашмърка, все едно е олимпийски шампион по шмъркане на амфети. После подаде плика на Петър, който, като внимаваше да не бутне забития в гърдите му нож, също се подкрепи сериозно.

- Аре, Минчовски, бегай си пак в скривалището - скърцайки със зъби, каза Мишо, уви ръцете си с веригата и пак висна от тръбата.

Пешо последва примера му и двамата застанаха както преди. Само се спогледаха, нямаше нужда да си говорят. А на Минчо, още преди да се зарие под боклуците и чувалите, му стана пределно ясно, че дори Хълк и Супермен да влезеха в този момент, нашите щяха и на тях да им разкажат играта. Никога не ги беше виждал да гледат така, а ги бе виждал бесни десетки пъти.

Шахматиста не дойде веднага, минаха някъде пет-десет минути, преди пак да се появи като призрак.

- Сега, господа, ми позволете да ви пусна още един шедьовър на „Нова генерация“, казва се „Ледове“ и последните месеци, докато бях с екипа си в командировка в Африка, главно тази песен слушах. - Пусна песента, не толкова силно, колкото преди, и продължи: - Ще ви помоля да си отворите очите, знам, че сте вече в съзнание.

Петър вдигна поглед и се взря в сините му очи на влечуго. Гледаше него, но заговори на Мишо:

- Михаиле, нещо като края на „Смъртоносно оръжие“ виждам тук. Оная серия с Джет Ли, дето беше лошият. Нали се сещаш, копеле...

Мишо се изсмя.

- Как да не се сещам, брат. Там, дето се счупиха от бой на финала. Сещам се, много ясно, любим момент, любима сцена...

Шахматиста едва забележимо се намръщи. Това, че беше социопат и сериен убиец не го имунизираше срещу атаките на хладнокръвното чувство за хумор на психарите от „Звеното“. Колкото и да беше лишен от емоции, му ставаше неприятно, че някакви жертви си позволяват да се ебават с него и очевидно не излъчват страха, който се предполагаше да излъчват в положение като тяхното. Дори бе започнал да усеща нещо, което първо му се изплъзваше, но сега се усети какво е. То идваше от Петър - водачът на „Звеното“ всъщност бе като него, в него живееха същите демони, които явно той просто не пускаше навън. Иначе щяха да са еднакви.

- Еййй, пипонкьо, я ела тука, че не си си довършил работата - предизвика го Мишката с най-гадното си гласче. - Погледни ми рамото, останало е парче кожа с тоя шлякан дракон. Аз за к’во съм те поръчал, като ще ми работиш така небрежно бе, педал!

В ръката на Шахматиста се появи сякаш от нищото дълго острие. Тръгна бавно към Мишо и

застана пред него.

- Тук и сега умираш. Щях да си поиграя още с теб, обаче си прекалено досаден и ме дразниш. Ако това значи нещо за теб, аз доста трудно се дразня, така че приеми го като вид признание.

Мишо не му отговори, а се напрегна и повърна директно в лицето му съдържанието на стомаха си. Това му беше нещо като запазена марка, можеше да повръща когато си пожелае и освен това - на разстояние. После се пусна от веригите и извади ножа, забит в трапеца му Замахна с него към гърлото на Шахматиста, който обаче светкавично блокира ръката му и го ритна в корема. Мишо падна на колене, но в този момент Пешо се включи в екшъна и заби своя нож в гърба на мъчителя им в посока сърцето, като го завъртя. Той все едно не усети нищо, удари го с някакъв шантав удар в лицето и Петър се свлече. Мишо обаче се беше съвзел и подсече нападателя им, който, колкото и да беше нинджа, не можа да запази равовесие и падна на земята. Петър се пресегна и хвана едната му ръка, като успя да я извие в болезнен ключ, русото копеле беше яко, ама и той беше здрав, нали затова цял живот тренираха, именно за момент като този. Мишо хвана другата му ръка и по самбистки я счупи, след което заби палците си директно в очите му.

- Това ти е за дядо ми, боклук нещастен. - Бръкна дълбоко и писъкът на Шахматиста едва не ги оглуши, когато пръстите размазаха очите и се забиха в мозъка му

Пешо успя да извие ръката, която държеше, и счупи и нея. После се претърколи, сграбчи и рязко прекърши врата на Шахматиста. Свлече се на пода до него по гръб и се отпусна. Само чистите амфети в кръвта му го спираха от това да припадне отново от напрежението и от болката. Чуваше как Мишо също диша тежко, но и как в същото време се смее.

- Брат, в „Смъртносно оръжие“ нямаше драйфане.

- Ако бяха на Балканите, копеле, сигура щеше да има. Г аранция.

Петър се разсмя.

Чувалите се размърдаха и оттам се подаде Минчо.

- Минчовски, можеш ли да отидеш до съседния склад и да ни донесеш два автомата и няколко пълнителя. Имаме да си чистим ресторанта от вредители.

Минчо тръгна, обаче Мишо го спря

- Нали имаш още от онези мостри?

- Имам.

- Давай ги насам.

(16 часа по-късно, на масата в ресторанта под ореха)

- Събев, всички ли са мъртви?

- Да, Пешо. Последните часове прочистихме основно. Вие също сте се справили отлично тук, а тези не са случайни момчета. Половината са бивш Спецназ...

- Ами и ние сме Спецназ, и САС сме, и тюлени сме. Нали ти си ни учил все пак.

Бранимир се разсмя.

- Не съм само аз, Радо е основният ви учител, аз само ви завърших като воини.

Пешо, който, както и Мишо, беше целият в шевове и опакован в бинтове, се изправи и вдигна халбата си високо.

- Какво да ви кажа тогава, пичове? Освен че от тази маса преди години започна всичко. -Чукна халбата си в тази на Мишо и извика: - Наздраве за „Звеното“!

И след това се напиха като изроди.

Какво се беше случило всъщност, след като неутрализираха Шахматиста? Протоколът „Берсерк“ представляваше договор, сключен между „Звеното“ и фирмата, в която работеше Бранимир, а отскоро и Радо. Тази фирма беше най-елитната частна армия на света, в пъти подобри бяха от „Блекуотър“, в която служеха най-добрите и най-опитните наемници. Протоколът „Берсерк“ включваше следното: когато „Звеното“ сигнализира, че се нуждае от съдействие, към България директно трябва да се насочат двеста души от персонала на фирмата, с чиято помощ да се изринат всичките зложелатели, врагове, неприятели на клиентите им. Това и обясняваше какво се беше случило с екипа на Шахматиста през последните часове. Хората му нямаха и време да разберат какво ги удари, направо бяха пометени.

Трябваше да се отбележи, че когато се измъкнаха, Пешо и Мишо собственоръчно отнесоха повече от десет души - екипа, който беше оставен да пази ресторанта и пленения персонал. Първо хвърлиха главата на Шахматиста нагоре през шахтата, а след това изскочиха от подземието, целите в кръв, побеснели и надрусани с поредното експериментално прахче на Мично, и направиха страшна касапница. Спецназ, Спецназ, но резултатът за две минути беше 12:0 за Квартала. Без да се брои Шахматиста.

(Киев, няколко месеца по-късно)

Кузнецов забързано вървеше по улицата, защото закъсняваше за театър. Ръмеше и затова държеше чадър. Ако поддържаше това темпо, имаше шанс да не закъснее и в такъв случай новата му любовница балерина нямаше да му вдигне скандал. А тя - колкото беше красива, толкова беше и зла. Чукаше се като в приказките обаче. От унеса в мислите му го изкара остро убождане в крака. Тъкмо се беше разминал с висок мъж, който въпреки дъжда не беше отворил чадъра си и бодро го размахваше покрай себе си. Полковникът понечи да го наругае, но нещо стегна гърдите му. Хвана се за сърцето си и се свлече на земята. Пяна изби на устата му.

Николай Попов-Агента се наведе над него, усмихна се, с едва забележим жест посочи чадъра си и каза:

- Каква ирония, нали?

После придоби разтревожено изражение и започна да вика за линейка на чист украински, без акцент, а когато повече хора се скупчиха около тялото на умиращия, бавно се обърна и се стопи в сенките на близката улица.

Финал 4 - Психарите отлитат на юг

Прозорецът на Мюлер се пръска и в кабинета влита руски десантчик, който с едно движение се отърсва от парашута, прави двойно кълбо и се изправя пред бюрото:

- Камилите отлитат на юг.

Мюлер въздъхва отегчено и го поглежда.

- Камилите отлитат на майка ти в путката, Щирлиц е на горния етаж.

Разказано от Благовест Бенишев

- Ама добре се е уредил тоя пергиш. Глей к’ви мебели, баси, глей к’ъв полилей бе, копеле, глей само! - Мишо зяпаше високия таван, захапал дебел коз. - Аз такива мебели съм виждал само по филмите. Бах мааамму...

Пешо се пресегна и взе джойнта от устата му. Дръпна си мощно, така си дръпна и така напълни дробовете си на макс, както само йога наркоман може, задържа доста дълго и издиша. Димът се изви около кристалните висулки на полилея, бавно се издигна над тях и достигна тавана. Вярно, беше висок, над четири метра беше. Не бяха ли чували тея лайнари, че два и седемдесет е златният соц стандарт? Какво беше това разхищение на пространство! Майната му, помисли си той, боли ме фара за шибания им фън шуй на тия соц боклуци. Отпи от бирата си и предаде тревата на Иво, който го погледна и се ухили.

- Добре де, толкова години джиткаме заедно, не разбра ли, копеле, че не ме кефи да пафкам? Какво ми го подаваш сега...

- Аз съм длъжен да ти предложа, пък ти всеки път си решаваш, брат. - Пешо продължаваше да държи коза в изпънатата си ръка. - А пък ти, ако си възпитан човек, а аз знам, че си възпитан, ако не пуфтиш, трябва само да го вземеш и да го подадеш на следващия в кръгчето или в каквато формация се е подредила тайфичката.

Иво сви рамене, взе коза и го подаде на Мишо. В този момент влезе Долф, влачейки две безжизнени тела. Така те по-скоро приличаха на парцалени кукли, отколкото на елитните охрани, които до преди малко бяха. Долф ги беше прегазил като носорог. Иначе бе спокойна натура, обаче се беше поизнервил покрай стрелбите, братята в болницата и това как Шахматиста го беше приспал така унизително с нинджа пинизите си. Вече започваше да кротва, Арни и Силвестър утре-вдругиден щяха да ги изписват, но всеки път, когато се погледнеше в огледалото и видеше белезите, които му бе нанесъл русият психопат, полудяваше. Това и обясняваше защо двете охрани на Никита Кукловода изглеждаха толкова зле и нямаше изгледи скоро да се събудят.

- Долфи, вържи ги тея калитковци, запуши им устите с нещо и ги заври в някой килер или гардероб, тук има достатъчно, като гледам. Това не е апартамент, а някакъв замък направо.

Долф потвърди, че е разбрал, като изръмжа, и се насочи към вратата, която се намираше в далечния край на огромния хол. Направо мачле можеше да се спретне, толкова беше голям.

- Ама вярно ебаси мебелите има тая гад. - Пешо отвори още една бира, която извади от огромния сак с провизии. - Все едно не сме в България, а в някакъв шибан английски клуб, заеби. Липсват само сетер, камина, и положението заспива. Капитализъм в действие.

Мишо отвори един шкаф и подсвирна.

- Гледай, гледай каква уредба, батенце! „Маранц“ Не е тъп тоя, знае на какво да слуша. -Бръкна в страничния джоб на широките си бермуди и извади един диск. - Гледай сега какво правя.

Мишо пъхна диска в уредбата, натисна няколко копчета и завъртя най-голямото. Зазвуча песента „Психопат“ на „Ъпсурт“ и той затанцува, захапал коза. Приближи се, танцувайки, до Варела и също извади бутилка бира от сака с провизиите. Отвори я и изпи на екс половината, а после мощно се оригна. Всъщност не се чу много дали е мощно, защото така беше надул колоните, че цялата къща кънтеше. Никита някога си я беше поръчал тази уредба, за да си слуша Бетовен и Макс Брух, обаче с възрастта ищахът му да слуша музика се беше загубил и хубавата уредба вече бе по-скоро мебел, жалко наистина, защото вадеше зверски звук.

