Ръсел Блейк

Ръкописът на Войнич

Исус ѝ рече: Аз съм възкресението и животът; който вярва в Мене, ако и да умре, ще живее.

Йоан 11:25

Пролог

2,38 ч., ПРЕДИ ДВЕ СЕДМИЦИ

АБАТСТВО "СВЕТИ ПЕТЪР ОТ АБЪТСБЪРИ“

ДОРСЕТ, АНГЛИЯ

Огряно от луната, абатството излъчваше почти неземно сияние сред змиевидните кълба мъгла, които се стелеха над околността. Средновековните сгради бяха синкавосиви в призрачната лунна светлина и обграждащата ги растителност изглеждаше черна. Тишина. Дълги часове оставаха до момента, когато абатството щеше да се оживи, и само една бледа крушка, сгушена в ръждясалата стара лампа над масивния каменен портал, издаваше, че сградите са обитаеми.

В далечината излая куче, но гърленият му глас бързо затихна в гъстата мъгла.

В единия край на двора очукан тухлен кладенец, похабен от времето и отдавна излязъл от употреба, се сливаше с пейзажа. За разлика от него, часовоят, въоръжен с пистолет "Зиг Зауер 228“, който стоеше облегнат на зида, изглеждаше в крещящ контраст с обстановката.

Разяденото гърло на кладенеца, потънало в избуяли храсти и бурени, на практика беше невидимо. Това беше поредната от хиляди лишени от събития нощи, в които стражът, облечен с тъмен военен камуфлаж, стоеше на самотния си караул. С годините бе свалил гарда. Оправдаваше го фактът, че нямаше за какво да е толкова бдителен, като се изключи някоя лисица или язовец, които изшумоляваха наблизо от време на време. Дори тогава въоръженият мъж не полагаше усилие да прогони косматия натрапник.

Живей и остави другите да живеят.

Дори да съществуваше по-скучен и безметежен караул, часовоят не беше чувал за него. При все това той цял живот бе обучаван да е ревностен пазител на забранените тайни на абатството и никога нямаше да напусне поста, макар да смяташе присъствието си за безсмислено.

Задълженията му бяха прости и ясни – да стои по цяла нощ нащрек до този таен вход към подземието на абатството. Въпреки че понякога се питаше защо и от какво изобщо е необходимо да го пази, той знаеше, че ако прояви нехайство към тази простичка задача, го очаква жестоко наказание в средновековен стил (някои неща оставаха непроменени през вековете). Служеше най-напред на Бога, а след Него – на Ордена, а Орденът проявяваше мъдрост във всичките си повели, дори когато той самият не ги разбираше съвсем. Ролята на часовоя бе да изпълнява каквото му се каже – и затова стоеше по средата на нищото и чакаше да не се случи нищо, както не се бе случвало столетия наред.

Заповедта да стои и да бди идваше от най-високо ниво, затова всяка нощ в продължение на близо десетилетие той стоеше на поста и като мнозина от предците си изпълняваше безпрекословно своя дълг в бенедиктинския манастир от единайсети век.

* * *

С черни военни панталони, парашутистки кубинки с гумени подметки и леко черно яке нападателят се движеше безшумно през храсталака – на практика невидим в тъмното. Лесно беше изключил сензорите за движение около оградата, предварително знаеше къде са скрити и на каква честота работят.

Часовоят най-сетне бе седнал на обичайното си място – на старата каменна пейка срещу тухления вход, и сега тайно слушаше музика от айпода си, като барабанеше с пръсти в ритъм. Не забеляза нападателя, който бързо се приближи отзад със спринцовка в ръка. В последния момент усети нещо и понечи да се обърне, но беше твърде късно – иглата се заби във врата и с едно рязко натискане на буталото течността проникна във вените му.

Зениците му се разшириха, очите му се замъглиха и той безболезнено изгуби съзнание, а нападателят почти нежно положи главата му на земята, когато тялото се свлече надолу. След като се огледа, за да се увери, че моментната схватка не е събудила никого в абатството, натрапникът затвори клепачите на стража, за да не изсъхнат очите му през единия час, който щеше да прекара в страната на сънищата. Дори след изненадващата атака, часовоят изглеждаше спокоен, макар че на лицето му личеше известна изненада.

Нападателят огледа неподвижното тяло. Какво главоболие ще имаш, когато се събудиш… изобщо не ти завиждам.

След като се увери, че часовоят е обезвреден, извади един вързоп от плътно прилепващата за гърба му раница и закачи за здравата напречна греда на кладенеца черен карабинер с анодизирано покритие и въже. После се пъхна в храстите, за да вземе друга раница с екипировка. Прехвърли се над порутената стена на кладенеца и се спусна двайсет метра надолу в черния като мастило мрак.

* * *

На дъното на шахтата нападателят се залюля и се прехвърли в един проход, чийто отвор зееше в стената на кладенеца. Приземи се безшумно на каменния под и бързо се огледа.

Стотици скелети стояха като безмълвна стража в нишите покрай тясната крипта, всички – обърнати с лице към входа, където стоеше неканеният гост. Легион от неми часовои, безгласни посрещачи на всеки, дръзнал да наруши спокойствието на свещената гробница. Духовете на хилядолетните останки не предизвикаха реакция върху закритото с маска лице на натрапника, който добре познаваше лицето на смъртта. Макар да не можеше да нарече зловещата фигура с косата приятелка, забулената в черно жътварка, отнесла живота на толкова много несретници, не му бе непозната.

Нападателят внимателно мина покрай скелетите на отдавна мъртви духовници привлечен от мисия, далеч по-важна от туристическата обиколка в преддверията на чистилището.

Очилата за нощно виждане "Тракър 1x24NV"неутрализираха мрака във влажната подземна камера. Показваха му всичко, озарено в зелено сияние с почти толкова подробности, колкото, ако помещението беше осветено с факлите, поставени в закрепените на стената железни поставки, които бяха зацапали с черни петна от сажди каменния таван. Покойниците нямаха голяма нужда от съвременни удобства като електричество и древните обичаи все още действаха най-добре в царството на смъртта.

Единственият шум, който се чуваше освен въздушното течение в галериите, бяха шумоленето на някой и друг заблуден плъх между костите и тихите стъпки на неканения гост, промъкващ се бързо към забранената цел – легендарната Камера на Свитъка. Подготовката за това среднощно приключение включваше запаметяване на разположението на помещенията в оцелелите сгради на абатството и на лабиринта от катакомби отдолу. Камерата се намираше точно сто двайсет и два метра под отвора на пресъхналия кладенец, осигуряващ вентилация и достъп до подземието – факт от жизнено значение сега, след като тайното скривалище бе осквернено.

Най-трудната част от операцията според предварителната информация щеше да бъде проникването в самата Камера. Тя се охраняваше от двама стражи – един пред вратата и един от вътрешната ѝ страна. За директно нападение и дума не можеше да става – при най-малкия шум вътрешният часовой щеше да вдигне тревога, дори нападателят да се справи със стоящия отвън. За проникване до пословично непристъпното помещение трябваше да се използва по-добър подход, макар и за това да бе нужен немалко късмет.

След внимателно разглеждане на почти невъзможните за набавяне древни скици натрапникът бе открил друг начин да проникне в Камерата – начин, за който часовоите и монасите едва ли подозираха.

Много бързо щеше да стане ясно дали тази стратегия е печеливша или губеща.

* * *

Камерата на Свитъка бе малко помещение, прецизно проектирано и построено изцяло от каменни блокове, мъчително издялани в една близка кариера. Четири на три метра – без нито сантиметър разминаване никъде. Скромното обзавеждане се състоеше от един разскърцан стол и ръчно резбована каменна маса, долепена до стената най-близо до входа. Върху тази грубо одялана повърхност имаше един-единствен цилиндричен предмет с височина петнайсет сантиметра, който приличаше на обикновен термос – с тази разлика, че едва ли някой би направил подобен съд за течности от дъбова дървесина и алабастър и би го украсил с грубо гравирани християнски символи и зловещи предупреждения на латински.

Единственият човек в стаята бе висок мъж, също облечен в камуфлажното облекло, предпочитано от охранителите на абатството. Неподвижното му тяло беше осветено от фенер на батерии, поставен на ръба на масата. Дремеше с глава, отпусната върху гърдите, и от време на време похъркването му нарушаваше тишината в стаята. Беше младеж на не повече от двайсет и пет, с гъста брада и голям белег с формата на кръст на челото. Този часовой също бе въоръжен с пистолет "Зиг Зауер“, крещящ анахронизъм предвид предназначението на помещението и монашеското естество на абатството.

Една грубо издялана каменна решетка близо до тавана, на около два метра от задрямалия мъж, се премести с няколко сантиметра. Тежеше около петдесет килограма, но въпреки това се плъзна настрани, без дори да изстърже върху древните камъни. Спящият страж не помръдна.

Нападателят изпълзя от прокопания на ръка тунел и се спусна леко в Камерата. Приклекна, вгледа се изпитателно в кръста върху челото на часовоя, после – в клепачите му, търсейки признак на разбуждане.

След като се увери, че стражът не е непосредствена опасност, безшумният нашественик насочи вниманието си към цилиндричния предмет на масата на две крачки от него. Предвид това, което съдържаше, кутията изглеждаше доста невзрачна. Фактът, че предварителната информация се оказа точна, бе почти разочароващ – нямаше сложни механизми като във филмите за Индиана Джонс, нямаше средновековни ключалки с комбинации. Нищо – само този похъркващ часовой. Но пък основната цел на тази мисия бе да е успешна.

Нападателят се приближи безшумно като котка с друга спринцовка в ръка.