Като стана дума за Никита, ето че и той вече излизаше на сцената. Голямата стъклена врата се отвори и дъртият кукловод влетя в хола. Беше с бежова пижама на странно райе, изглеждаше доста сънен, а в ръката си държеше стар валтер. Мишо му се ухили широко, допи бирата, пак се оригна и запокити към него бутилката, която, описвайки съвършена траектория, се заби право в десетката му Никита изпусна пистолета и падна върху дебелия килим. Сега вече изглеждаше не само сънен, а и зашеметен, но въпреки всичко не загуби съзнание, явно имаше доста корава глава. Струйка кръв се стече по лицето му Погледна към Петър и заеквайки, като в гласа му се долавяха и нотки на несъмнен гняв, попита:

- Петре, какво правиш в моя дом с тези изроди, по дяволите? За какъв се мислиш?

Петър се доближи, клекна до него, извади кутия „Боро“, взе цигара, изтръска малко тютюн в шепата си и го втри в малката драскотина на челото на Никита. Кръвта, която не течеше особено силно за рана на главата, спря почти моментално.

- Да не цапаш, Никита, да не съсипеш хубавия килим. Ние в нашите си къщи можем да си кървим на воля, щото ебал съм го у някакъв си мокет, теглиш му един сапун и после си е като чисто нов, ама това твоят килим е друга работа, нали? Персийски, а?

- Персийски е, да, подари ми го един посланик преди години... - тръгна да отговаря автоматично Никита, защото си беше учтив типаж, но се усети и изсъска: - Ама ти, момченце, сега ми кажи какво си мислиш, че правиш? Не се самозабравяй, келеш такъв...

Не можа да продължи, защото Пешо му отвъртя такъв шамар, че главата му едва не отхвръкна. Този път Никита загуби съзнание и се свлече на пода.

Петър се изправи.

- Варел, дигни този пергиш и го сложи да седне на масата. Дай му нещо да пие, сипи му едно уиски най-добре. Ей сега ще се събуди, шибнах го лекичко. То иначе си е грехота да удряш възрастен човек, ама на този елемент каквото и да му направим, все ще му бъде малко. Точно този е един от най-виновните за положението в страната, гадината мръсна. А покрай него ние

също сме за ебане, аз де, щото затънах в схемите му, да се шибам в играча.

Никита действително се събуди след около минута и явно шамарът и видимото отсъствие на охраната му го бяха навели на извода, че играта се е променила драстично и че е по-добре да не се дръвчи, защото не каза нищо, само отпи от тридесетгодишното уиски, което Варела му сипа, и замислен потърка зачервената си от Пешовия шамар страна.

Пешо придърпа един красив дървен стол и седна до него. Наля си пълна чаша с уиски, отпи и доволно примлясна.

- Никита, педал шлякан, гледай сега какво правим. Ще те светна веднага, защото съм точен пич и не искам да се чудиш повече какво става.

Той глътна още веднъж от еликсира и стана. Отиде до Мишо, който точно беше запалил нов джойнт, и си дръпна. Доближи до рафта от орехово дърво, върху който бяха наредени снимки в рамки, взе една и я показа на Никита.

- Това е дъщеря ти Маруся, петдесет и три годишна, живее във Форд Лодърдейл, Флорида. Има малка галерия за чуждестранно изкуство и така нататък...

Петър почти нямаше селективна памет и помнеше огромно количество информация. В момента в съзнанието му беше разтворен докладът за Никита и неговото семейство, който беше поръчал преди години на Кольо Агента, и все едно четеше оттам. Взе друга снимка, от която се пулеше грозновато момиче, яхнало кон на фона на прелестно езеро.

- Внучка Димитрина, трийсет и една години, живее в Швейцария, женена за Харпун фон Едикойси... - Взе следващата, от която за разлика от предишната гледаше симпатична висока девойка. - Виолета, тая са я правили късно, двайсет и три годишна, учи в Оксфорд, някаква тъпотия от сорта на сравнителна филателия или квантова педагогика, ама за к’во му е на момичето да учи нещо смислено, нали дедо й е милиардер, на нея работа не й трябва, на нея й трябва хоби...

Взе снимката на Виолета и пак седна до Никита, който гледаше гадно, но беше достатъчно разумен да не си отваря устата. Пешо сложи снимката върху масата със стъклото нагоре и погледна към Михаил.

- Куре, я дай тук писмото от Венецуела, дай да праснем по няколко линии.

- Брилянтна идея! - веднага се съгласи Мишката и му метна пакета, в който имаше десетина-петнайсет грама чист венецуелски кокаин, който драстично се различаваше от мазилката, примесена с аналгин, на която толкова се радваше така нареченият мордорски хайлайф, докато си пудреше носа с нея и после ходеше да щрака палци и да мята гьобеци под звуците на мазната си отвратителна музика.

Пешо изсипа една буца върху циците на момичето от снимката, разби я с една карта и наряза няколко дебели линии. Мишо му подаде свита зелена банкнота и Пешо изшмърка две от тлъстите магистрали, после върна банкнотата на колегата си, който прасна остатъка с нечовешка скорост и професионализъм, които показваха дългогодишна практика. Петър близна пръста си, обра няколкото прашинки, които бяха останали по стъклото, и отново погледна Никита.

- Ей така от циците на внучката ти скоро може да шмъркат някъде в Косово. Ама на живо, чаткаш ли?

Очите на стареца се разшириха, но пак нищо не отговори.

- Да не влизам в детайли, сега обръщаме играта с теб. А иначе цялата ти рода, дето си я покрил из целия свят да харчат парата на тукашните балъци, дето ги крадеш от години, цялата ти рода, ама цялата ти рода, повтарям, всичките ще дадат фира, и то по много гаден начин, Никита, ама много гаден начин.

- Петре, самозабравил си се...

- Млъквай, педал... Ти си се самозабравил. И то отдавна. - Петър отпи голяма глътка уиски и запали цигара. Зениците му се бяха разширили и кафявото почти не се виждаше, очите му изглеждаха, все едно са чисто черни. - Ако си мислиш, че можеш да ни шибаш, че можеш да ни жертваш и после всичко да се размине, а ти да си хванеш следващите бандитчета да ти вършат мръсната работа и само да им дърпаш конците, жестоко си се объркал, ше те еба у играча. Няма такава опция. Бачках с теб, защото ми изнасяше. Ти играеше твоята игра, аз - моята, и си джиткахме години в тази симбиоза. Обаче ти взе, че ме изпя на твоите господари, така те били обучили, ами хубаво бе, мистър Кагебе, ама както ме налазиха изродите, така с теб ни приключи договорът. Пуяк надут, ти през цялото това време мен за поредното мутре, което водиш за носа, ли ме смяташе бе, боклук...

- Петре, правиш огромна грешка, престани веднага, напуснете дома ми и може и да ви пожаля. Също така спри с този просташки речник, не ти отива на интелекта...

Пешо се изсмя.

- Гледай колко си се самозабравил бе, арогантна путко. Сега аз контролирам теб, не ти мен. Не разбираш ли, че в момента се решава съдбата на семейството ти, а ти си вече бита карта, пътник си. - Взе коза, който Мишо му подаде през рамото му, дръпна и издиша дима в лицето на стареца. - Шибан паразит си ти. Толкова високо си се качил, толкова отдавна, че вече не знаеш какво се случва с хората и как се мисли нормално. Тъпак. А за речника ми ще ти кажа един цитат, дърт пергиш, а ти познай откъде е: „Аз съм животно, нали виждаш, животно съм. Дума не мога да обеля, не ме научиха да приказвам.15“ - Петър му се изсмя, защото беше уверен, че кукловодът тази книга не я е чел. - Така е и при нас, момчетата от улицата, като животни говорим и като животни казваме нашите истини, с такъв речник. Но не улицата е виновна, виновен си ти, ти и всички лайнари около теб. Щото можеше да е друго, можеше да е съвсем различно, ако се бяхте разкарали, шибани кръвопийци! - Застана зад Никита и го хвана за раменете. После придърпа снимката на внучката му пред него, хвана го за косата и натисна лицето му върху стъклото. - Та значи, господин Кукловод, ако искаш това момиченце да си остане усмихнато, ей сега тук ще разкажеш малко за всичките зулуми, които ти и твоите хора сте сътворили през последните десетилетия.

15 Цитатът е от „Пикник край пътя “ на Аркадий и Борис Стругацки. - Б. а.

В същото време Варела вече наместваше на статив видеокамера; обърна я срещу стареца и я включи.

- И не се притеснявай колко ще говориш, имаме цялото време на света. Нали нямаш против, че ще се нанесем малко у вас, много ни харесва къщата ти и смятаме да покупонясваме тук няколко дни.

Никита изпсува. Вече беше осъзнал, че младото копеле всъщност тотално го е матирало и не му е оставило никакъв полезен ход. Защо не го очисти навреме, него и шантавите му приятели? Заблуждаваше се, че го контролира, но същевременно не можеше да го разбере, мотивацията му беше на съвсем различно равнище, при Петър винаги имаше момент на непредсказуемост. Трябваше да го поръча още след инцидента с Акулата, но интелектът му го заблуди, мислеше си, че ще може да го подчини, и ето сега докъде се докара. Късно е вече обаче... Пак изпсува, пресегна се към пакета цигари на масата, запали, жадно си дръпна и след кратка пауза започна да говори:

- Всичко започна в края на 89-а, когато манипулирахме част от глупавите идеалистчета от Кръглата маса и инфилтрирахме сред тях наши агенти, които впоследствие оглавиха всичките партии на опозицията. Бяхме планирали този сценарий за развитие на нещата няколко години преди прословутия Десети ноември и всичко беше подготвено...

Никита говори, без да спира, повече от три часа и им разказа истинската история на прехода, която всъщност се оказа още по-гнусна, отколкото те предполагаха: създаването на мутрите, насърчаването на престъпността, сриването на съдебната ситема, приватизацията, малоумните договори за газ с Русия, схемите с лекарствата, подслушванията и изнудванията, партийното строителство, перманентната манипулация на изборите, обезличаването на медиите и унищожаването на свободата на словото...

Старият кукловод говореше, момчетата пушеха, пиеха, пафкаха и колкото повече той говореше, толкова по-мрачни ставаха те. Музиката на „Ъпсурт“ беше перфектният фон на разказа. Когато старият комуняга спря да говори, Мишката отиде до уредбата, пусна пак песента „Колега“, увеличи, беше намалил, за да е чист записът, и се обърна към Никита:

- А бе бай Хуй, две неща да ти кажа. - Взе бутилката уиски и отпи директно от нея; кукловодът го изгледа презрително, ама на Михаил му беше баш през оная работа дали някой го гледа презрително. - Първо, черпя те с тая песен, за теб са я писали наш’те момчета, за теб и за всичките путки, които са се нароили след теб, ше ти еба майката, глупак. И второ. - Доближи се до него и му прошепна тихо на ушенце: - Пич, направо ми се повръща от теб. Гнус ме е. - После се обърна, пак тресна сериозен гълток от бутилката и викна към Долф, който дремеше на едно кожено диванче: - Долфи, опаковай го и тоя изчеп и го заври при охранителчетата му

Мишката погледна към Петър, който вдигна палец утвърдително.

- Утре ще го хванем да звъни по телефона, защото ще има да спуска чадър над схемите ни за довиждане. Бахти боклука, бахти боклука...

(След няколо дни)

Пиеха питиета на Паметника, както бяха правили стотици пъти преди. Слънцето скоро щеше да залезе, но беше топло, точно толкова, колкото да е приятно. Пешо и Ивака си говореха с две симпатични, малко повечко татуирани мацки, а Мишо, след като се беше пречукал на рампата със скейта, реквизиран от новите попълнения хулигани, доволно пафкаше от едно слимче и явно се радваше на одраното си коляно. Защото човек колкото повече пораства, толкова по-рядко си разбива коленете (вече не прави толкова бели сигурно), и когато му се случи да си ги разбие, може, вместо да го боли, да му стане готино, спомняйки си за детството. Те, децата, сега не си разбиват коленете толкова често де, защото в интернет други неща можеш да си разбиеш.

Татуираните мацки изчезнаха за бира, а висшият мениджмънт на „Звеното“ се размаза на топлите камъни на Паметника. Петър се загледа в близката сграда на Университета и се замисли какво ли би станало, ако оная тъпа секретарка някога се беше смилила над него и го беше пуснала да си запише семестъра. Късно обаче беше либе за китка, един вид. Влакът беше тръгнал, и то към друга гара. Пресегна се, взе джойнтчето от Михаил и си дръпна.

- Е, пичове, беше доста емоционално, не мислите ли?

Иво отпи от чашата си с мента (то не беше само мента, а коктейл, който съдържаше сто грама мента, сто грама водка, долети със спрайт) и се разсмя.

- А бе направо беше ебаси циркът. Какви неща се случиха през последните години, никога не съм си представял, като бяхме лапета и си играехме на фишки пред блока, че ще станем най-големите престъпници, които нашата мила родина е виждала, мислех си тогава, че ще стана максимум инженер, а виж каква кариера...

Мишо си забърка същата като Ивовата напитка и въздъхна.

- Не мога да си представя, пичове, че това ни е последното поркане на Паметника, а и в Мордор по принцип. Толкова сме се сраснали с този град, че направо не мога да проумея, че съвсем скоро няма да ни има в него. - Изпи половината от напитката и доля мента догоре, ама с връх я доля направо. - Петре, копеле, всичко ли е уредено, сигурен ли си, да не стане някоя насирация на финиша?

Пешо му се усмихна и кимна.

- Не се коркай, копеле, всичко е ток и жици. Утре, когато се пооправим, ставаме, отиваме на сватбата на Марто Рахнев в Осигилиат, правим к’вото правим там, цепим си насам и... действаме.

Плана го бяха бистрили последните няколко дни. Имаше две опции - да останат и в един момент да умрат, което беше неизбежно с оглед последното развитие на нещата, или да изчезнат, така категорично да изчезнат, че никой да не тръгне след тях. Цяла нощ и цял ден мислиха в къщата на шибания Никита. Хубавото на това, че мислиха там, беше, че можеха да си смазват мислите с отлежалите питиета, направо изкъртиха бара на стареца кагебист. Доста говориха, доста мислиха, доста спориха, покрещяха си малко, но на финала всички се съгласиха с Петър, че е наложително да изчезнат. Нямаше как да останат и да оцелеят. То не беше живот да ходиш с десет души охрана, да се оглеждаш през цялото време и да се съобразяваш с всичките лайняни подробности, с които трябва да се съобразяват мутрите от висшия ешалон. Грам не беше оферта техният живот; те можеха и да си се кефят, но нашите пичове въобще не ги блазнеше този начин на съществуване. Та съответно викнаха Кольо Агента, викнаха и Арни и Слай, които, защото си бяха свръхчовеци, се бяха самоизписали от лечебното заведение, събраха и средното ниво мениджмънт на „Звеното“. Цялата среша протече в големия хол на Никита, който през това време пазеше дрешника, правейки компания на своите бодигардове. Бяха го пуснали само да се обади по телефона и да каже, че отива на риба и да не го безпокоят една седмица, после го бяха накарали да звънне на още няколко телефона, за да омъгли схемите им и да им спечели време, и накрая пак го бяха заключили. Старата комуняга още ги гледаше гадно, обаче те спряха да му обръщат внимание.

Бързо сглобиха плана, след като Агента им каза за готвената засада. Някаква резервна клетка от хората на Шахматиста бяха тръгнали да изпълняват протокол, който Шахматиста беше задал, ако нещо се случи с него и спре да се включва в комуникациите. Протоколът гласеше: ако той изчезне, директно да скачат върху „Звеното“ и да ги чистят, без да се колебаят. Все хубави хора били, беше казал ухилен Агента, ветерани от Афганистан и Чечня, от сладур нагоре. И нашите решиха да изиграят операция „Цирк Балкански“, която после стана главна тема на медиите. Идеята беше, каквато е всъщност всяка брилянтна идея, много проста и трябваше да се развие в две фази. Фаза едно беше екшън частта, която включваше тривиални неща като сватби, стрелби, взривове и така нататък, а фаза две трябваше да е свързана с връзките с обществеността, или както ставаше модерно да се казва по чуждестрански - PR, батенце. С две думи нашите пичове първо трябваше да „поумрат“ леко, а след това медиите, между другото повече от половината от тях по един или друг начин бяха станали собственост на „Звеното“, трябваше да раздухат историята до небесата, като посочат за предполагаеми поръчители на убийството им тримата братя от Холивуд. А историята трябваше да изглежда така: въпросните братя са били контролирани от подлите Петър, Михаил и Ивайло, които на свой ред са били комбина със зловещия кукловод Никита Едикойси, а сега (това естествено трябваше да бъде само като предположение) тримата братя най-накрая успели да се отърсят от контролиращите ги изверги, макар и по този „леко“ кървав и експлозивен начин. Паралелно с това по всички медии трябваше да излезе и запис на „изповедта“ на дъртия кукловод, който, Агента не предполагаше, а беше напълно сигурен, щеше да предизвика сериозно сътресение в цяла България, правителството щеше неизбежно да падне и меко казано, в милата родина щяха да настъпят едни доста интересни времена, през които ей така, за разнообразие, изстрадалият български народ най-накрая можеше и да има шанс нещата да се оправят, но това си зависеше и от него самия и също си е отделна история. В случая важното беше така да се преекспонира смъртта на тримата босове, действали под прикритие, че никой и никога повече да не си мисли за тях като за живи. Никой. Никога. А това, ако си имаш медии подръка, всъщност не става толкова трудно. Снимки на ковчези, снимки на разревани манекенки, снимки на гробове, анализи на криминални мозъци, които обясняват някакви изфабрикувани глупости за това какво се е случвало през всички тези години, някакви мутроподобни актьорчета да разказват „истината“ и така нататък. С тази схема, ако я въртиш няколко месеца по всички информационни канали, не само ще накараш хората да повярват, че нашите са умрели, а и практически да повярват във всичко. А после, защото е известно, че българинът няма историческа памет, всичко щеше да избледнее и да остане само легендата. И т’ва е, конец фильма. Финито! Капут!

- Е добре де, Агент, а с телата какво ще правим? Откъде ще намерим... - беше попитал Мишо, когато подробностите се уточняваха.

Агента се беше усмихнал, защото наистина се бе привързал към тези младежи. И към четиримата, но най-близък всъщност чувстваше Тонката, дори след това често го посещаваше в

имението му в Тайланд.

- Остави казуса с телата на мен, Михаиле. Довери ми се.

(Осгилиатско шосе - късна вечер след сватбата на Марто Рахнев, посока Мордор)

Ударната група на Шахматиста беше в пълна бойна готовност. Трябваше да блокират пътя и да размажат шибаняците, които си мислеха, че имат някаква власт в тази шантава малка държава. Само да имаха късмет наистина да са очистили техния лидер, въпреки че това беше почти невъзможно, не само щяха да ги избият като кученца, а щяха и да ги шибат. Не само тях, а и всичките им приятели и роднини. Всеки момент очакваха да се задействат, защото връзката им им беше сигнализирала преди двайсет минути, че колите на „Звеното“ току-що са минали покрай него.

В този момент някъде на около километър от тях се чу пукотевица и страховита експлозия, все едно започва война. Всичко продължи около две-три минути и после настана пълна тишина. Дори славейчетата и бухалите се бяха сдухали и си траеха, което рядко се случва там по това време на годината. Украинците и чеченците се спогледаха и шефът им прати кола, за да провери какво се е случило, преди да са дошли куките, което щеше да стане скоро, защото след такава пукотевица нямаше как да не налазят.

Наемниците бързо се върнаха.

- Шефе, двете коли са на парчета. Телата са разкъсани и обгорели, оцелели няма. Няма как и да има, било е страшно. Стреляно е с автомати, картечници и РПГ-та, а после някой е минал и с огнехвъргачка.

Украинският шеф изпсува:

- Ебал съм ги, да се разкарваме от тази откачена държава. Тези са луди всичките тук.

После дойде полицията, дойдоха експертите, а пък те веднага успяха да разпознаят останките (той и Кольо Агента им помогна - къде с подкупи, къде с леки изнудвания, по-бързо да стигнат до „правилните“ изводи и заключения) и... на следващия ден започна фаза две - номерът с медиите...

(Централна Америка след няколко месеца)

- Никога няма да ми омръзне да седя на този плаж, каквото и да се говори - че на третата седмица писвало. - Пешо беше се размазал на пясъка, а главата му беше в скута на Таня. - Тук сме вече повече от три месеца и не ни е омръзнало. На теб омръзнало ли ти е, кажи ми?

Тя го целуна.

- Не може да ми омръзне. Огледай се, това е раят. Виж морето, виж пясъка, виж джунглата, виж този залез. - Пак го целуна, този път по-дълго. - Виж и себе си. Всеки ден все повече и повече се превръщаш в онова момче, в което се влюбих тогава, на онова парти. А онзи звяр, който видях в ресторанта...

Пешо вдигна ръка и сложи пръст на устните й.

- Забрави го онзи човек. Той умря, няма го вече. Сега съм само аз - и й се усмихна.

Таня стана.

- Ще направя още една кана мохито. - Главно мохито и дайкири, това пиеха, дайкирито беше в чест на Хемингуей. - Нали искаш?

- Искам естествено.

Тя влезе в бунгалото, което беше малко, но много уютно. Самото място наистина приличаше на някакъв минирай - цветовете, спокойствието, което излъчваше природата, убийствените залези, морето. Беше приказно. Петър се изправи и седна на ратановия диван до масата под големия навес на терасата на бунгалото. Провикна се:

- Любов, какво ти се слуша. Ерика Баду или Мери Джей Блайдж.

Таня отговори от кухнята:

- Днес предпочитам Ерика Баду

Петър пусна най-хубавия й албум и се протегна. „Значи така изглежда щастието, ами харесва ми, харесва ми много“, помисли си той. С удивление отчиташе факта, че агресията, напрежението, а дори и спомените за изминалите години с всеки следващ ден избледняваха. Никога не се беше чувствал така, за първи път бе щастлив и спокоен. Голяма работа, че не можеше да ходи в Мордор, светът беше огромен и го очакваше. А и усещаше, че се влюбва все повече и повече в Татяна...

Тя излезе със запотената от леда кана мохито, наля в две високи чаши и седна до него. Целунаха се, преди да си кажат наздраве, мохитото беше божествено. После така, пиейки си мълчаливо, щастливи, дълго гледаха как слънцето потъва в тропическото море...

(Стирн, Норвегия)

Мишо сложи слушалките на плейъра в ушите си и показа среден пръст на инструкторчето, което нещо май се опитваше да му се кара, но той хич не му се връзваше. Слушалките бяха много мощни и „KMFDM“ се чуваха, все едно направо му свиреха в главата. За първи път беше чул тази песен, „Joint juke Jezebel“ се казваше, в саундтрака на „Мортал комбат“ и всеки път настръхваше, когато отново я слушаше. Сега пак настръхна, изсмя се от безпричинен кеф, затича се и скочи от ръба на скалата. Зад него русолявият младеж се счупи да псува на норвежки, докато гледаше как лудият му клиент се отдалечава, разперил крилете на своя костюм.