Една разхлабена плоча изскърца под краката му. Часовоят се стресна и се събуди. Нападателят скочи напред със спринцовката, но стражът беше по-бърз от онзи при кладенеца – дръпна се навреме, за да избегне иглата, и се завъртя към нападателя, като се опитваше да се отърси от съня. Опита да извади пистолета си, но нашественикът го изрита в ръката толкова силно, че се чу изпукването на счупени кости. Часовоят изкрещя от болка и сковано замахна със здравата си ръка. Не толкова сръчен в близък бой, колкото противника си. Нападателят избегна непохватната атака и нанесе три последователни удара – в слънчевия сплит, в трахеята и в брадичката на високия младеж. Ударът в гърлото го парализира, той се олюля назад, блъсна се във вратата със силно издумкване и се свлече на земята.

Виковете и ударът на тялото в тежката врата привлякоха вниманието на стража от външната страна и тракането на ключовете му в ключалката проехтя във вече притихналата Камера, заедно с предупредителните му крясъци към абатството горе.

Дотук с потайността. Нападателят грабна цилиндричната кутия и бързо я набута в раничката си. Пъхна се във вентилационната шахта и отново намести каменната решетка.

Вратата на Камерата помръдна, но тялото на лежащия в безсъзнание пазач пречеше да се отвори. След броени мигове отвън я напънаха още мъже и най-сетне тя неохотно се открехна. С откритието, че кутията е изчезнала, в помещението настъпи смаяно мълчание. Немислимото се беше случило след векове на бдения. Стаята беше заключена, стражът – обезвреден, и цилиндърът – откраднат, но в Камерата нямаше никой друг. Как беше възможно?

Един от монасите забеляза купчинка прах близо до каменния перваз, на който бе стоял Свитъкът. С треперещ пръст проследи пътя нагоре по стената към тавана и най-сетне посочи вентилационния отвор. Нададе вик и половината мъже хукнаха навън по коридора, а другите скочиха да отместят каменната решетка, запречваща черната като катран шахта.

* * *

Нападателят се плъзгаше бързо и безшумно в ниската галерия върху тънка дъска от фибростъкло, в чиито четири ъгъла бяха монтирани гумени колелца – един вид опростен скейтборд. Фиксирането на второ въже за рапел се бе оказало добра идея – премина цялата двайсет и пет метрова галерия за секунди, като се издърпваше с помощта на импровизираната количка. Въжето помагаше и да не обърка пътя в катакомбите. По средата галерията се разделяше на три, но сега нямаше колебание по кое разклонение да поеме.

Тропането на стражите, излизащи от Камерата, ехтеше в прохода, където крадецът се бе приземил след спускането си в кладенеца. С помощта на очилата за нощно виждане лесно намери сбруята, висяща пред отвора, и с отработено движение я надяна и закопча. Изкачването обратно през тясната шахта му отне няколко минути на енергични и целеустремени усилия. Шумът от преследвачите, суетящи се из тунелите долу, му вдъхна допълнително сили и той измина последните пет-шест метра за няколко секунди точно когато те достигнаха долната част на шахтата и закрещяха от гняв и безсилие. В празния отвес екнаха гърмежи, по стените на кладенеца зачаткаха куршуми, но беше късно.

Почти невидим, крадецът претича около триста метра през храсталака до една полянка – старо гробище, вероятно за прислугата на абата или на отдавна измряла селска фамилия. Погледна назад към абатството, което сега бе цялото осветено – от всеки прозорец в мрака струеше светлина. Трескавият рев на автомобилни двигатели раздираше тихата нощ над мъгливата пустош.

Идеално. Шумът щеше да заглуши бръмченето на возилото, с което крадецът се канеше да избяга – черен мотоциклет "Мото-Гуци Стелвио NTX“, който чакаше скрит зад един от очуканите надгробни паметници.

Той натисна стартера и големият мотор заръмжа. Крадецът провери дали раницата е добре затворена и закопчана на гърба му. Не можеше да си позволи да изгуби цилиндъра някъде из английските полета.

Съдържанието бе твърде ценно, за да рискува толкова глупава грешка. Ако се вярва на легендата, кутията съдържаше ключа за най-важната тайна в света – тайна, която може да преобърне хода на историята.

Облеченият в черно крадец даде газ и хвърляйки камъчета изпод гумите, мотоциклетът с рев изчезна в нощта.

1

ДНЕС

ПЪТЯТ ЗА ЛУКА, ИТАЛИЯ

Доктор Стивън Арчър Крос имаше много лош ден.

Мобилният му телефон в поставката на таблото зазвъня точно когато той за малко не заби луксозното си порше кабриолет от 2009 г. в движещото се пред него рено, което спря рязко заради някакъв едва влачещ се фолксваген "Вестфалия“, покрит с избелели лепенки. Шофьорите зад него набиха спирачки и гневно надуха клаксоните, сякаш нарочно се е наговорил със собствениците на реното и очукания микробус отпред. Стивън караше със смъкнат гюрук и чувстваше сърдитите им погледи в тила си, докато чакаше възможност да изпревари хипарите.

Накрая един от шофьорите зад него се смили и му даде знак да кара. Стивън даде мигач и заобиколи блокираните автомобили, за да се присъедини към дългата върволица от зяпачи, злорадстващи над съдбата на още един нещастник на пътя. Висок мъж с къдрава кафява коса и избеляла тениска на рок групата "Грейтфул Дед“, стоеше на банкета и разпалено говореше нещо по мобилния си телефон. По изражението му личеше, че не му се случва за първи път фолксвагенът да го изостави на пътя.

Стивън даде газ и подмина задръстването, като погледна електронния часовник на таблото, докато сменяше скоростите. Видя за миг отражението си в огледалото – вятърът рошеше светлокестенявата му коса над ситните бръчици, започнали да се появяват по загорялата от слънцето кожа около кафявите му очи. Не беше зле за четиридесет и пет годишен мъж, помисли си, особено като се има предвид какво бе преживял.

Пътят пред него се разчисти и скоро той вече караше със сто и двайсет. След като преодоля временното затруднение с трафика, Стивън насочи вниманието си към телефона и пропуснатото обаждане.

Натисна копчето за набиране. Обади се секретарката му Гуен.

– Алооу – каза с британски акцент, йоркширският ѝ произход личеше дори само от една дума.

– Извинявай, не можах да вдигна. Бях малко зает.

– Колко зает може да си в ден като днешния?

– Ще се изненадаш колко много неща правя. Казвай какво става.

– Преди няколко минути получих много странно обаждане. Един господин настояваше спешно да говори с теб.

– Аха… представи ли се?

– Уинстън Туейн. Говори ли ти нещо?

Стивън се опита да си спомни кой може да е този Туейн. Звучеше му познато, дори имаше чувството, че е от категорията "много важни“, но след като разрови паметта си за няколко секунди, не се сети за нищо конкретно. Но това не беше гаранция – напоследък беше доста разсеян, още откакто…

Не, да не мисли сега за тези неща!

– Не ми говори нищо. Какво искаше? – попита той.

– Било въпрос от изключителна важност.

– Изключителна, а? Хубаво. Дай ми номера.

– Не остави. Каза, че пак ще се обади. Звучеше като янки. Мисля, че се обаждаше от чужбина.

Стивън се замисли над думите на Гуен – повечето хора, които се обаждаха по "въпроси от изключителна важност“, обикновено оставяха номер за обратна връзка. Особено онези от Щатите, ако предположението на секретарката му беше правилно. А тя обикновено беше права за тези неща. Гуен управляваше офиса от самото начало на софтуерния му бизнес преди три години и половина. Имаше обезпокоителната способност да преценява хората и рядко грешеше.

– Настъпи неловко мълчание.

– Все още ли смяташ да скачаш? – попита Гуен.

– Да.

– Да скочиш от напълно изряден самолет?

– Точно така.

– И да падаш с десет метра в секунда, със скоростта на…

– Стига. Трябва да затварям – сряза я Стивън.

– Ами, чао тогава и запомни: който високо лети…

Гуен затвори.

Докато криволичеше между колите по магистралата за Лука – град на около половин час северозападно от Флоренция, Стивън изведнъж си спомни името Уинстън Туейн.

– Проклятие – измърмори.

Уинстън Туейн.

Вероятно най-авторитетният криптолог в света.

2

ПРЕДИ 30 МЕСЕЦА

30 КИЛОМЕТРА ЮЖНО ОТ ФЛОРЕНЦИЯ

Живописната тосканска селска къща изглеждаше сякаш блести под яркото обедно слънце, жълтокафявите тонове на стените се сливаха със зеленината и покафенелите треви на околните ниви и създаваха илюзия, че плава сред ръждиво-зеленикаво море.

Двама души стояха тихо прегърнати върху извитата каменна алея отпред. Лек ветрец носеше от близката плевня аромат на сено, примесен с миризма на чесън от близките кухни. Никой от двамата не обръщаше внимание на уханията. Целуваха се като младоженци, макар да не бяха – откакто се врекоха във вярност, бяха минали три години, но за всеки страничен наблюдател изглеждаха като тийнейджъри, опиянени от могъщата магия на първата любов.

Жената се дръпна, тръсна кестенявата си коса и я събра на опашка с ластика, който носеше на китката си. Мъжът я задържа с изпънати напред ръце, сякаш се опитваше да запомни всеки детайл от лицето ѝ, после я придърпа към себе си и я прегърна. Отново се целунаха за миг, който продължи цяла вечност.

Антония погледна часовника си.

– О, Стивън! Закъснявам, както винаги. Това вече наистина е за последно. Трябва да вървя!

– Защо ме изоставяш? – попита той с театрален маниер.