Мишката крещеше. Още докато беше гледал за пръв път в ютюб клип за този откачен спорт, се беше заклел един ден да скочи и той и да полети като пичовете от видеото. И ето че това вече се случваше и беше сто пъти по-яко, отколкото си го беше представял. Не сто пъти, а хиляди пъти по-яко. Летеше над синята вода на фиорда Бляблябля, не можеше да им произнесе тъпите викингски имена, и това е... Последните месеци, освен че чукаше, поркаше и се друсаше като откачен, беше изпробвал всеки екстремен спорт, който предлагаше дестинацията, в която се подвизаваше. Преди това доста се бе забавлявал, когато отиде да гледа как се хранят акули от клетка, която от малко корабче спускаха между тях и после хората им хвърляха мръвки. Мишо влезе в клетката, напушен с местния коз, тези африканци знаеха какво да пушат, и направо се беше разгембил, докато гледаше как тоталните морски машини за убиване гонят кървавите парчета месо буквално на сантиметри от него...

Летеше с огромна скорост покрай стената на пропастта и от водата под него го деляха стотици метри. Възнамеряваше веднага щом кацне, да скочи поне още десет пъти. С пича, който нещо му се пеняваше горе, щеше лесно да се оправи, сигурен беше, та какво значи за един български психар да вкара в релси някакъв си парашутист, та бил той и потомък на викингите.

(Южно от Патая, Тайланд, след година някъде)

- Е, какво ще кажеш за тази къща, Ивак, харесва ли ти наистина?

Седяха под шатра в градината на много красива дървена къща, която се намираше на около километър от имението на Тонката. Дори беше на същия хълм, откъдето се виждаше заливът.

- Е как да не ме кефи, копеле? Няма такава красота.

- Факт, брат, влюбих се в природата, когато дойдох тук. Но още повече ме кефят хората, нищо общо нямат с нашите темерути. Аре, и тук има гадни и тъпи копелета, но са пренебрежимо малко в сравнение с нашите. Туризмът също малко съсипва нещата, гледай, и тук има участъци, все едно че си в Слънчев бряг, ама то тъпи туристи има навсякъде. Но само като мръднеш настрани от цивилизацията, и все едно попадаш в приказка - кеф ти храмове, кеф ти дива природа. Пък и доста древна история имат, ще ти дам да почетеш...

- Брат, разбирам защо се засели тук, когато излезе от играта. Да ти кажа честно, още първия път, когато с бандата ти бяхме на гости, реших и аз един ден да дойда тук...

Тонката се засмя.

- Еми знам, копеле, то ти личеше. Радвам се, че така се развиха нещата и че се усетихте навреме, щото иначе нали знаеш какво щеше да стане...

- Е знам, много ясно, бяхме си пътници, не можеше да продължи вечно това. - Отпи от фреша, направен от плодове, които нито беше чувал, нито можеше да разпознае, но бе страшно вкусен. -А Пешо, какво става с него, не съм го чувал от месец...

- А, екстра си е, вчера се чухме. Другата седмица с Таня летят насам. Мишо също май се е налудувал с неговите изродщини и също ще дойде. Демек другата седмица се събираме целият екипаж за първи път, след като „умряхте“. Иначе последно Михаил караше кайт някъде тук наблизо, в Австралия беше май или в Нова Зеландия, не помня точно, каза, цитирам: „Прескачам нагърмен акулите и им ебавам майката.“

- Яснооо, типичните мишовщини... - разсмя се Иво.

Тонката се ухили.

- Пешо също така скоро ще идва в клуба на татковците. Каза ми, че мацката е бременна.

- Супер.

- Супер я. Само ти и Мишката останахте. За теб имам един жокер - сестрата на жена ми й е

казала, че си пада по теб...

Иво го погледна.

- Онова лудото маце от купона оня ден ли? Дето е манекенка ли?

- Точно...

- Копеле - вдигна одобрително палец Иво, - участвам на сто процента. Тя е нечовешка мацка.

- Окей, айде, утре си на вечеря у нас и ще я поканя - каза Тонката и стана. - Искаш ли да те водя да се погмуркаме, има едно добро място малко по-долу. А после може и да отидем на бар и да попием бири...

- Едвам ма нави, копеле!

Станаха и отидоха да се гмуркат, а и да пият бири след това.

Финал 5 - Зомбитата и Градът

Now I gotta murder da’ murder ta’ get away The eyes gotta peer now the fool’s gotta pay And if they pay

then they pay with they life So watch another man try to hold on to his life

Faith No More&Boo-Yaa T.R.I.B.E., „Another Body Murdered“ („Judgment Night“ OST)

Мишо, Варела и Драго смучеха бира в една градинка близо до Офиса, когато ги налази първото зомби. Не изглеждаше толкова зле, колкото по филмите, сигурно защото бе прясно, но беше по-агресивно, а за съжаление и по-бързо. Мишо точно пресушаваше бутилката с бира, когато с периферното си зрение видя как гадината - чисто гол, доста шкембест чичко с окървавена уста, с протегнати ръце - спринтира към тях, издавайки доста неприятно гъгнещо ръмжене.

- С к’во се е надрусал тоя, бе? - Мишо допи бутилката, хвана я за гърлото и я удари в главата на връхлитащото го зомби.

Чичката падна по гъз, а Мишо му заби един маваши отстрани на главата, от което той (или по-скоро то) силно залитна, преобърна се на земята, заръмжа и лазейки, бързо се опита да захапе крака му, но в този момент Драго го настъпи отзад по врата и го затисна в асфалта. Зомбито започна да хъхри и докато се опитваше да се измъкне, плюеше кървава пяна.

- Бах мааама му С нещо хиперяко се е накълвал. Я си кажи дилъра, чиче, дай ми телефона му и обещавам, че няма повече да те бием...

После обаче Мишо се светна, че няма наркотици с такова въздействие върху човека. Значи това нещо на земята вече определено не беше човек. Драго съвсем го беше обездвижил, забил коляното си в гърба му, заключил двете му ръце и притиснал озъбената му паст към прахта на площадката.

- Копелета, този пич е студен като труп. - Драго погледна към Варела. - Варел, я му напипай пулса, че аз не мога, а виж, за китката съм го хванал.

Варела се наведе и сложи пръст на гърлото на чичката.

- Драго, дръж го само тоя хуй да не ме ухапе...

Чичката се мяташе като бесен, но не беше толкова лесно да се освободиш от захвата на едрия металист. Той принципно беше кикбоксьор, обаче нали от години тренираха заедно всичко накуп, беше се превърнал в доста комплексен боец и съответно ключовете, които владееше, бяха железни.

Варела цели две минути се опитваше да напипа някакъв пулс, дори за една бройка да бъде ухапан, но в последния момент ловко си дръпна ръката. Изправи се, наби един профилактичен шут в главата на чичката и изпсува:

- Д’еба майка му Тоя наистина е умрял.

- Аре стига бе! - Михаил клекна до главата на нападателя си, запали цигара и се загледа внимателно в него.

Човекът (по-скоро създанието) отчаяно се опитваше да се докопа до него, но не можеше да мръдне и сантиметър. Все пак Драго беше към 110 кила чисти мускули. С дългата си руса брада и с цялостното си скандинавско излъчване той наистина можеше да мине за викинг. Само излъчването му беше скандинавско обаче, душата му си беше категорично балканска. „Много му пасва тази тениска на „Моторхед“ в момента“, помисли си Мишо. После пак се втренчи в чичката. Цялата долна част на лицето му беше омазана в кръв, но най-интересни бяха очите му Това не бяха очи на човек, бяха се променили - нямаше бяло, нямаше зеници, ириси и такива неща, а всичко беше станало сиво-черно. От слъзните канали течеше някаква черна слуз и изглеждаше, все едно плаче с черни сълзи.

Зад гърба им се чу силно ръмжене. Мишо стана, обърна се и видя как към тях се набират двама тийнейджъри. Някак зловещо се придвижваха. Това не бе точно тичане, по-скоро бе бързо ходене, но все едно хем някой им дърпа конците, хем са им поникнали повече стави; движението им беше накъсано, някак си на сегменти, и това ги правеше да изглеждат противно.

Михаил захапа цигарата си, изчака ги да се доближат, видя, че очите им са като на чичката, и когато бяха на около три метра от него, извади патлака си и ги простреля в главите. Толкова бързо стреля, че отделните звуци от изстрелите се сляха в едно. Тренировките с Радо и Събев си казваха думата. Двете създания вече с издухани глави, голям беше калибърът, се строполиха на асфалта. Мишо се обърна и насочи пистолета към главата на чичката, който все още се опитваше да го докопа.

- Остави на мен, брат - спря го Драго, бръкна в мартенса си, извади кама и я заби в тила на зомбито, което потрепна, изпъна се като струна и умря. Или по-правилно беше да се каже умря пак, но този път по-качествено.

Драго стана, отиде до трупа на едното тийнзомби и почисти ножа си в тениската му, преди да го прибере в кубинката си. Варела въздъхна и си отвори една бира, отпи, оригна се и дълбокомислено обобщи:

- И к’во, пичове. Зомби апокалипсис, а?

Мишо поклати глава.

- Зомби очевидно, но доколко е апокалипсис, тепърва ще преценим...

Доста време отне да се разбере какво се е случило, а не е като да не си блъскаха учените главите, след като всичко приключи. Стана ясно, че слушането на чалга е много опасно и че от прекалена консумация на подобна музика не само се става категорично малоумен и тъп, а както се случи в конкретния случай в Мордор, се става и зомби. Кофти си го отнесоха чалгарчетата, ама много кофти. Всички те, които бяха имали досег със CC324, за една-единствена нощ леко умряха, а след десетина часа „адаптация“ се превърнаха в зомбита. Не бяха съвсем като тези от филмите де, мордорските можеха да спринтират по петдесет, сто, някои дори и по двеста метра, което ги правеше по-неприятни от тези във филмите на Ромеро, но за сметка на това не бяха заразни. Нещо им се бе преебало в мозъка, но какво беше комплексното нещо, катализирало зомбиращия процес, не стана ясно.

След десетте часа превръщане (приблизително десет часа бяха, при някои по-малко, при някои повече) тези вече не-хора плъзнаха по улиците в търсене на храна. Не се хранеха само с мозък, хранеха се с всичко, което можеше да бъде сдъвкано от човешкото тяло. Бяха доста гадни, когато спринтираха, но след това ставаха бавни и можеха да се ускоряват отново чак след час-два, явно им трябваше презареждане.

Та точно бяха минали първите девет-десет часа, когато зомбитата налазиха Мишо, Варела и Драго. Варела допи бирата си и си помисли, че точно онзи ден беше гледал „Нощта на живите мъртви“ по кабелната в малките часове. Ебаси майтапът, оня ден на филм, днес на живо.

- Пичове, аре да се изтеглим до ресторанта и да се затворим в Офиса, к’во ще кажете? -предложи Мишо и посочи няколко силуета, които се насочваха към тях откъм паркинга.

- Съгласен съм - каза Драго и тръгнаха, без да се бавят.

На петдесет метра от Офиса се сблъскаха с група от двайсетина зомбита и се скриха зад паркираните коли, защото не бяха сигурни дали ще им стигнат патроните. Групичката мъртъвци се влачеше бавно, но в момента, в който видяха, или по-скоро усетиха, не се знаеше как им работят сетивата, един мъж, облечен с костюм, да прибягва към входа на близкия блок, се втурнаха със страшна скорост към него и бедният човечец остана без всякакви шансове. Буквално го разкъсаха за секунди, а след това се изпонатръшкаха по земята и започнаха да ядат късовете месо, издавайки отвратителни звуци. Мишо и компания се възползваха от ситуацията и на спринт се изстреляха към ресторанта, където завариха интересна батална сцена.

Мимето, въоръжена с два остри сатъра, се беше качила на една маса и се защитаваше доста енергично, но същевременно и доста несръчно от нападналите я две зомбита. Едното бе дребно и почти не можеше да я стигне, но другото беше към метър и деветдесет и с дългите си ръце беше само въпрос на секунди да я докопа, защото сатърът явно не му действаше въпреки големите рани по предмишниците, които обаче не кървяха.

Мишо изсвири, двете зомбита се обърнаха рязко и без никакъв интервал директно се насочиха към тях. Не спринтираха, а се влачеха по техния си специфичен начин. Мишо не ги изчака да се доближат, а с два изстрела им пръсна главите.

- Миме, слизай от масата и идвай с нас. - Намигна й. - Май навреме дойдохме, а?

Влязоха в Офиса и заключиха масивната решетка зад себе си. Мишо извади телефона си и набра Пешо, който почти веднага отговори.

- Какво е положението при теб, Пешо, видя ли какво се случва?

- Видях, много ясно. Зомбита, копеле. Зомбита в Квартала. Събудих се от зверско ръмжене, бяха налазили нагоре по стълбите и охраната се видя в чудо, докато ги изтрепа. Сега ги изхвърлят през джама, че стана купчина тела тук. Половината блок беше тръгнал да ни яде, хубаво че сме добре въоръжени тук горе в апартамента.

- Иво при теб ли е?

- По работа с братята е някъде, но звънна, че идват. Сега съм пратил момчетата да прочистят целия блок, вие къде сте?

- Ние сме в Офиса, тъкмо влязохме...

- Ами добре, съберете агитката, обезопасете входа откъм вас и идвайте тук да мислим какво правим...

- Окей, след малко сме при теб, брат. - Затвори телефона и се обърна се към Мимето: - Тук в ресторанта има ли някой от нашите, персонала?

Мимето поклати глава и се разплака.

- Когато дойдох нямаше никой. Само локва кръв в кухнята, тръгнах да я чистя, ама тогава ме нападнаха...

- Ясно. Каквото - такова. Хайде да скачаме в подземието и да цепим към Щаба, там ще мислим отвисоко какво ще правим.

Силвестър хвана едно зомби за крака и го хвърли през високата оградата на къщата им. Дворът започваше да се опразва, а тримата братя според Иво, който ги гледаше от терасата, май искрено се забавляваха. Не действаха с пушките, а с кукритата, не ги бяха оставяли през последния половин час. Целият двор беше покрит с глави и парчета от зомбита. Кръвта, или по-скоро течността, която изтичаше от тях, беше по-тъмна, по-гъста и имаше гаден мирис на разложено. Прочистваха двора на къщата заради входа към подземието. Иво беше решил, че няма да е лошо да го обезопасят колкото се може по-бързо. Когато ги атакуваха първите зомбита, бяха близо, но той не повика подкрепления, защото предположи, че тримата братя и сами ще се справят. Оказа се прав. Още едно зомби изхвърча над оградата и се чу как се размазва от другата й страна.

- Брат ми, заеби, яко си тап. Пръво го утепвай т’ва, а па после го метай.

- Не ща, цапат мноо. Тука смрад яка стана, че ги хвъргам само, отвън ше си ги тепаме после.

Иво се засмя. Горките зомбита всъщност нямаха никакви шансове. Влезе в къщата и сложи да си прави кафе. И той да свърши някаква работа.

Седяха на покрива, всеки хванал бинокъл, и наблюдаваха случващото се. Не беше добра ситуацията. По улиците бяха плъзнали не хиляди, а десетки хиляди озверели създания. Мишо изпсува.

- Така е, Михаиле, така е. Яко шибана работа - каза Пешо, захапал цигара.

- Копеле, не може да оставим хората от Квартала ни в това положение. Просто не можем.

- Няма да ги оставим, Мишка, няма да ги оставим. Само дай да помислим малко какво да правим...

Телефоните бяха спрели да бачкат и те бяха минали на радиостанциите. Гледаха с биноклите и не им се говореше много. Не беше забавна гледката. Долу си ставаше касапница, паникьосани хора тичаха между блоковете, по градинките, измежду блоковите пространства, а зомбитата ги преследваха, хващаха, убиваха и ядяха. Всъщност невинаги в тази последователност, в повечето случаи яденето беше преди убиването, което беше още по-гадно. Представете си какво е чувството да те гризат, хапят, разкъсват с тъпи зъби десетина озверели и приличащи на хора създания. Въобще не трябва да е приятно. Но това си е поредното доказателство, че паниката не е простила на никого. Паникьосаш ли се - умираш. Петър и компания затова бяха стигнали толкова далече, защото не се паникьосваха, хладнокръвни бяха, паникьосваха се обикновено враговете им.

Мишо пак изпсува. Долу зомбитата разкъсваха младо момиче, което бяха докопали в двора на ресторанта. Точно до тяхната любима маса. Михаил дори май я познаваше, мощен беше бинокълът, виждаше се. В един момент имаше красива руса мацка, а в следващия - само петдесет кила месо и разпилени черва, плуващи в локви кръв. Нямаше как да оставят така тази работа.

- Пешо, копеле, дай да слизаме и даа... - Замисли се за момент. - А бе мамата да им ебем на тези неща!

Пешо кимна и остави бинокъла на масата до себе си.

- Мишо, пич, седи мирен малко. И аз се чувствам, както и ти, ама няма да е оферта да слезем долу, да утрепем сто-двеста от тези уроди и после да ни отнесат, щото са ни налазили още хиляда. - Хвана Мишо за раменете и го разтърси. - Брат, така ще стане, вярвай ми. Дай да измислим стратегия, иначе ще оттечем като тези нещастни хорица долу, които не знаят какво правят и вместо да се покрият кротко по къщите си, директно си се самоубиват с т’ва търчане по улицата, не виждаш ли, мамка му, какво се случва?

Мишо въздъхна.

- Прав си, копеле, прав си, д’еба, ама ми става зле, като гледам какво става...

В интерес на истината писъците и воплите бяха позаглъхнали и сега по-скоро се чуваше само ръмженето, което зомбитата издаваха. То не беше точно ръмжене, по-скоро нещо между мъркане и стенание, но звучеше противно. Дори ужасяващо. Само че пичовете от „Звеното“ не се ужасяваха толкова лесно. За сметка на това обаче много лесно се ядосваха. А сега бяха ядосани. Много. И им личеше.

Петър взе радиостанцията:

- Дежурният да се обади. Кой е оперативен днес в блока?

Радиостанцията изпращя:

- Аз. Гришо Джаза съм.

- Джаз, какво е положението, изчистихте ли блока?

- Да, овладяхме положението, изчистихме апартамент по апартамент, труповете изхвърлихме през джама, както ни каза.

- Барикадирали сте всичко отвсякъде, нали?

- Цимент е положението, шефе. Пиле не може да прехръкне. Бяха ни налазили на централния вход, ама извадихме от подземието няколко каки Пени^16 и ги нарезахме гадините.

16 Картечница „Калашников “ - ПК (жарг.). - Б. а.

- Хората пазите, нали? Съседи са...

- Имаше паника, ама сега са кротки, нали видеха какво им се случва на тея, дето бегат по улицата. Всички са си по къщите и траят. Аз съм пуснал патрули по стълбите, да не изскочи некой каширан елемент, за всеки случай един вид...

- Браво, Джаз! - Дълга история е как беше получил прякора си този младеж. - Браво. Слушай сега нова задача. Пращаш екип... Колко души се събраха при тебе от нашите, идват ли момчетата?

- Еми вече сме към петдесет стрелци, ние си бехме двайсет души караула и те, братоците, идват, кой през подземието през по-малките шахти, кой си пробива път с бой. Нали се сещаш, че едно е да ходиш пеша, друго е да джиткаш с джип и да си фрашкан с оръжие...

- Екстра, и още ще дойдат. А който не може, ще се окопае и ще сигнализира при първа възможност. Дано не сме дали много фира... - Запали цигара и вдиша дълбоко дима. - Задачата е следната: пращаш патрули - по трима-четирима - да изринат тунелите, ако е попаднала някоя гад случайно отнякъде, това е едно, а две е да се разучи тунелът към Огняново, онзи на комунистите, с релсите. Оттам можем да изнесем целия Квартал към прованса, щото тук няма да е оферта да се седи още дълго време. Първо ще изнесем хората от блока, после ще изнесем поетапно и оцелелите в околността.

- Ясно, шефе, действам веднага.

Мина около час, докато патрулът докладва за ситуацията. Оказа се, че тунелът към Огняново беше взривен. Взривени обаче бяха и всички тунели, които отвеждаха в центъра. „Нещо се случва, нещо определно кофти се случва“, помисли си Пешо. Бяха ги отрязали. Въпросът беше кой.

Полковник Цветков водеше операцията. Беше се надвесил над една карта в импровизирания щаб палатка и сочеше къде да се доизолира и подсили периметърът, къде да се разставят по-голям брой войници. До него един млад лейтенант нещо май истерясваше и скоро полковникът щеше да му счупи главата, а можеше и да го свитне, всъщност по-добре, помисли си той, военно положение е все пак. Та лигльото цивреше, хлипаше и мърмореше под носа си:

- Ама това са хора, не са всички като онези неща. Не може да ги стреляме, в един град живеем. Те се опитват да бягат, да се спасят се опитват...

Цветков му заби един зад врата и главата на ленчото се заби в масата.

- Тихо, ще те застрелям, келеш, тихо, млъкни, майка ти ше еба! - Удари го с лакът в главата и момчето се строполи. - Всичко под ножа, това е командата. Този периметър, този радиус... -Хвана лейтенанта за яката и завлачи лицето му по картата, докато стигна до означението на Квартала. - Ей те този периметър тук... - Посочи някъде в центъра на Квартала, около който беше очертана окръжност с радиус два-три километра. - Ей тук е изпусната биологична зараза, учените нещо са се насрали и всичко живо е заразено, ясно ли ти е, новобранец келяв. Всичко е заразено и за да не ни зарази и нас, и мен, и теб, и всички дришни, дето им викаш семейство, ние трябва да не допуснем никого да минава. Това е. Чисто и просто. Ясно ли е, кирко?

Момчето, то беше всъщност на двайсет и нещо, на достатъчно години беше, за да е мъж, но сега, какъвто беше уплашен, повече на момче си приличаше, продължи да хлипа, без да обръща внимание на кръвта, която се стичаше от ухото му.

- Не може така, господин полковник, не може така, разбирате ли. Неее мооожеее така, тооваа са хооорааа.

На Цветков му писна, извади пистолета, освободи предпазителя и простреля лигльото в главата. Момчето се свлече под масата. Полковникът отпи от голямата си чаша кафе, на която беше нарисувана катерица, и мрачно огледа присъстващите.

- Някой друг има ли нещо да се оплаква?

Всички избегнаха погледа му.

- Доообре. Тогава продължаваме с операцията. Ей чттттттттт, техничарчето, к’во стана с камерите, искам да гледам какво се случва в периметъра. Моташ се нещо...

- Действам, господин полковник, ей сега тръгва стриймът...

- Кое тръгва сега?

- Образът, картината, видеото...

- Еми така кажи бе, ше те еба, говори на български, маймун.

След три минути стриймът, тоест видеото, тръгна. Навсякъде, от целия периметър, се излъчваше в реално време какво се случва по границите на „заразената“ територия. Кадрите бяха едни и същи, просто действащите лица бяха различни. Хора или зомбита, без значение беше, всичко падаше под тежкия автоматичен откос на войниците, разставени по границата на периметъра. Бяха с танкове, джипове, бронетранспортьори. През цялото време се стреляше, а в по-напрегнатите моменти, когато зомбитата имаха количествено превес, се включваше и артилерията или огнехвъргачките. През това време стотици тиловаци опъваха бодлива тел по улиците и между блоковете и така малко по малко целият периметър бе овладян и никой, човек или зомби, не можеше да излезе извън. След няколко часа стрелба хората осъзнаха, че по оградите ги чака сигурна смърт, а не спасението, към което се устремяваха, и съответно оцелелите побягнаха отново към вътрешността на Квартала. След тях се понесоха и зомбитата, повечето от които вече си бяха изхарчили възможността да спринтират и се влачеха след жертвите си по специфичния си отвратителен начин. Фактът, че се влачеха, даде известна преднина на бягащите, които изчезваха във вътрешността на това, което после журналистите нарекоха „Кръгът на смъртта“.