– Caro mio[1], разделяме се само за един уикенд. Освен това можеше да дойдеш, но се отказа в последния момент. Ти с твоето хоби! Прекалено си зает, за да задоволиш едно момиче, затова се налага да търся и други развлечения – оплака се тя. Говореше перфектен английски, макар и с изразен музикален италиански акцент.

– Иска ми се да можех да дойда, но организирах тази среща преди седмица и нямаше как да я отменя. Трябваше ми цяла година, за да убедя дъртака за продажбата, а може всеки момент да размисли. Знаеш, че искам да дойда с теб.

– Si, si[2], знам. Е, добре тогава, ще бъдем само аз и чичо ми… може би и чистачът на басейна.

Стивън знаеше, че това е шега. Чичото на Антония – Данте, притежаваше истински дворец на половин час южно от Венеция, плюс две "хижичи"с по десет спални – една в Кианти, близо до Неапол, и една на брега на езерото Лугано. За празненството по повод седемдесет и петия му рожден ден несъмнено щяха да дойдат десетки роднини плюс всякакви величия – от държавни глави до останалите живи от "Бийтълс“, за да почетат поредната изминала една година от жизнения път на достолепния старец. Стивън не би се изненадал, ако след като се върне, Антония му каже, че и самият папа се е отбил инцидентно, за да пожелае дълъг живот на Данте.

– Опитай се да се забавляваш. Знам колко досаден може да е Данте – заяде се той, напълно съзнавайки, че уикендът ще е неспирен гуляй. – Може пък да взема влака и да те изненадам. Надявам се, че тази среща няма да прерасне в неколкодневни преговори, но нали знаеш как е в Италия…

– Да, да. Поне имам интернет. Ще туитна, за да ти кажа как върви партито.

– Не бих имал нищо против аз да те туитна още веднъж, преди да тръгнеш – контрира Стивън.

– И на мен ми се иска, но трябва вече да вървя. Наистина. – Тя го издърпа до колата. – Ciao, amorе![3] Ще се видим след няколко дни.

Антония целуна Стивън по устните за последен път, после отвори вратата на сребристото ауди ТТ. Не можеше да не забележи колко перфектно изглеждат стегнатите ѝ леко мускулести крака, докато се качваше в колата и модната ѝ къса пола се вдигна нагоре. Двигателят забръмча и тя затвори вратата, махна му през матовото стъкло и включи на скорост.

Стивън изчака, докато малката кола се спусне по алеята и продължи по тясната павирана ивица, която в този селски район се водеше за шосе. Антония даде газ, сякаш бягаше от самия дявол. Умерена скорост за нея. Ревът на мотора се чуваше в далечината още цяла минута, преди спокойствието отново да завладее околността.

Щастливец си ти, Стивън!

Така беше. Преди три години двамата с Антония се бяха отказали от трескавото преследване на кариера и се зарекоха да направят връзката си приоритет пред всичко останало. Обикаляха Италия месеци наред, преди да се установят в Греве, откъдето можеха да стигнат до Флоренция за двайсет минути (ако караше Антония), а в същото време оставаха далеч от суматохата на големия град.

Несвикнал да почива на стари лаври, след като се нанесоха в новия си дом в Тоскана, Стивън се отдаде на ново хоби – криптографията, и толкова се вглъби, че накрая Антония го посъветва да насочи енергията си към друго занимание. В отговор на подтика ѝ той основа бутикова софтуерна компания, която бързо прерасна в петчленна организация, координираща усилията на девет дистанционно работещи програмисти от Русия, Украйна и Индия. По ирония никой от двамата не се нуждаеше от приходите – туристическото списание на Антония ѝ носеше малко състояние, а Стивън бе спечелил толкова много от стоковия пазар, че никога нямаше да му се наложи да работи.

Това обаче противоречеше на природата му. Вече се бе пенсионирал веднъж, след като продаде първата си компания още преди да навърши четиридесет, но откри, че умът му се нуждае от по-силни стимули, отколкото може да му осигури постоянното бездействие. След кратка, но убийствена заигравка с американския пазар на ценни книжа и шеметно запознаване със смъртоносните клики, действащи навсякъде, където са намесени големи пари, той насочи интереса си към интернет по времето, когато социалните медии правеха първите си стъпки.

Оттук произтичаше и сегашното му начинание, което опасно се доближаваше до работа на пълен работен ден. Компанията би трябвало да се управлява сама, но Стивън все още се оказваше засмукан в ежедневната ѝ дейност повече, отколкото му се искаше.

Освен това си имаше хоби. Предизвикателствата на криптографията, започнали като леко забавление, сега граничеха с обсебване. Прекарваше неизброими часове, работейки върху средновековни и ренесансови шифри, и беше стигнал дотам, че да напише няколко програми за откриване на повторения от символи и анализиране на кодирани съобщения. Много от уикендите си посвещаваше на пътувания за издирване на шифровани оригинални пергаменти на стотици години, които са били доста разпространени от дванайсети до осемнайсети век. Не отделяше на това занимание цялото време, което искаше да му посвети, защото спешните ситуации във фирмата се редуваха една след друга, но все пак успяваше да открадне поне по два дни седмично, за да работи по "проектите"си, както ги наричаше Антония.

По тази причина сега щеше да изпусне партито на века, или поне на годината, в околностите на Венеция.

От месеци омайваше едно осемдесетгодишно изкопаемо – търговец на редки пергаменти от Болоня. Възнамеряваше да изкупи цялата частна колекция на стареца, съдържаща някои легендарни експонати: свитъци от Мароко, документи от периода между XIII и XV, с произход от Англия, Италия и Франция и дори някои по-стари от Гърция. Това бяха музейни експонати, редки и невиждани, и биха били идеално попълнение в нарастващата колекция на Стивън. Старикът ги притежаваше от цели епохи, много от тях бе наследил от баща си, който също се е занимавал с този бизнес и в началото на XX век е бил дори съветник по древните документи на величия като фамилията Романови. Възможността бе уникална за Стивън, макар той да знаеше, че истински ценните експонати вероятно отдавна са обещани на крупни частни колекционери от Русия и Китай. Все пак дори огризките от масата на този човек вероятно бяха не по-малко интересни от най-прехвалените находки на италианския пазар и Стивън нямаше търпение да сключи сделката.

Той погледна часовника си – платинен"Ланге и синове"с вечен календар, който Антония му бе подарила за четиридесет и втория рожден ден. Влезе в къщата, срещата бе уговорена чак за пет вечерта, но той нямаше търпение да види съкровището на стареца.

След кратко безцелно щуране из празните стаи Стивън реши да отиде за няколко часа до Флоренция и да потренира в любимия си доджо[4]. Увлечението му по бойните изкуства постоянно се задълбочаваше и макар да владееше повечето дисциплини, той обожаваше ритуала на редовните тренировки. Потупа корема си – след три години почти само на италианска кухня трябваше да използва всяка възможност за физически упражнения.

Прибра екипа и една кърпа в сака си, после отиде в малкия гараж до къщата, пълен с боклуци, които двамата с Антония бяха събирали през годините заедно. Избута отвътре очукан мотопед "Веспа“ – най-разпространения транспорт в района, и изрита стартера. На четвъртия опит моторчето забръмча и той форсира няколко пъти. Настани се на напуканата винилова седалка и потегли към Флоренция сред облак синкав дим.

* * *

Антония се наслаждаваше как вятърът развява косата ѝ, докато караше на север по магистралата, виеща се сред пасторалния италиански пейзаж. Беше тръгнала от къщи малко след 12,45 и като смяташе евентуалното забавяне заради усилен трафик и някое и друго спиране за зареждане и почивка, предвиждаше да стигне до дома на Данте около 17 часа. Гюрукът на малкото ауди рядко се вдигаше, освен когато ходеха до Флоренция, и едно от тайните ѝ удоволствия беше да усеща слънчевата топлина върху лицето си, докато шофира (наистина бързо) до едно от любимите си места на планетата – Венеция.

Продължаваше да има чувството, че градът притежава величие, което не е срещала никъде другаде. Вярно, можеше да е неприятно задръстен от туристи пролетно и лятно време, но това важеше за повечето големи градове в Италия. Беше необходимо зло и тя беше готова да го преглътне, особено при положение че идваше само на гости. Харесваше спокойствието на провинциалния живот, който двамата със Стивън водеха в Греве, но нищо не я зареждаше с енергия така, както Венеция.

Докато караше сред хълмовете, Антония се замисли какво чудо е фактът, че са заедно – истинска сбъдната мечта. Обичаше Стивън дълбоко и безрезервно и знаеше, че той е готов на всичко за нея, беше го доказал многократно. Беше прекрасно, че превърнаха старата ферма в голямо класическо тосканско имение, ремонтирано с любов и снабдено с всички съвременни удобства, които двамата ценяха. Беше твърде голямо за двамата, но скоро щяха да имат нужда от повече място – тази сутрин с помощта на съвременната фармация Антония бе открила, че е бременна.

Толкова се въодушеви, че повтори теста – и резултатът пак беше положителен. Нямаше съмнение. Нямаше търпение да каже на Стивън, но се сдържа и реши да му съобщи новината, след като се върне – достатъчно познаваше мъжете, за да знае, че не можеш просто да му сервираш, че ще си имате наследник, и да отпрашиш на парти. Това бе сериозна стъпка, бяха я обсъждали, но подходящият момент като че ли никога не идваше… Е, вече дойде, помисли си тя.