Всъщност не беше виновна само чалгата. Тя наистина разкапваше мозъците на тези, които я слушаха, но какво толкова, я вижте колко хора си джиткат с разкапани мозъци и дори си се чувстват щастливи. Съчетанието обаче от слушането на чалга и консумирането на химикал, изработен от екип експериментално настроени учени и „случайно“ попаднал в повечето продукти в десетте супермаркета в района, беше предопределило случването на този бутиков зомби апокалипсис. Експериментът бе съвместна дейност на Европейската комисия и на ОССЕ и не беше отнело много време да се вземе решение кои граждани на нова страна членка на ЕС ще са късметлиите, върху които ще бъде извършен. Защото, ако имаше конкурс за политик свиркаджия, койте е готов да продаде интереса на сънародниците си, то нашите политици безапелационно щяха да са първенците. Целта на този експеримент всъщност не беше да превърне хората в зомбита. Химикалът (CC324 се казваше) беше създаден, за да регулира потенциала за размножаване и да увеличи смъртността в определени райони с неколкостотин процента. Слагаш го в храната на неудобното население и то спира да се размножава, а после постепенно си и умира от „естествена смърт“. Далавера, а? След това вече нямаш гето, а имаш огромен парцел - буташ, дезинфекция и настаняваш нормални хора, от твоите. Малко дългосрочно, ама много елегантно и ефективно, ЕС си е демократична структура, всички са равни. Няма проблем да има цели гета с цигани, араби, турци и африканци, няма никакъв проблем, само хапвайте от определените магазини, ние и цените сме намалили. Това обаче в Мордор малко излезе от контрол, защото планът бе експериментът да се разгърне само в оркската махала. Ама нали продуктите бяха на далавера, а и нали българите са много предприемчиво племе, едно такова с развит бизнес нюх... Та се случи така, че не само в оркската махала протече експериментът, а и в няколкото квартала около нея, защото по буквално неведоми пътища продуктите мистериозно се преразпределиха и изчезнаха в търговската мрежа на тази част на Мордор.

Това с чалгата и CC324 обаче не беше предвидено. Някакво европейско генийче се усети няколко часа по-рано, пищя на шефовете си, докато зацепят, те после пищяха на своите, те на техните, едни тоци се биха в България, ама на най-високо равнище... И това беше причината сега полковник Цветков да гледа мрачно в картата на периметъра, стъпил в кръвта на мъртвото момче.

Петър влезе в апартамента. Бяха минали още няколко часа, след като му бяха докладвали за срутените тунели и за оградата, зад която бяха затворени. Иво беше отишъл на разузнаване с братята и едвам се бяха измъкнали. Бяха потвърдили обаче немислимото: военните са заградили голям периметър около Квартала и най-важното - стреляха на месо. Без значение по хора или по зомбита. Влезе в стаята, която почти не използваха, но за която той беше настоял някога, много отдавна, когато още бяха невидими и никой не знаеше, че той и тримата му другари са истинските шефове на „Звеното“. Вътре имаше старомодна и доста голяма радиостанция. Главно я ползваха да слушат разни по-специални честоти и да говорят с Колумбия, но ето сега можеше да им свърши и друга добра работа.

Пешо дръпна покривалото, което я пазеше от прахта, и я включи. Токът беше спрял преди няколко часа, но те имаха генератор на покрива, слънчеви батерии и всякакви други джажди. Седна на стола и си сложи слушалките.

- Полковник Цветков... - плахо се доближи до него радистът.

Цветков не му обърна внимание.

- Гусин полковник...

- Кажи бе, младеж - обърна се на втория път.

Трети час полковникът гледаше кървавите кадри на десетте екрана пред себе си и не можеше да се насити на гледката. Ебаси якото, цял живот си беше мечтал за такава операция.

- Гусин полковник, по станцията един човек се свърза с нас, каза, че се обажда от периметъра и иска да говори с командващия.

Цветков стана и отиде до комуникационния център в съседното помещение. Хвана комутатора и каза:

- Давай по същество, пич, че дават много яки неща по телевизията...

- С кого разговарям? Край - чу се отсреща; явно и преди беше говорил по радиостанция.

- Аз съм полковник Цветков, пич, ама може да ми викаш и Господ, ако си вътре...

- Слушайте, трябва да отмените заповедта за стрелба към опитващите се да се евакуират. Те не са заразени, просто се опитват да се спасят... - Гласът се опита да каже още нещо, но беше прекъснат.

- Гледай сега, пич. Да ти кажа каква е картинката. Ти си умрял вече, мъртъв си. Всички около теб също са мъртви. Такива са заповедите. Слушай внимателно! - И изкрещя: -ДАНЕСЕПУСКАНИКОЙОТЗАРАЗЕНИЯРАЙОННАВЪН...

- Лее се невинна кръв. Спрете това безумие. Аз гарантирам, че хората са наред, само трийсет-четирийсет процента от населението са инфектирани. Другите хора са здрави, дайте им шанс, заповедите са грешни, обадете се...

- Яж ми кура, пич, мъртви сте, казах. Това е положението - изрече Цветков с удоволствие, все едно са дошли едновременно Нова година, Коледа и шибаният му рожден ден.

Отсреща известно време не се чу нищо. Полковникът си помисли, че човекът се е отказал, и стана. В този момент радиостанцията изпращя пак:

- Цветков, там ли си още?

- Да, пич, тук съм си...

- Цветков, идвам за теб. Край.

Петър закачи комутатора на станцията.

Това, което се случи през следващите няколко дена, беше достойно за епос. Фактически след неколкочасово мислене Петър организира „Звеното“ - почти никой не беше загинал от тях, желязната военна подготовка си бе казала думата - да поведе опълчение от оцелелите мъже от Квартала. Затвориха жените и децата в подземието, а по-късно, когато поразчистиха територията, ги настаниха в големия мол на края на Квартала. Прочистването на мола си бе тежка задача, там концентрацията на зомбита беше голяма, но след съдействието на местната школа по айкидо работата бързо потръгна. От самото начало бяха взели решение да пестят всеки един патрон и затова действаха главно с бати, кукрита, ножове и всевъзможни подръчни средства, годни за неутрализиране на зомбита. Всъщност не беше толкова сложно да се убие едно зомби, особено ако си квартален изрод, преживял десетки улични битки; проблемът идваше от количеството, защото като те налазят десет зомбита, какъвто и печен нинджа да си, нямаш никакъв шанс. Ей тогава айкидистите обърнаха играта, защото, макар и понякога да бе поставяна под въпрос ефективността на техния стил, за бой със зомбита бяха перфектни. Например най-голямата тъпотия е да налетиш на айкидист с протегнати ръце, копелетата само това чакат, а още по-зле става, ако си се засилил - те използват силата на врага си срещу него самия и... става мазало. Та съответно едно зомби нямаше никакви шансове срещу един айкидист. И така ситуацията роди следната комбинация: айкидокът върви напред и търкаля зомбитата, а зад него върви човек от „Звеното“, който я с кукри, я с винкел, я с чук, я с някой по-големичък гаечен ключ пръсва тиквата на мъртвия чалгаджия и го изключва от схемата.

В „Кръгът на смърта“ живееха около двеста хиляди души. Зомбитата бяха станали около четирийсет-петдесет хиляди и съответно отне доста време, докато Квартала, а по-късно и околностите му бъдат напълно прочистени. Много хора загинаха, докато се провеждаше операцията. Колкото и да бяха печени пичовете от „Звеното“, те не можеха да огреят навсякъде и главната работа свършиха обикновени хора, които просто защитаваха дома и семейството си. Важната роля на „Звеното“ беше, че даде пример и събуди дремещата жажда за битка в мъжете. Някои от тях за първи път откриха черти в себе си, за които не бяха и подозирали. Хиляди бяха индивидуалните прояви на героизъм и точно те предопределиха победата.

Всичко беше в кръв и черва след четиридневната битка, смрадта от труповете бе ужасяваща и дори братята от Холивуд се оплакваха, което беше доста нетипично за тях и означаваше, че положението наистина е станало нетърпимо. Видимо зомбитата бяха изметени, само единици се мяркаха вече по улиците и биваха моментално унищожавани, но Петър бе дал заповед целият периметър да се прочисти още един път - метър по метър, апартамент по апартамент. Мъже от Опълчението, така се нарекоха, водени от някой член на „Звеното“, организирано в групи по двайсет, системно прочистиха всичко отново. Доста зомбита изскочиха и тази повторна операция със сигурност спаси още стотици, ако не и хиляди хора.

Не беше сложно за четири дни да се изкопае незабележимо малък проход под единия взривен край на тунела, водещ към центъра. Проходът ставаше през него да мине само един човек и Петър, следван от Михаил, лазеше бързо. Беше облечен в камуфлаж, имаше черна маска на лицето, а зад него Мишо внимателно мъкнеше добре опакован пакет.

- Гледай да не се измачка, копеле, внимавай. Трябва да мине блъфът, без никой да се усети, иначе ще я закъсаме яко...

- Споко, копеле, всичко е шест.

Стигнаха до края на тунела и Петър включи инфрачервения визьор. Бързо видя в дъното на тунела двата силуета на войничетата, оставени да пазят развалините. След четири дни пост те явно бяха свалили съвсем гарда и спяха. Това им спаси живота, защото Пешо и Мишо бързо ги неутрализираха, завързаха ги и им запушиха устата. Петър отвори пакета, измъкна дрехите и внимателно се преоблече. Мишо го огледа критично, кимна одобрително, но после го спря:

- Чакай, чакай!

Наведе се над обувките му, плю върху тях и ги лъсна с ръкава си. Изправи се и отдаде чест.

Цветков се сепна, когато видеото спря едновременно и на десетте екрана. Стана и се сблъска с един генерал с големи мустаци, който, застанал зад него, го гледаше строго. Паникьоса се, имаше зверски страх от пагоните на висшестоящите, много трепереше и подлизурски мечтаеше един ден и на неговото рамо да има такива звезди. Козирува и се изпъна като струна.

- Полковник Цветков, как мога да съм полезен, господин генерал?

Генералът само свъси вежди, обърна се и изсъска:

- Последвай ме.

За малко поспряха в комуникационния център, където непознатият генерал с няколко отсечени команди прекрати операцията и нареди да се събират оградите. Всичко било наред вече, каза, били напръскали от въздуха с химически вещества и нямало вече зараза. Отбой. Никаква стрелба повече.

В този момент, скрит в един бус, Мишо говореше по сателитния телефон с шефа на медийната империя на „Звеното“.

- Дидо, пич, тук беше страшно последните дни. Нали ти разказах. Сега обаче е друго. Оградата ще започне да се вдига, шапкарите на терена в момента си мислят, че операцията е прекратена. Вкарай колкото се може повече журналисти в зоната и започни да отразяваш как всичко е окей сега и какво се е случвало. Интервюта с очевидци, путки майни, ти знаеш! Искам да вдигнеш нечовешки шум - телевизия, радио, сайтове, чужбина. Искам след два часа цялата планета да знае за каква насирация тук става дума. Ясен ли съм? - Изчака отговора и каза: - Добре, Дидо, добро момче си ти. Айде действай!

Цветков гледаше в краката си и дълго не смееше да проговори, но накрая събра смелост:

- Господин генерал, къде отив...

- Млъквай, полковник - изсъска му генералът.

Копелето имаше най-лъснатите обувки на света, полковникът не беше виждал толкова добре излъскани никога. Хвана го дори малко срам, че не беше изчистил пръските кръв от лигльото, когото екзекутира преди няколко дни.

Спряха до една шахта. Сякаш от нищото се появи здрав мъж, облечен с камуфлаж и с маска на лицето, който дръпна капака на шахтата и се отмести да им направи път.

- Слизай долу, полковник.