След всичко, което бяха преживели заедно, след като тя едва не издъхна в ръцете му, да създадат заедно нов живот – да се видят и двамата в очите на детето си – беше щастие, на което тя почти се страхуваше да се надява. Цикълът на живота щеше да се затвори. Бяха спокойни, подсигурени, здрави, богати и Стивън щеше да е идеалният баща…

Така унесена в мисли, Антония се изкачваше по склоновете на север от Барберино де Муджело. Докато караше по криволичещата планинска магистрала, лампичката за бензин започна да премигва и в един момент светна. По дяволите! Беше забравила да зареди. Нямаше значение, след няколко километра имаше бензиностанция, сигурна беше. Започна да задминава една цистерна, караща предпазливо по стръмния участък, и когато се изнесе, за малко не се блъсна в стар пикап, който едва пълзеше пред нея – в лентата за изпреварване, разбира се. Тя натисна спирачката, за да избегне катастрофата, но педалът просто потъна до пода. Антония заобиколи пикапа, като едва не се блъска в мантинелата, и погледна километража – 150 километра в час. Трескаво смени на по-ниска предавка и колата постепенно намали. Поне можеше да използва като спирачка двигателя – какъв скапан късмет колата да се повреди точно в събота, когато повечето автосервизи са затворени.

Антония пропъди тази мисъл. Можеше да уреди нещо, когато намери бензиностанция. В най-лошия случай, щеше да накара Данте да изпрати кола да я вземе. Ще е изнервящо и неудобно, но понякога животът е такъв.

Смени още една предавка надолу, намали на 90, после – на 70 и отби на един изход, който помисли за бензиностанция. Продължи да намалява и се огледа надясно – сред маслиновите дръвчета забеляза знак за бензиностанция. Поне така ѝ се стори – не можеше да е сигурна, но това бе най-логично. Погледна картата на джипиеса на таблото за съответния символ. Да! Права беше. На дванайсет километра по-напред имаше бензиностанция.

Временно разсеяна от джипиеса, Антония със закъснение забеляза един претоварен камион, който се движеше по сервизната лента към нея. Нямаше време да направи нищо, освен да изпищи. Инстинктивно започна да натиска развалените спирачки, но в следващия миг осъзна грешката си и се опита да даде газ.

Почти успя.

Антония имаше само части от секундата, преди огромният камион да блъсне странично малката кола и да я смачка като кутия кока-кола. Последните ѝ мисли бяха, че е твърде рано, че не е честно и че скъпоценното същество в корема ѝ никога няма да види дневната светлина.

Всичко потъна в мрак.

* * *

Стивън спря мотопеда на алеята пред дома си. Нетърпението и притеснението от предстоящата среща с търговеца на редки пергаменти бяха притъпени от физическото усилие на тренировката. Погледна часовника си и видя, че има двайсет минути да се подготви за госта.

Отвори със замах входната врата, хвърли сака на масичката в антрето и бързо тръгна към спалнята, като по пътя започна да съблича потния анцуг. Измъкна риза и панталон от гардероба и пусна душа, знаейки, че са необходими две-три минути, докато водата достигне приемлива температура. Водопроводът на старата къща постоянно създаваше проблеми и беше следващ в списъка с неща за ремонт – отлагаха го, защото не искаха да са вкъщи, когато майсторите пробиват стените, за да сменят старите тръби. Както винаги в Италия, нещо, което нормално отнемаше две седмици, щеше да се точи два месеца, затова човек просто трябваше да свикне и да се примири с ритъма на страната, в която живее.

Стивън се пъхна под струята хладка вода и бързо се изплакна. Докато се бършеше, чу шум от кола, която наближаваше, прекара няколко пъти гребена през косата си и облече ризата и панталона. Все още се закопчаваше, когато подранилият гост почука на външната врата.

Стивън отвори и поздрави стареца, който стоеше пред вратата и стискаше очукана метална кутия за инструменти до гърдите си. Зад него бе спряно ново пежо. Хилавият шофьор стоеше облегнат на предната броня с цигара в уста, и небрежно зяпаше вестника, който бе взел, за да се разсейва.

Стивън покани госта в кабинета си и премести купчината книги от голямото бюро, за да направи място за съкровището на стареца. Мъжът внимателно постави кутията на ръба на масата, отвори я и извади отвътре пет пергамента, всеки от които бе грижливо прибран в прозрачен джоб. Стивън внимателно огледа всяка ръчнoизработенa скъпоценност. Очевидно всички бяха автентични и много древни. Първият бе гръцки документ от около 800 г., а другите четири от XII–XV век. Всичките бяха кодирани, което беше и причина за интереса на Стивън – неговата колекция съдържаше само криптирани пергаменти от XVII век и по-рано, предимно от Италия и Англия. Половин час двамата обсъждаха пергаментите, които се намираха във владение на семейството на продавача от няколко века. Цената, която той поиска отначало, беше многократно по-висока от истинската им стойност, която Стивън бе изчислил, но това можеше да се очаква. Покани побелелия старец в трапезарията на чаша скъпо порто и докато се наслаждаваха на седемдесетгодишното вино, продължиха пазарлъка. В крайна сметка, достигнаха до цена, приемлива и за двамата – много по-висока от това, на което се бе надявал Стивън, но все пак разумна. Доволен, че толкова бързо е сключил сделката, той изтича обратно в кабинета и написа чек, който размени срещу кутията с пергаменти на стареца.

След като свършиха работата, Стивън пожела всичко хубаво на възрастния мъж и го изпрати до колата, където шофьорът стоеше в абсолютно същата поза, както и преди да влязат в къщата – единственото свидетелство за изминалото време бяха седем фаса, смачкани в краката му. Точно когато се сбогуваха, от кухнята се чу пронизителният звън на телефона. Стивън махна на гостите си и изтича обратно в къщата, но когато стигна, телефонът беше спрял да звъни.

Така минаваше целият ден – постоянно имаше чувството, че закъснява с по няколко минути, още откакто двамата с Антония се събудиха с цял час по-късно от обичайното им време за ставане. Стивън се върна в кабинета и огледа пергаментите, като се колебаеше с кой да се заеме най-напред. Телефонът отново зазвъня. Той стигна до кухнята на четвъртото позвъняване и грабна слушалката на масивния апарат от средата на седемдесетте.

Навън маслиновите дървета се поклащаха от безгрижен ветрец и топлата дневна светлина постепенно намаляваше. Пухкави облаци се носеха мързеливо в небето, докато слънцето се оттегляше, за да отстъпи място на обгръщащата всичко нощ. Сцената бе идилична – като за снимка на пощенска картичка, туристическа брошура или кутия шоколадови бонбони.

В къщата телефонната слушалка издрънча на пода и между дебелите каменни стени проехтя нечовешки вопъл – животински рев от жестока, мъчителна болка.

3

ДНЕС

ПАЛМ ДЕЗЪРТ, КАЛИФОРНИЯ

Уинстън Туейн мрачно гледаше телефона на бюрото си, което бе почти напълно покрито с документи, справочници и два лаптопа. Изръмжа силно, после шумно посръбна от чашата с чай "Ърл Грей“, преди да продължи да чете писмото, адресирано до него от доктор Стивън Крос. Одобрително огледа сбития почерк и кимна замислено. Току-що бе намерил време да се занимае с бележките, изпратени му от Крос, относно една работна теория за Ръкописа на Войнич – малко известен средновековен документ, написан изцяло с все още неразкодиран шифър. Шифър, на чието разгадаване Туейн бе посветил последните трийсет години от живота си.

Мрежата против комари на вратата леко се размърда от краткия полъх на вятъра, нахлул в стаята. Туейн се завъртя с инвалидната количка и се втренчи в пустинната нощ навън. Беше живял къде ли не по света, но твърдеше, че няма по-красиво място от Коачила Вали и околната пустиня, само на два часа с кола от Лос Анджелис. Слънцето отдавна беше залязло зад планинските върхове, издигащи се на над 3000 метра в небето, и Туейн се бе отдал на среднощния си навик да работи. Това бе идеалното време на годината за Палм Спрингс – краят на май, когато в разгара на деня температурата рядко се вдигаше над трийсет градуса, а през нощта спадаше до петнайсет. Туейн предпочиташе среднощното спокойствие за размишленията си, а и на тази възраст рядко спеше повече от пет часа, което му даваше предостатъчно време за научните му изследвания, докато останалата част от Калифорния бе потънала в сън.

Той пак се завъртя с количката и отново погледна бюрото и разпилените върху него материали, събирани цял един живот. По-голямата част от работния плот бе заета от подробно копие на обекта на неговата вманиаченост – Ръкописа на Войнич, който в този разхвърлян, неподвързан вид, покриваше почти всеки квадратен сантиметър от повърхността, в отчаяна нужда от подреждане.

Губен и преоткриван през вековете, на пръв поглед Ръкописът беше безобидна, ръчно писана и илюстрирана серия от глави, закодирани с шифър, който бе препънал усилията и на най-гениалните умове в областта на криптографията. Макар за непросветения читател ръкописът да изглеждаше посветен на билкарство и астрономия, истинското значение на текста оставаше загадка. Странното четиво беше написано изцяло на непознат език с непознати символи. Страница след страница, глава след глава.

В началото на XX век се бяха появили теории, че става дума за безсмислен хитроумен номер, но по-късни изследвания потвърждаваха, че повторенията на символи и последователността им са твърде симетрични, за да е фалшификат. Странната калиграфия и фантастичните илюстрации бяха останали неразгадаеми и за най-добрите учени в тази област, оставайки влудяваща мистерия през вековете.