Цветков заслиза надолу в мрака, като гнусливо се хващаше за ръждивите дръжки на стълбата. След него влезе войникът, а генералът го последва, като преди това затвори капака на шахтата. Долу цареше пълен мрак. Подадоха му фенер и му посочиха малък тунел:

- Пълзи натам. Там е секретният щаб, там ще те наградим за отличната служба.

Цветков грейна, обичаше награди. Заслужил беше все пак. Запълзя енергично и не след дълго излезе от тесния тунел. Озова се в широк коридор.

- Още малко, Цветков, още малко...

След десет минути стигнаха до нещо като кръстопът. Войникът извади от джоба си радиостанция и попита:

- Готово ли е?

Не се чу ясно какво му бе отговорено, но той кимна на генерала. Сянката на фуражката скриваше лицето му, виждаше се само челюстта му.

Тръгнаха наляво и скоро стигнаха до желязна решетка, пред която ги чакаха още няколко мъже. Те не бяха с маски. Генералът хвана Цветков отзад за яката и шибна главата му в стената. Не толкова силно, че да го приспи, а колкото да му омекнат колената и да загуби ориентация за секунда. Толкова му бе нужно на генерала, за да го бутне през вратата, която мъжете междувременно бяха отворили. Ускорен от бутането, Цветков направи няколко стъпки напред, докато запази равновесие. Обърна се и видя как зад него желязната решетка бавно се затваря.

- Какво се случва, по дяволите?

Генералът хвърли фуражката си на земята и му се усмихна, но нямаше нищо весело в усмивката му.

- Нали ти казах, че ще дойда за теб, боклук! - каза Петър, отлепяйки мустаците. След това се обърна към хората си: - Палете лампите!

Лампите светнаха и Цветков се огледа. Намираше се в голямо помещение, което ужасно смърдеше, май на марихуана. По-интересното беше, че от далечния и по-тъмен край на това помещение бавно изплуваха пет силуета, които се приближаваха със странни отсечени движения.

- Тези май са последните - докладва Иво. - Кварталът е чист.

Цветков посегна към пистолета си, но той не беше на мястото си. Обърна се и видя насмешливото изражение на войника, който му го показваше, държейки го с два пръста и полюшвайки го. Полковникът се втурна към решетката, но не беше достатъчно бърз и преди да стигне до нея, нещо подкоси краката му, после той усети как в тялото му се впиват зъби, много зъби...

Започна да крещи.

(Месец по-късно)

Пешо и Мишо пиеха бири с няколко девойки в същата градинка, в която Михаил и компания бяха нападнати от първото зомби чичка. Бяха на четвърта бира и първи коз и се чувстваха идеално. Класически неделен следобед, щяха да се размажат тук така на припек, а после - да се доразбият някъде с мацките, които бяха страшни свежарки. Не знаеха къде ще купонясват, но имаха цяла вечност, за да решат. Пешо се изправи и се протегна, усмихна се, защото отнякъде се чу „Sunday Shining’“ на Финли Куей и песента толкова пасваше на ситуацията, че просто нямаше накъде повече.

А чалга не беше се чувала в Квартала от месец. И това беше хубаво.

Финал 6 - Другата България

В прозорците на тъмните ти влаковедушата ми се радваше на себе си...В прозорците живота ми

приличашена истински - приличаше на щастие!

Христо Фотев, „България“

Щастие ли - каза ми чиновникът. Щастието днеска не приема.

Щастие ли - каза ми търговецът. То е нужно само за витрината,за да ми примамва купувачите.

Щастие ли - каза вехтошарят. Имам тук едно като за тебе,малко е ръждясало, наистина.

Щастие ли - каза детективът.Щастието беше заловенои в момента дава показания.

Иван Методиев, „Щастие“

След реформите, които започнаха някъде в средата на деветдесетте на вече отминалия век, всичко се бе променило. Беззаконието и корупцията бяха останали в миналото, а мутрите вече бяха само горчив, но все по-избледняващ спомен.

Горките мутри, тъкмо се бяха изпъчили и си бяха повярвали, когато дойде онова правителство и им разказа играта. Буквално за година цялата организирана престъпност беше изметена. Трудно беше, впрегнати бяха много ресурси, но истинската промяна започна, когато беше прерязана връзката на държавата с мафията. Това преди не можеше да се случи, защото всички политици бяха на хранилка на мафията. Някои не знаеха, а други просто нехаеха, защото не искаха да им спре лапаницата. Всъщност повечето политици не бяха лоши хора, ама в онази красива сграда на жълтите павета нещо им ставаше и постепенно забравяха какви са им функциите и за какво са се цанили на работа. Избиваше ги на печалбарство и на разни междупартийни борбички, а през това време държавата се сриваше. Колкото повече седяха вътре, в красивата сграда, на която трябваше да е заменят надписа „Съединението прави силата“ с „Да го духат бедните“, толкова повече се ояждаха, изтъпяваха, а моралът им лека-полека се изпаряваше или се превръщаше в добре развит нюх как да увеличат лапането.

Но не само това беше проблемът, проблемът си беше общонационален, нали всички в красивата сграда бяха представители на народа, този народ си ги беше избрал все пак, те бяха негови отражения. А хората бяха започнали масово да изпростяват и да свалят гарда, все едно не им пукаше вече. Образованието отиде на кино. До трети-четвърти клас децата си бяха едва ли не неграмотни, а в гимназията ги учеха само да зубрят. Оттам тръгна голямата драма, от основното училище и от гимназията. Получи се порочен кръг -държавата отби номера с учителите, като направи заплатите им мизерни, а на свой ред учителите започнаха да отбиват номера и от даскали и учители се превърнаха само в преподаватели на принципа „За толкова пари - толкова“. Отиваха, седяха няколко часа в училищата, казваха си приказката на децата и си отиваха. Учениците пък, понеже инерцията е естественото свойство на телата да запазват положението си, нямаха нищо против да не ги занимават с разни досадни неща като математика, която да развива

способността им да мислят, литература, която да ги учи да вникват по-добре в същността на нещата, естествени науки някакви, истории, философии и други всякакви простотии. Книги да четат малоумни и прочие...

Този порочен кръг даде бърз резултат. Започна да се формира цяло поколение българи, разчитащи повече на инстинктите си, а не на интелигентността, с ценностна система все едно извадена от кофата за боклук.

Имаше още няколко такива кръга. Един беше свързан с унищожаването на земеделието, защото някакви чужди лобита бяха метнали малко кинти на продажните политичета от началото на Великия преход - на кого да си позатвори очите, на кого, за да вкара някое и друго законче - и като резултат в една от най-плодородните европейски страни от чужбина започнаха да се внасят зеленчуци и плодове, което щеше да е голям майтап, ако не беше тъжно и страшно. А всъщност грам не ги белеше фара чуждите лобита за българския пазар, ама какво пък толкова, щом като така лесно им минаваше номерът.

Селата започнаха да се обезлюдяват. Като няма земеделие, какво да правят там хората, освен да се занимават с балканска медитация, която се изразяваше в пиене на по два литра шльокавица на ден и вървеше с бонус ранна смърт от цироза, инфаркт и инсулт, което си беше добре дошло, защото да преживяваш с пенсията се бе превърнало направо в екстремно занимание. Не беше оферта да си пенсионер в България. Не че имаше читави други оферти, но това, да си пенсионер, вече бе прекалено.

Другият или по-скоро другите бяха свързани с икономиката и бяха низ от много навързани едно за друго по-малки порочни кръгчета, които бавно (понякога и доста бързо) съсипваха родната икономика и възможностите за правене на нещо градивно. Да се справиш с бюрокрацията и администрацията бе невъзможно, там нещата се намираха още в шейсетте, а и не се виждаше тенденция да мръднат напред. А и никой не си даваше и зор, чиновниците се бяха окопали и се радваха на неоправдано високите си заплати и на властта си над хората, които се осмеляваха да ги занимават с някакви си свои приумици и проблеми.

Всеки се спасяваше поединично, тъжното беше, че това важеше и за политичетата. Те имаха една цел - за четири години да направят гуша и да се сдобият с контакти, за да врътнат някой доходен бизнес... А на хората и на държавата им, ами майната им на хората и на държавата им. Все някак щяха да се оправят, пет века са живели под шапката, не, под феса на султана, сега с една демокрация да не се оправят...

Народът започна стратегически да се изтегля, защото не ставаше така вече да се живее. Някои силно вярваха, че за няколко години след Десети ноември ще живнат нещата, ето как си стъпваха на краката някои държави от бившия социалистически блок. Но като минаха тези години и всичко продължаваше да си ебава мамата в геометрична прогресия, тези хора се сдухаха и започнаха да напускат родината. Отиваха в държави, където имаше правила, които се спазваха, и човек имаше шансове, ако бачка, да живее нормален и достоен живот, а не да се върти в месомелачката, в която се беше превърнала България, тоест в една безконечна борба за оцеляване, където думите „ сигурност “ и „ спокойствие “ вече не съществуваха.

Промяната дойде, когато един човек, един-единствен човек не можа да се качи на самолета, който трябваше да го отнесе в Америките. Не си изпусна полета, просто не можа да се качи. Седнал на куфара си, гледаше заминаващите млади и не толкова млади хора и си мислеше, че има нещо фундаментално грешно в цялата схема. Не че ги съдеше, напротив, много добре ги разбираше, нали и на него билетът за самолета му беше в джоба. Обаче трябваше да има и друг начин. Не да се спасяваш, защото средата е враждебна към теб и не ти дава шансове, мислеше той, а да пробваш наистина да успееш, за да промениш самата среда. Цяла кутия цигари изпуши, наблюдавайки как пред очите му изтича цветът на България. Видя много свои приятели, и те като него с двете висши и с трите езика... А какво би се случило, ако с политика се хванат млади и необременени експерти, които рязко и експедитивно да вдигнат държавата на крака, да я изправят, за разнообразие от общоприетото, без да мислят за своето обогатяване на този етап от живота си. Идеалистично ли беше това, невъзможно ли беше?...

Оказа се възможно. Много трудно, но напълно възможно. Отне години, едвам спечелиха изборите, но после всичко пое друг ход. Техният модел стана пример за подражание на държавниците в много страни, наричаха го с голямо уважение „ българският модел “. Уважението идваше не единствено от направеното, идваше и от това, че моделът беше универсален и можеше да бъде приложен навсякъде. Болеше много в началото, когато се режеха връзките на мафията и на бизнеса с политиката, но само това беше начинът. Иначе нямаше шанс. Задължително условие беше да има желязна полиция, прокуратура и съдебна система. По едно време почти всички стари кадри бяха сменени, защото с тях не ставаше, много лоши навици имаха и само пречеха. Препълниха се затворите с корумпирани полицаи, с дилъри, схемаджии, рекетьори, „застрахователи“ и всякакви други модели престъпници, а в България имаше по много от всичките. Когато започнаха да падат и главите на политици, тогава се видя, че нещо действително се променя, и хората наистина повярваха в новата политическа сила, която беше създал Човека, който не можа да замине.

Болезнено бавно икономическата ситуация се нормализира и икономиката тръгна нагоре. Имаше много провали и грешки, но въз основа на тях се правеха изводи и се коригираше курсът. Болната здравна система оздравя. Земеделието и животновъдството живнаха и разцъфнаха, почти цялата земя вече се обработваше, пазарът се заля от качествена продукция, а износът придоби невиждан размер.

Наляха се много пари в образованието и културата и това даде много добър резултат. Цялата нация се почувства едно цяло, придоби самочувствие и усещане за обща кауза и това бързо си пролича. За няколко години от място, от което само можеше да си тръгнеш, освен ако не ти се занимаваше с врътки, далавери и престъпления, България се превърна в прекрасна държава, която, макар и с по-нисък стандарт от по-западните си съседи по континент, показваше ясна тенденция, че с този темп на развитие скоро ще ги задмине. Емигрантите започнаха да се връщат и бързо се включиха във възстановяването на родината, ползвайки опита (естествено само положителния), който бяха придобили навън.