Оригиналът на документа от дълги години бе изложен в Библиотеката за редки книги и ръкописи "Байнеке"в университета Йейл и беше най-известният експонат в колекцията. Продължаваше да е обект на настървен интерес за много криптографи още от 1912 г, когато е бил открит от един търговец на антикварни книги с полски произход на име Вилфред Войнич. Както при неколцина други негови колеги, дешифрирането на Ръкописа на Войнич се бе превърнало в мисия на живота за Туейн – и днес привличането беше толкова силно, колкото и когато той бе млад офицер, току-що завърнал се от Корейската война. Специалността му в армията бе разбиване на вражески кодове, затова бе почти неизбежно да бъде привлечен от най-известната загадка в криптографията. Но това, което бе започнало с убеждението, че ще го дешифрира за броени месеци, постепенно се превърна в десетилетна одисея, изпълнена с лутане и безплодни опити. Привикна към това, че всеки илюзорен напредък печално ще попадне в задънена улица, и към неизбежния сблъсък в каменна стена след всяка крачка напред, при който оставаше толкова далеч от решението, колкото е бил в самото начало.

Крос изказваше интересна теория, която самият Туейн навремето бе разглеждал, но я беше отхвърлил като неподлежаща на опровержение и следователно безполезна като основа на научна хипотеза. Искаше обаче да разбере как аматьор като Крос е стигнал до толкова сложни и новаторски заключения. За достигането им бяха необходими разсъждения на доста по-високо ниво от всичко, което беше срещал в последно време. Смелите изводи бяха впечатляващи.

От друга страна, мислеше си Туейн, този доктор Стивън Крос дори не беше част от официалната гилдия на криптолозите – не членуваше в никоя от професионалните организации и не беше публикувал нито една статия. Туейн реши да му се обади от чиста любезност, защото беше в добро настроение. Наистина добро, защото това, с което се бе сдобил току-що, щеше да преобърне света.

От самото си създаване Ръкописът на Войнич никога не е бил толкова близо до дешифрирането си – и то от него, Уинстън Туейн.

Някакъв шум го накара да се обърне – задната врата към градината му се беше отворила.

– Кой е там? – извика Туейн. – Натали, ти ли си?

Нищо.

– Ехо?

Той се взря в тъмния коридор към задната веранда и тъкмо реши, че му се е сторило, когато мярна движение с периферното си зрение. Иззад един антикварен гардероб се показа страховит силует и очите на стареца се разшириха от ужас.

– Добро утро, професоре – каза грамадният космат мъж на име Сия Амиери с пресипнал, едва доловим шепот. – Дойдох да си поприказваме.

Зениците на Туейн се свиха като главички на топлийки.

Той преглътна мъчително – знаеше какво означава посещението на великана и на мига осъзна, че това ще е последният ден от живота му.

4

ДНЕС

ЛУКА, ИТАЛИЯ

Стивън разсъждаваше какво би могло да означава едно обаждане от професор Уинстън Туейн. Беше забравил за писмото, което му бе изпратил и което представяше предпазливи предположения за произхода на Ръкописа на Войнич, легендарния документ, обвит в мистерия. Стивън бе отделил почти цяла година да го изучава, но не беше постигнал повече напредък от останалите учени – тоест нямаше никакъв. После интересите му се бяха насочили към други неща и онзи период на скръб по жена му, изпълнен с трескави усилия да разгадае озадачаващия код, бе потънал в дълбините на паметта му.

Стивън отби по пътя, водещ за Скуола ди паракадутисмо Лука – школата по парашутизъм, която бе крайната му цел тази сутрин. Въпреки сложното название тя не беше нищо особено. Комплексът се състоеше от много малък хангар и тесен офис в единия край на летището. Няколко едномоторни самолета "Пилатус Ри Си 6"рулираха по пистата, докато един – самолетът, от който той щеше да скочи, се готвеше за излитане. Стивън прогони фаталистичните мисли, които го обзеха за миг, и продължи предишните си размишления.

Уинстън Туейн и Ръкописът на Войнич.

Туейн и Войнич бяха на практика синоними в криптологичната общност. Ученият бе почти легендарна личност в някои кръгове, като едни го смятаха за мъдрец, а други – за безумен мечтател заради почти маниакалната решеност да дешифрира онова, което от десетилетия спъваше колегите му.

Когато Стивън спря пред сградата, към него се приближи млада брюнертка с къса дънкова пола и розова фланелка без ръкави. Носеше клипборд и изглеждаше така, сякаш подхвръкваше при всяка стъпка.

– Вие ли сте dottore Крос? – попита тя бодро и се усмихна лъчезарно.

– Да – отвърна Стивън на италиански.

– Чакахме ви!

– Имаше задръстване.

– Добре, няма проблем. Но трябва да побързаме. Днес сме много натоварени.

Заведе Стивън направо при самолета и го запозна с пилота Томазо Калдиери и "другарчето"му по скачане, Паоло. От задната част на самолета мълчаливо им кимна третият мъж – Джорджо.

– Извинявайте, че закъснях – каза Стивън.

– Няма проблем – увери го Томазо. Завърши проверката преди излитане и отново погледна Стивън, който се бе качил отзад и бързо се намъкваше в оранжевия гащеризон, който му бе подал Паоло. – Време е да полетим!

– И да поскачаме! – добави Паоло.

Затвориха страничната врата и след няколко секунди моторът заръмжа. След кратка маневра самолетът се засили по пистата и излетя.

– Ще се издигнем на около три хиляди и шестстотин метра – обясни Паоло на Стивън.

Вече бе сложил парашута си и се зае да подготвя клиента за първия му скок. Набързо му обясни правилата. Двамата щяха да скочат заедно – Паоло ще контролира спускането, а Стивън трябваше просто да се забавлява, доколкото му е възможно.

Стивън правеше това по една причина – искаше да се измъкне от черупката си и да преживее неща, които досега е избягвал. Антония бе голям привърженик на пробването на нови изживявания и след смъртта ѝ поне веднъж на три месеца той измисляше нещо, което да го изкара от зоната на комфорта – като начин да почете паметта ѝ и като лекарство срещу меланхолията, която след катастрофата се бе превърнала в негово постоянно състояние. Досега беше ходил да се гмурка, научи се да се катери и да се спуска по въже, беше участвал в маратон и бе станал ментор на няколко деца в неравностойно положение във Флоренция. Сега беше ред на скоковете с парашут.

– Не се притеснявайте – усмихна се Паоло. – Много рядко се случват инциденти.

Погрешно бе помислил мълчанието на Стивън за страх.

– Много успокояващо – отбеляза Стивън, като рязко се отърси от мислите и подръпна нервно сбруята си.

– Почти няма нещастни случаи. Шансът е на наша страна. – Паоло звучеше така, сякаш се опитва да убеди не само клиента, а и себе си. – И така, ето как ще протече скокът, доктор Крос.

– Наричай ме Стивън.

– Добре, Стивън. След около две минути Джорджо ще отвори вратата и Томазо ще ни даде зелен сигнал. – Паоло посочи една малка крушка над вратата. – Ще изчакаме секунда и после – хоп, скачаме!

– Колко време ще продължи скокът?

– Скоростта при падането е около 190 километра в час в зависимост от вятъра, съпротивлението и няколко други фактора, но бих казал около осем минути. Освен това зависи колко дълго искаш да продължи свободното падане – колко време ще летим, преди да отворим парашута.

– Оставям ти да решиш.

Паоло се усмихна широко, после обърна Стивън с лице към вратата и закачи своята сбруя за неговата. Джорджо даде знак с вдигнат палец.

– Още един въпрос – каза Стивън.

– Давай.

– Какво ще стане, ако нещо не сработи? Ако парашутът не се отвори.

Паоло се замисли за момент, после отговори:

– Ако това се случи, повече няма да се тревожиш за нищо.

След като усети, че на Стивън не му е особено смешно, Паоло се покашля и откачи сбруята си от неговата. Обърна се и посочи двете ръчки на парашута си.

– Това е издърпващият парашут. Отваря основния парашут – обясни той, като посочи бялата.

Стивън кимна.

– А това, което наричам "близалката“, е резервната ръчка. – Паоло завърши. – Сега знаеш как се отварят двата парашута. Готов ли си да скачаме?

Италианецът отново се закачи за Стивън.

– Да, хайде да действаме.

Самолетът стигна необходимата височина и зелената лампичка светна. Джорджо даде знак и дръпна плъзгащата се странична врата. Вятърът блъсна Стивън в лицето и въпреки предпазните очила той неволно присви очи.

Паоло го побутна към вратата. Стивън погледна надолу и видя километри празно пространство под себе си.

В следващия миг почувства натиск в гърба и полетя с главата надолу в нищото. Стомахът му се сви и за момент дъхът му секна.

– Спокойно! – изкрещя Паоло, за да надвика вятъра.

Падането се стори цяла вечност на Стивън. Очевидно решен да му осигури максимално силно преживяване, Паоло все още не отваряше парашута. Стивън положи усилие да запази спокойствие, докато гледаше приближаващата се земя, и за момент се почувства така, сякаш се носи във въздуха, въпреки че разумът му подсказваше, че вече са достигнали пределната скорост, както подсказваше и начинът, по който вятърът плющеше в гащеризона му.

Почти бе започнал да се наслаждава на странното усещане, когато почувства удар и нещо го шибна през лицето. Двамата с Паоло рязко се завъртяха във въздуха. Стивън усети, че е лапнал нещо и го изплю.

Перо.

Изви глава и видя нестройно ято гъски, стреснати и уплашени, десетки метри над тях. Стивън и Паоло продължиха падането си и след миг птиците се изгубиха от поглед.

На Стивън му се зави свят. Вече не падаше плавно в полуунесено състояние. Двамата с Паоло се въртяха неконтролирано във въздуха. Изгуби всякаква ориентация, вятърът бучеше в ушите му.

– Паоло!

Никаква реакция.

Стивън изкрещя отново, но пак не получи отговор. Сръга инструктора с лакът няколко пъти, но без резултат. Паоло беше в безсъзнание или мъртъв.

Земята се приближаваше все по-бързо. Стивън няколко пъти си пое въздух и като мобилизира цялото си самообладание, посегна назад за ръчките от двете страни на сбруята на Паоло.

Опипа с дясната ръка, опитвайки се да намери главната ръчка, но не успя да я дръпне. Колкото и да се напрягаше – не му достигаха няколко сантиметра, за да я стигне. Не ставаше. Посегна с лявата ръка към резервната.

Безуспешно.

Погледна своята сбруя и прецени, че за да получи повече свобода за действие, трябва да откачи един от осигурителните ремъци. Интуитивно си даваше сметка за риска, но не виждаше друг начин.

Посегна към лявата катарама и освободи ремъка.

Тялото му се разтресе и увисна само на ремъка, който го свързваше с Паоло. Нямаше време да размишлява колко натоварване може да издържи един парашутен колан – надяваше се да е по-малко от това, на което той щеше да го подложи.

Двамата с Паоло продължаваха да се премятат във въздуха, без никакъв шанс за стабилизиране и ориентация в пространството, Стивън се завъртя и се съсредоточи върху връвчицата на резервния парашут.

Със свободната си лява ръка напипа ръчката. Стисна я и дръпна с всички сили.

За момент не се случи нищо.

Последва рязко опъване на цялото му тяло нагоре и нещо във врата му изщрака болезнено. Той погледна нагоре и видя отварящия се парашут. Вкопчи се за сбруята на Паоло, в случай че единственият останал ремък поддаде. За щастие, двамата все още бяха свързани.

След като се увери, че опасността е преминала, Стивън отново погледна към земята, вече само на около двеста метра под тях. Опита се да се намести така, че да се приземи на крака. Оказа се по-лесно, отколкото очакваше, спирачният ефект на парашута му осигури повече контрол. Сега трябваше да измисли как да избегне счупване на гръбнака при сблъсъка със земята с безжизнения Паоло, закрепен за гърба му.

Земята се приближаваше и той различи долу трима души, с протегнати ръце, които чакаха да му помогнат.

Приземи се прав и въпреки че ударът бе доста силен, не усети болката, която очакваше, от навяхване на глезена или изкълчване. Краката му обаче се огънаха и той се изтъркаля на земята върху Паоло.

– Merda[5]! – изкрещя някой и внезапно три чифта ръце го задърпаха, разкопчаха катарамите на сбруята и откачиха въженцата, свързващи раницата на Паоло с парашута.

– Никога не бях виждал такова нещо! – възкликна друг.

Стивън се опита да се изправи, но не успя. За миг си се представи парализиран в болнично легло, после осъзна, че стотина килограмовият Паоло все още е прикачен за него.

– Невероятно. Чувал съм за сблъсъци на малки самолети с птици, но никога за нещо подобно – приказваше някой друг на италиански.

– Това е за Рекордите на Гинес – заяви първият, докато разкопчаваше сбруята.

Тримата мъже освободиха задъхания Стивън от Паоло, и той изведнъж откри, че е в състояние да стои на силно треперещите си крака.

– Добре ли сте? – попита един едър мъжага, като постави ръце на раменете му и го погледна в очите.

Стивън кимна, после се свлече на колене и повърна.

– Равновесието ви е нарушено. Ще се оправи след малко. Нормално е да ви се гади.

Стивън кимна и тялото му се разтърси от спазъм. Най-сетне за негово облекчение в далечината се чу сирена на линейка.

* * *

След едночасов преглед и рентгенова снимка на врата Стивън бе изписан, като му казаха да взема аспирин за болката и пак да потърси лекар, ако не се почувства по-добре до няколко дни. Отказа шина на врата – обичайна предпазна мярка, която лекарите препоръчваха в такива случаи. Сблъсъкът и твърдото кацане не бяха причинили трайни увреждания и лекарят му сложи пластир с драмамин зад ухото за справяне със световъртежа. Паоло нямаше този късмет – след сблъсъка с гъската гръбнакът му беше тежко усукан, а от приземяването единият му крак се бе счупил на три места.

Сестрата в спешното отделение извика такси и Стивън седна на пейката до плъзгащата се стъклена врата притиснал торбичка с лед към все още болящия го врат. Минутите се точеха бавно. Той извади телефона от якето си и набра офиса.

– Явно си оцелял – отбеляза Гуен, когато се обади.

– Голяма си шегаджийка.

– Всички така казват. Мисля да стана пътуващ комедиант. – Тя замълча за момент. – Как мина?

– Размина ми се на косъм.

В тона ѝ прозвуча искрена загриженост:

– Шегуваш ли се?

– Не, не се шегувам. Ще ти обясня по-късно. Професор Туейн обади ли се пак?

– Не. Къде си? Наред ли е всичко? Имаш ли нужда от нещо?

– Добре съм. Сравнително. Слушай, направи ми една услуга. Потърси професора и се опитай да намериш номера му. Пълното му име е Уинстън Дж. Туейн. Ако не ме лъже паметта, живее в Палм Спрингс, Калифорния. Писах му преди около година, но само това си спомням. Палм Спрингс или Палм Дезърт. Ако не го откриеш, мога да изровя адреса му от бюрото си. Сигурно още пазя листчето.

– Добре. Не звучиш много весело. Предполагам, че днес няма да идваш до офиса…

– Ще видим – отговори Стивън. Воят на сирена за момент заглуши гласа му.

– Боже, Стивън! В болница ли си?

Таксито спря пред стъклената врата и шофьорът се заоглежда нервно, сякаш чакаше клиента половин час. Забеляза Стивън и му махна нетърпеливо.

– Трябва да тръгвам. Обади ми се, когато има нещо.

Стивън затвори. Не беше в настроение за приказки.

5

ДНЕС

ТЕЛ АВИВ, ИЗРАЕЛ

Два дни след като Стивън за малко не се разби в околностите на Лука, полковник Гейбриъл Синт погледна небрежно датата на часовника си, докато минаваше през едно предградие на петнайсетина километра от летището. Намръщи се. Точно на този ден преди шест години се бе уволнил от Мосад. Пазеше датата в дълбоките дебри на паметта си, в базата данни с безброй други нелицеприятни факти от дългата му и изпълнена с жестокости кариера в служба на Бог и родина.

Бе решил никога да не забравя обстоятелствата около уволнението си, затова лесно бе запаметил и датата.

Това беше денят на последното му убийство.

Палестинецът Насър бе отседнал в един хотел на площад "Опера"в Париж. Висшето командване на Мосад подозираше, че преди две години е участвал в планирането на бомбен атентат пред една синагога в Ерусалим, при който бяха загинали четирима души, а по-късно – в убийството на братовчедката на министър-председателя, която беше удушена, докато била на почивка на Черноморското крайбрежие. В Мосад имаха информация, че се е свързал с терористична група в Париж, и Синт бе натоварен с деликатната задача, изискваща безмилостна ефикасност и внимателно планиране.

Отначало обмисляше да използва отрова, но след като засече отрепката в хотела, избра най-простия и ефикасен метод. Когато подставеният човек на Синт на рецепцията получи поръчка за румсървис от терориста, полковникът се появи лично пред вратата му, облечен в униформа на хотелски служител, носеше поднос с поръчката и кърпа. Насър отвори и му даде знак да внесе храната. Синт послушно влезе след него с подноса. Когато палестинецът се обърна да затвори вратата, агентът от Мосад заби в основата на врата му острата като бръснач, правена по поръчка кама с карбоново острие. Насър се свлече на килима с прекъснат гръбначен мозък. Синт спокойно издърпа острието и го заби през лявото око на терориста в мозъка.

Главата на Насър потрепна два пъти и застина неподвижно. Под сгърченото му тяло започна да се образува локва кръв.

Цялата операция отне осем секунди.

Синт внимателно отиде в банята и изми оръжието си в малкия умивалник, после изплакна кръвта от ръцете и от десния си ръкав. Свали прозрачните гумени ръкавици, които носеше за кървавата задача, и методично съблече униформеното сако, сгъна го и заедно с ръкавиците го прибра в един от найлоновите пликове, които хотелът осигуряваше за прането на гостите.

Погледна се в огледалото. Присви болезнено очи, докато отлепи изкуствените мустаци и бакенбарди от лицето си, после прибра и тях в плика. Сега по нищо не се различаваше от милиони други мъже около четиридесетте, разхождащи се из френската столица с фалшива риза "Версаче"и моден черен панталон.

Върна се в стаята и побутна трупа с крак, повече по навик, отколкото за друго. След като се увери, че Насър няма да се съживи неочаквано, отиде до вратата и се ослуша.

Нищо.

Синт видя портфейла на терориста върху шкафчето и бързо го прибра в джоба си. Жестоките обири не бяха рядкост в големите градове – тъжен, но всеизвестен факт. Убийството на Насър щеше да бъде забравено като поредния от дългата поредица грабежи, прераснали в насилие, и след няколко дни без напредък в разследването полицията щеше да откаже да се занимава. Не се боеше, че ще го хванат – камерите за наблюдение удобно се бяха развалили преди няколко дни и поддържащата фирма щеше да ги оправи чак след седмица. Още една неприятна случайност за полицията в този управляван от хаоса свят.

Със сетива, настроени да засекат дори най-малката опасност, той предпазливо отвори вратата и огледа коридора в двете посоки. Празно. Нямаше никого.