Из „Българският модел “

ПЕТЪР:

От години Петър Иванов не заключваше вратата на колата си, нито на двора на къщата. Престъпността беше почти нулева, а който сгафеше нещо, все пак няма общество без престъпления, дори и в рая сигурно се случва някой ангел да тафне нещо или да се посбие, та който сгафеше, много бързо биваше разкрит и наказан. Полиция и съд си вършеха работата безупречно. След реформите всичко се бе променило.

Някъде по това време Човека, който не успя да замине, се срещна с Петър на една от студентските конференции, на която беше поканен като гост-лектор. Здравичкият младеж го впечатли с будните си и точни въпроси, които му зададе на чаша вино след официалната програма. През последните години Човека беше свикнал да открива потенциала у хората, доказал бе многократно, че това го умее, все пак беше съставил първото наистина успешно правителство в страната, което за разлика от предишните действително беше вършило работа с фокус върху държавните, а не върху партийните и индивидуалните интереси. Видя много в Петър, който по това време вече завършваше втори курс, след като лесно беше изтеглил безлихвен заем, с който бе успял да плати обучението си. Много му хареса този младеж. Точно такива хора му трябваха - млади, интелигентни и най-важното - с нестандартна и бърза мисъл. Не беше трудно да го привлече към каузата си, всъщност Петър се нави още на третото изречение, и така Човека му стана ментор.

Пешо напусна работата си, бачкаше почасово в студентската библиотека, но парите му стигаха, защото бизнесът на родителите му се разрастваше и те му помагаха, всъщност всеки читав бизнес се разрастваше вече по това време, защото покупателната способност на хората растеше и всеки по-предприемчив човек имаше реални шансове да живее много добре и по-важното - да печели прилично. С наставленията на новия си ментор Петър започна бързо да израства, защото сега теоретичната подготовка, която получаваше в Университета, се подсилваше от практическия опит и примерите. Взе две години за една и бързо се дипломира с отличие. Следващите няколко години работеше плътно с ментора си, който внимателно го шлифоваше и го насочваше в посока, в която смяташе, че младежът ще разгърне най-пълноценно потенциала си.

След това Петър очаквано стана депутат и се включи в политическия живот на страната изключително ефективно. Буквално за месеци името му стана фактор и дори доста по-възрастни от него колеги се вслушваха в думите му.

Иначе си остана същият пич, ходеше да си порка по баровете на „Шишман“ и околностите, които бяха пълни с усмихнати и щастливи млади и не толкова млади хора. Живееше на един таван наблизо, а някъде към края на първия си мандат на едно транспарти в планината се запозна с Татяна, която не след дълго му стана съпруга и му роди три деца.

Точно тях, тези три деца, сега отиваше да прибере Петър. Те си играеха сами заедно с другите деца от Квартала в една близка градинка, но беше време да тръгват, защото им предстоеше приятна крайморска разходка с фамилния кемпер. Първо обаче щяха да се отбият при негов стар приятел, който живееше на юг.

ИВАЙЛО:

Иво не се чувстваше по-различен човек, откакто бе станал милиардер. Продължаваше да обича същите неща както преди - да се рови в двигателя на някоя от колите, целият омазан в масло, да си играе с децата си, докато жена му ги гледа усмихната, да си порка бири с господин депутата Петър, писателя Михаил и с даскала Антон в някоя квартална градинка, както някога, което и всъщност нерядко правеха.

И сам не разбра кога мина първия си милиард. Всичко беше започнало като на шега. Тъкмо беше завършил, когато интернет започна да влиза във всеки дом. Първо направи няколко програмки, имаше склонност към програмирането, после се насочи към компютърните игри и не след дълго събра мощен екип от ентусиасти, с чиято помощ за нула време буквално разби световния пазар на няколко пъти. Големите кинти дойдоха, когато направиха браузърна игра, в която китайците направо се влюбиха. И тогава парите потекоха.

Оттогава вече нямаше спирка и това постави началото на българската Силициева долина. Иво си беше момче от Квартала и парите не го променяха, няколко бона на месец му стигаха да живее супернормално, ходеше през месец-два на почивка в чужбина и като цяло почти всичко реинвестираше. Така се роди един от най-големите в света стартъп ускорители и потокът от пари вече се превърна в река. Програми, социални мрежи, приложения за смартфони, дори и Иво вече не знаеше в колко компании има участие, но не му и пукаше особено много.

Много пари инвестираше и в образованието и така България стана една от страните с най-добра връзка между бизнеса и университетите. Това го правеха заедно с Петър - той вкарваше за гласуване подходящи закони, а след това Иво вземаше на работа студенти и дипломанти. Не съществуваха вече някакви недомислици като тази например да учиш и да не си сигурен какво и въобще дали след това ще работиш. Всъщност Университетът наскоро бе влязъл в световния топ десет на най-престижните висши училища и в него кандидатстваха младежи от цял свят.

В действителност този факт не се отнасяше само за Университета, напоследък множество хора от Америка, Канада, Италия, Англия, Испания кандидатстваха за българска карта, която им даваше право да работят и да живеят на територията на България, но това е отделна история.

МИХАИЛ:

Литературният критик бягаше през площадката пред хотела, а Михаил го следваше. Тъпото копеле беше направило голямата грешка да заяви на самбиста, че книгите му не са литература, това беше казал малоумникът. И сега Мишо, който както винаги беше леко пиян, го гонеше, за да му нашока репата. Нямаше да го бие много, нямаше да има „Облакът атлас“ моменти, максимум да му отвърти няколко шамара, това беше планът, но винаги откачаше, когато някой псевдоинтелектуален чекиджия тръгнеше да му обяснява какво било литература и какво не. Последно беше бутнал в басейна някаква тъпа овца, изрекла хипертъпотия от сорта на „енергийноинформационната плътност“. Алооу, този начин на мислене и говорене остана в старото образование, онова образование, което беше предназначено да ти измие мозъка, а не да те научи да разсъждаваш. Най-обичаше глупави и самовлюбени хора, принадлежащи към дребнички, затворени и самохаресващи се общества, да му правят оценки.

Догони глупака, подсече го и се засмя, когато след доста неуспешен лупинг критикът се приземи в една леха с рози. Толкова жалко изглеждаше, че се отказа да го шамари. Обърна се и тръгна към хотела, където партито всъщност беше в негова чест.

АНТОН:

Тонката се усмихна, когато чу какво казва студентката на приятелката си. Бяха седнали на една пейка зад него, но не го виждаха, защото между тях имаше гъст розов храст.

- Той е уникален, всички мадами са влюбени в него. Единственият човек в света е, който е професор по философия и същевременно световен шампион по тайбокс. Уникален човек, има невероятно чувство за хумор, трябва да го чуеш само как приказва. Половината време е в София и изнася лекции тук, през другото време живее в имението си в Тайланд, където е семейството му, женен е за местна мацка, имат две деца. Там пише трудовете си и тренира. Аз смятам тези дни да се пробвам, не мога да мисля за друго, направо полудявам...

Тонката поклати глава, пак се засмя, отхапа от сандвича си и отново се зачете в книгата, която държеше. Беше „Малки богове“ на Пратчет, сигурно за петдесети път я четеше и не можеше да й се насити. Всеки път откриваше нови и нови неща, ненапразно сър Тери му беше любимият писател. Той все пак е най-великият и най-истинският философ.

ЗДРАВКО:

„Добре работят тези нови италиански работници“, мислеше си Здравко, докато яздеше огромния кон от немска порода, който специално си беше поръчал, защото повечето местни кончета се озъбваха, когато ги яздеше, а пък и под него изглеждаха като понита. Този обаче беше идеален, тамън по мярка му идваше. Още от дете си беше мечтал да язди така из ранчото и ето че сега мечтата му се бе сбъднала. Съвсем различно беше да яздиш, много по-яко, отколкото да бръмчиш с някой джип.

След десетина минути езда стигна до тентата, под чиято сянка завари брат си да разговаря на френски с няколкото новопостъпили агрономи, които бяха наели, защото определено разбираха от лозя, а на тях всеки нов опит или рационализация им бяха добре дошли. Все пак не се гледаха толкова лесно хиляди декари лозя.

- Брат ми, наред ли е всичко? - попита Здравко, без да слиза от коня, и кимна за поздрав на французите.

Брат му се изправи и за малко да събори тентата, беше все пак над два метра, но се усети и се приведе в последния момент. Французите се разсмяха, но в смеха им се долавяше страхопочитание, защото дори и сега, след няколко седмици работа в това огромно стопанство, още се стъписваха от размерите и външния вид на братята. Повече приличаха на борци от най-тежката категория или на опасни бандити, но не можеше да се отрече, че бяха изумително добри фермери и бизнесмени. Все пак продукцията им се беше прочула из цял свят.

- Всичко е наред, Здравец, говорим си тук с тези любезни господа дали да не сменим схемата на капковото напояване, защото тази година количеството на валежите е нехарактерно за сезона. Какво мислиш по този казус?

- Доверявам се на опита ти, братко, действай по твоя преценка. Искам обаче догодина на изложенията за вино да вземем повече медали от тази, нали сме се разбрали!

- И аз така искам, и аз така искам. Мисля и че несъмнено ще успеем. - Каза нещо на френски и агрономите енергично закимаха. - Ето и господа агрономите потвърдиха.

- Много добре - усмихна се Здравко и на тази светлина малко заприлича на Арнолд Шварценегер. - Сотир къде е, не ми вдигна преди малко?

- В града е, има лекция в Земеделския университет, сряда е.

- Ааааа, бях забравил, че пак започна да преподава.

- Нищо, довечера със сигурност ще е тук, нали даваме прием в комплекса.

Здравко кимна и продължи обхода си на лозята. На връщане мина през зеленчуковите градини и през горичките с овошки. Навсякъде кипеше усилен труд, дори отнякъде се чуваше песен, не беше на български, беше май на испански. Добре че бяха тези испанци и италианци, защото напоследък беше трудно да намериш българи да работят на тези пари. Добре се справяха гастарбайтерите, много беше доволен, дори беше решил да наеме още неколкостотин за заводите.

(Няколко часа по-късно)

Тримата братя стояха един до друг и наблюдаваха как слънцето красиво залязва над сякаш безкрайните им лозя. Зад тях тихо звучеше Дебюси, любимият композитор на Здравко. Приемът не беше голям, бяха се събрали само стотина души.

Здравко отпи от виното, което беше от собствената продукция, и примлясна със задоволство. От една от близките маси се чуваше познат смях. До няколко красиви дами и цял куп деца седеше политикът Петър Иванов, който преди лятната си почивка се беше отбил да го види. Близо до Петър Здравко разпозна и лицата на неговите вечни приятели. Единият беше професорът - по философия ли беше, по социология ли, не му помнеше името, - който беше и някаква нинджа. До него широко се усмихваше най-богатият българин, неговото име го знаеше, всички го знаеха всъщност, Ивайло се казваше, а на края на масата точно в този момент лудият писател и пияница Михаил, бурно жестикулирайки, разпалено разказваше някаква явно много забавна история, защото всички на масата се заливаха от смях.

Здравко прегърна братята си през раменете и им каза:

- Скъпи братя, елате да ви запозная с мой любим другар от казармата. - Усмихна се, спомняйки си първата им среща. - Имаме незабравими спомени заедно...

Content

Андрей Велков
Хроники на звеното
(книга втора от "Български психар")

За автора

Първа страница от доклад на завеждащия операции на Балканите до началник-отдел „Източна Европа “

Интерлюдия - В главата на Петър

Първа глава - Варела и пеперудите

Втора глава - Да пребиеш присмехулник

Трета глава - За мечките и хората

Четвърта глава - Здрасти на оръжията

Пета глава - Полет над „Щъркелово гнездо“

Шеста глава - Токата и фуга за кукри и киселина в до мажор

Седма глава - Фрас, или никога повече тъпота

Осма глава - Нещо ново на Западния фронт

Финал 4 - Психарите отлитат на юг

Финал 5 - Зомбитата и Градът

Финал 6 - Другата България