Следобеда на същия ден отиде в посолството, подаде доклада за операцията и заедно с него – оставката си. Началниците му се изненадаха, но приеха решението. Рано или късно на всеки му изгаряха бушоните. Невъзможно бе да се предскаже какво ще го причини, но когато се случеше, единственото, което можеха да направят, бе да оставят агента да уреди цивилния си живот, а ако не успее – да му осигурят подходящо място зад някое бюро, откъдето да разиграва собствени шахматни партии, в които по-млади и по-издръжливи агенти вършат мръсната работа на терен.

След последната си операция Синт отиде с влака до Южна Франция, за да прекара една седмица сред богатите и красивите, преди да се върне в Тел Авив, където трябваше да се срещне с новия си работодател и да бъде инструктиран за следващата си непривична задача.

Шест години бяха дълго време, но му се струваше, че е било вчера.

Не можеше да се каже, че убийството на Насър е било паметно събитие. Напротив – в сравнение с множество други задачи, които бе изпълнявал през годините, то беше скучно и рутинно.

Точно затова бе запомнил датата.

За да не забрави напълно и Насър да се превърне в поредното от множеството омразни лица, чието последно преживяване е била срещата с ледения поглед на Синт.

Полковникът погледна през прозореца на черния линкълн към тълпите безгрижни пешеходци, които се наслаждаваха на летния ден в Тел Авив. Сигурно беше хубаво да живееш в невинния свят на цивилните. Понякога му се искаше да изпита тази радост, но бързо се отърсваше от подобни мисли – какъв смисъл имаше? Животът му бе такъв, какъвто си го бе направил, и нямаше връщане назад. Точно затова сега седеше в бронираната кола, която трябваше да го закара на среща с другите наемници на новия му работодател.

През последната седмица се беше случило нещо сериозно и шефът му не беше доволен.

Синт си спомни срещата, която бе предшествала напускането на Мосад, първия разговор с човека, когото знаеше единствено като Стража. Две седмици преди да убие Насър, полковникът се срещна с този потаен персонаж, който се свърза с него чрез познат от разузнаването. Синт се бе заинтересувал от намека, че някой предлага високоплатена работа за служител с неговия опит, и премина през дълъг процес на вербуване – от непринуден разговор с колегата на един коктейл в посолството до обедна среща в едно кафене на няколко километра от центъра на града.

Синт пристигна в уречения час и бе посрещнат от възрастен мъж с достолепен вид и безупречно изгладен скъп италиански костюм. Двамата бяха сами в ограденото със стени вътрешно дворче на кафенето и келнерът се оттегли, след като им донесе поръчаните кафета.

– Предполагам, че можем да говорим на френски, полковник Синт. Доколкото знам, владеете перфектно този език – предложи старецът, очевидно добре осведомен за лингвистичните способности на полковника.

– Добре – кратко отговори Синт, никога не си беше падал по излишните думи.

– Ако искате, можем да говорим на английски, италиански или руски. Разбрах, че комуникирате еднакво добре на всички тези езици.

– Както кажете. Няма значение. Но виждам, че сте ме проучили добре – отбеляза Синт в израз на професионално признание за очевидно подробното проучване, извършено за високопоставен агент на Мосад – организация, известна с това, че строго пази всяка информация за своите служители.

Старецът се усмихна – мрачна гримаса, с която даваше да се разбере, че има достъп и до най-съкровените тайни на Мосад. Внимателно вдигна чашката към устните си и отпи глътка еспресо, преди да продължи:

– Можем да си спестим излишните любезности. Вие сте зает човек, аз също. Наричат ме Стража. Може да звучи мелодраматично, но това е традиция, датираща от векове, и не съм аз човекът, който ще я прекъсне.

– Стража. Добре, щом казвате. С какво мога да ви бъде полезен, господин Страж? – попита Синт с лека ирония.

– В организацията, която представлявам, има пост, който наскоро бе овакантен, и вие притежавате необходимите качества за него. Ако приемете, работата ви ще бъде да оглавите подразделението за сигурност на организацията и да контролирате цялата му дейност. Иронията е в това, че макар постът да е изключително важен, вие на практика няма да имате никакви задължения. На предшествениците ви буквално не им се налагаше да правят нищо, освен да бъдат винаги готови.

– Интересно. Работа, на която няма да се налага да върша почти нищо. Звучи интригуващо – небрежно отбеляза Синт.

Стража се пресегна, взе недокоснатото кафе на полковника и го премести на ръба на масата заедно със своето. Наведе се на една страна, вдигна кафяво куфарче от щраусова кожа, постави го на масата и го обърна със закопчалките към Синт.

Даде му знак да го отвори.

Синт отвори куфарчето и равнодушно разгледа съдържанието му.

– Двеста и петдесет хиляди долара – заплатата ви за шест месеца. За длъжността, която ви предлагам, ще получавате петстотин хиляди годишно – с равен глас каза Стража.

В Мосад плащаха в пъти по-малко дори за най-висшите постове. Този страж успя да привлече цялото внимание на Синт.

– И какво се очаква да правя срещу това щедро възнаграждение? – попита полковникът.

– Да чакате.

– Да чакам? Само толкова? Какво да чакам? – Обичайната непроницаема фасада на Синт за момент му изневери.

Стража вече знаеше, че полковникът е лапнал въдицата. Той бавно затвори куфарчето и го обърна към себе си. Щракна закопчалките и го остави до левия крак на Синт, после върна чашите с кафе на масата. Вгледа се изпитателно в лицето на другия мъж, после кимна и обясни:

– Ще чакате момента, който се моля никога да не настъпи. И ще участвате в охраната на един свещен предмет, който е изключително важен за моята организация – древен орден, натоварен с опазването на тази реликва.

– Предполагам, че ако приема предложението ви, ще трябва да напусна Мосад.

– Да. Трябва да сте обвързан единствено с нашата организация и никоя друга. Ще имате един месец да решите как да се оттеглите така, че никой да не заподозре защо го правите. В замяна получавате поста до края на живота си.

– Трябва да съм наясно за кого работя. Ако ще се обвързвам за цял живот, искам да знам каква е играта и кои са играчите.

Стража се съгласи и му обясни подробностите. Основан през XVI век, Орденът на Светата реликва бе тайна организация в Римокатолическата църква. Мисията му беше да осигури закрила на най-ценната тайна на Църквата, която се пазеше на забутано място някъде из Южна Англия. Орденът наемаше за тази задача хора извън средите на Църквата, защото те трябваше да притежават умения, несвойствени за обикновеното духовенство.

– За момента не е необходимо да знаете повече. Ако приемете предложението ми, след като се оттеглите от Мосад, ще ви дам още информация, която ще ви е необходима, за да изпълнявате задълженията си. Но пак казвам, основната ви работа ще се състои в чакане.

Синт вече бе решил. Трябваше да е глупак, за да откаже: Да не правиш нищо и да получаваш половин милион на година!

– Приемам.

Стража кимна пак и допи кафето си. Дръпна назад стола си и се приготви да си тръгва.

– От време на време ще ви се обаждаме. За проблеми със сигурността, които изискват присъствието ви. Срещите може и да ви се сторят скучни. Може би по някое време по-нататък ще ви възложим по-активни задачи. Вярвам, че ще сте на разположение.

– Ще чакам да ми се обадите.

Стража се усмихна сдържано и излезе от дворчето, мина с уверени крачки през кафенето и изчезна сред тълпата на улицата.

През следващите шест години потърсиха Гейбриъл Синт точно три пъти – все за тайни срещи на Ордена в Париж. Темата винаги бе една и съща – малкото уединено абатство в Англия. Въпреки че Синт участваше в срещите, от него никога не искаха нещо повече от това да каже мнението си за предохранителните мерки, които се прилагаха в скривалището.

След оставката си от Мосад той водеше спокоен пенсионерски живот. Прибираше по половин милион годишно и чакаше нещо да се случи. Запълваше времето си, като отвори малка школа за бойното изкуство, по което беше специалист – крав мага, специален метод на самозащита, разработен за израелската армия.

Минаха шест безметежни, макар и изключително скучни години. Синт живееше скромно, пестеше по-голямата част от заплатата си и сега бе сравнително богат с натрупани над два милиона долара.

Преди няколко дни обаче получи тревожно обаждане от Стража, който, без да му даде почти никакви подробности, му каза да се готви за лична среща. Трябваше да се срещне с Диего Лука на паркинга на телавивското летище, в северния край на терминала близо до едно канализационно блато, чието зловоние гарантираше, че ще бъдат сами.

Докато колата криволичеше в трафика, Синт изпита лека тревога, която му подсказваше, че трябва да е много внимателен на тази среща с Лука.

Немислимото се беше случило. Скъпоценната свещена реликва на Ордена бе изчезнала и Синт трябваше да оглави операцията за връщането ѝ. Никога не си бе представял, че някой може да проникне през системата за охрана в абатството и да открадне Свитъка. Ако съдеше по разтревожения глас на Стража и по факта, че Диего Лука лично идваше да се срещне с него в Тел Авив обаче, явно преценката му е била погрешна. Това се случваше рядко.

В същото време нямаше представа какво точно се очаква от него сега.

Отново погледна часовника си.

Беше подранил.

6

Като заместник-главнокомандващ на Pauperes Commilitones Christi Templique Solomonici – Ордена на рицарите тамплиери, Диего Лука бе последният от дълга поредица мъже, носили товара на тайния си дълг цял живот и служили мълчаливо и с безпрекословна вярност. Като втори по старшинство офицер, той отговаряше за управлението на групировка, която се смяташе за изчезнала още преди няколко столетия. Той беше дух, слух в тихите коридори на църквата, шепот във висшите ешелони на Масонския орден. Всички знаеха, че рицарите тамплиери са изчезнали още през средните векове, и Лука имаше задачата да се погрижи тази версия да не бъде поставена под съмнение дори от най-малкото подозрение, че все още действат.

Тамплиерите продължаваха да съществуват тайно след официалното им разформироване и гоненията срещу тях през 1312 г., когато малцината оцелели останали верни на папа Климент V и се съгласили да станат тайната ръка на Църквата. Орденът бе породил силна омраза срещу себе си заради могъществото и финансовия си успех, затова било решено новосъздадена групировка да остане скрита и да изпълнява задълженията си без знанието на обществеността. От време на време се появяваха слухове, че тамплиерите още действат, но Църквата бързо ги опровергаваше – най-вече чрез фалшификации на историческите книги. За сто години от действащ орден тамплиерите се бяха превърнали в мит и оттогава до наши дни бяха тайна организация, отговаряща единствено пред папата.

Освен да координира дейността им, задълженията на Лука включваха сътрудничество с Ордена на Свещената реликва, който, както повеляваше традицията, се ползваше с най-голямо уважение и почит. Защо, самият Лука не знаеше, но това бе по силата на древен едикт, връчен на онези, които се бяха издигнали до най-високите нива на властта в организацията. Така беше от векове и имаше правила, които никой не поставяше под въпрос.

Многовековното спокойствие обаче беше разбито на пух и прах през последните няколко дни. Някой бе проникнал в Камерата на абатството и беше откраднал Свитъка. Извършителят все още беше неизвестен, въпреки че в искрените си, макар и изтръгнати с принуда самопризнания един непокорен член на Ордена посочи името на професор Уинстън Туейн. По принцип, това би било достатъчен повод Лука да мобилизира хората си, но почти веднага след като разкриха участието на професора, научиха, че е мъртъв.

Това ги постави в безизходица – бяха безсилни – в най-тежката криза, която някога бе сполетявала Ордена. Ето защо сега Лука пътуваше за срещата с полковник Гейбриъл Синт, когото мразеше на принципна основа. Доколкото Лука можеше да прецени, Синт беше атеист и не вярваше в нищо. Липсата на вяра го правеше непредвидим. Ако не вярва в нищо, човек започва да се изживява като център на вселената – състояние на духа, пагубно за ценностите, на чието съхраняване Лука бе отдал живота си.

Човек, който не вярва в Бог или в съществуването на свръхестествен свят извън собствените му сетива, е опасност. Човек, който действа въз основа на собствените си интереси, който живее като самовлюбен нарцис, може да бъде мотивиран единствено от най-примитивните принципи.

Диего Лука въздъхна. Шофьорът му брат Мисто караше мълчаливо към мястото на срещата. Телефонът от централната конзола в задната седалка на лимузината иззвъня.

Лука вдигна.

– Да, Ваше Блаженство – каза почти шепнешком.

Гласът, който отговори, беше дълбок – спокоен, но властен. Лука лесно разпозна Негово Блаженство архиепископ Юстиниан – главата на рицарите тамплиери по целия свят.

– Предполагам, че нямаме напредък – отбеляза той без укор.

– Да, Ваше Блаженство. Предателят не беше в добро здраве и изпадна в кома, преди да ни даде някаква полезна информация, освен за контакта му с Уинстън Туейн.

– От транскрипта разбрах, че все пак е казал някои неща, но просто звучат несвързано.

– Да. Щом сте прочели транскрипта, значи сте наясно с безсмислиците. "Очи ви следят"и "пазете се от розенкройцерите и Лойола“. Мисля, че клетникът бе готов да каже всичко, за да оправдае вината си. Не виждам как биха могли розенкройцерите или йезуитите да имат пръст в това.

Последва кратка пауза, през която мъжът от другата страна на линията издаде някакъв неразбираем звук.

– Сигурно. Обаждам се да ти напомня, че е изключително важно двамата с полковник Синт да си сътрудничите във всяко едно отношение, синко. Ти знаеш, че Свитъкът е важен, но нямаш представа за истинското му значение.

– Ваше Блаженство не сметна за необходимо да ме включи в кръга от довереници, запознати с тази информация.

– Нито теб, нито други с твоя ранг или по-висши. Не го приемай лично – утешително каза гласът по телефона. – Но Свитъкът трябва да бъде върнат и препятствията пред това връщане трябва да бъдат преодолени на всяка цена.

– Разбрах. Ще работя в пълно сътрудничество с полковник Синт до решаването на проблема – обеща Лука, може би твърде натъртено, помисли си.

– Дръж ме в течение.

Това беше вторият телефонен разговор, който двамата водеха през последните няколко дни. Абсолютен прецедент.

Лука знаеше съвсем малко за Свещения свитък дори и след инструктажа, който последва издигането му на сегашната длъжност в Ордена на тамплиерите. Цялата му информация можеше да се резюмира в няколко реда: че Свитъкът е свещен, че Орденът трябва да го пази на всяка цена и че е част от Ръкописа на Войнич. Освен това знаеше, че Ръкописът на Войнич се смята за важна и все още неразкрита загадка от висшите ешелони в Църквата, но нямаше представа защо. Въпреки това беше получил заповеди и щеше да направи, каквото трябва.

Лука беше на шейсет, имаше пронизващи сини очи и мускулесто телосложение с наченки на затлъстяване. Считаше се за принципен човек, залитащ понякога към прагматизъм.

* * *

Когато приближиха мястото на срещата, Лука се втренчи в колата, с която бе пристигнал Синт, и се подготви психически за предстоящия разговор.

– Спри тук, братко – каза на шофьора.

Лимузината спря. Лука слезе. Синт пушеше, облегнат на колата си. Погледна подозрително другия мъж. Може би и той ми няма доверие – помисли си Лука.

Върховният командващ спря на няколко крачки от Синт и двамата се измериха с поглед.

– Радвам се пак да ви видя, полковник.

– И аз вас.

За момент настъпи неловко мълчание, което отново бе нарушено от Лука:

– Уведомен ли сте за естеството на тази среща, полковник?

– Освен това, че реликвата е изчезнала, не знам нищо. – Синт хвърли цигарата и се изправи в целия си ръст. – Предполагам, че съм тук, за да убия някого.

Еврейски хумор, помисли си Лука.

– Не точно – отговори. – Нека ви запозная със събитията до този момент.

Лука накратко разказа на полковника това, което знаеше за изчезването на Свитъка и текущото разследване на вероятните крадци, включително за неотдавна починалия професор.

– Значи положението е по-лошо, отколкото очаквах. Нямаме много за какво да се хванем – отбеляза Синт. – Смъртта на Туейн убийство ли е, или просто е съвпаднала със събитията?

– Все още не ни е известно. Знаем, че има дъщеря, но къде може да е… – Лука сви рамене. – В момента я издирваме.

– А каква е целта на моето присъствие?

– Да ви предупредя, че от сега нататък трябва да посветите всяка своя секунда на издирването на Свитъка. Това злощастно събитие се случи по време на вашата служба. Време е да оправдаете щедрите възнаграждения, които получавате. Вие имате подходящия опит за такъв вид разследване, аз нямам. Но да се надяваме, че с общи усилия ще узнаем къде е Свитъкът и ще го върнем, преди да се е случило нещо лошо – заключи Лука.

Синт замълча за момент, питаше се какво го чака нататък.

– Ще бъда на разположение денонощно, за да ви съдействам – заяви той.

– Чудесно. Ще ви обясня какво сме предприели, след като научихме за смъртта на Туейн. Най-важно е да действаме бързо.

Лука даде знак на Синт да се качи с него в лимузината. Двамата необичайни събеседници се настаниха вътре и затвориха вратата, изолирайки се от възможни намеси в разговора. В небето забръмча самолет, пълен с пътници, блажено неподозиращи за хаоса, който бе отприщен с на пръв поглед невинната кражба на един никому неизвестен древен пергамент.

7

Стивън Крос заключи вратата на апартамента си и като всеки друг ден тръгна пеша към офиса на фирмата. Във Флоренция беше прекрасна лятна утрин и улиците бяха пълни с хора, бързащи за работа. Навсякъде се стрелкаха мотопеди и сърдитото им бръмчене се смесваше с крясъците на хамалите, разтоварващи камиони за доставки, безгрижно спрели в нарушение по средата на платното.

След катастрофата на Антония Стивън бе продал преустроената ферма в Греве – всеки миг там твърде болезнено му напомняше за живота, който бе прекъснат преждевременно от една жестока прищявка на съдбата. След като прекара три месеца, през които почти постоянно седеше неподвижно в дневната и гледаше втренчено книгите си и купчината древни пергаменти – единствената причина да не бъде в колата с Антония през онзи фатален ден, той реши да се премести в ново жилище, където духът ѝ няма да го посещава всяка сутрин и да остава с него, докато задреме късно вечерта. Затова събра по-ценните си вещи, намери един апартамент в центъра на Флоренция, който отговаряше на нуждите му, и пусна фермата за продажба. Едно американско семейство я взе на обявената цена и скоро къщата бе само спомен, а с нея и голяма част от живота му.

Стивън спря пред любимата си хлебарница и взе две франзели, приготвени по традиционна селска рецепта, после отиде в кафенето на съседната пресечка, което беше обичайната му сутрешна спирка, за да прегледа вестника. След пет години в Италия знаеше езика перфектно и при всяка възможност старателно се упражняваше да говори и чете. Езиците винаги му се бяха удавали, въпреки че с възрастта ставаше малко по-трудно.

След като плати сметката и взе още едно кафе за из път, излезе на улицата и тръгна към офиса.

Само че нещо не беше наред. Нямаше представа какво точно, но усещаше онова особено гъделичкане по косъмчетата на врата си – един вид шесто чувство, което бе развил, докато служеше в армията – и то рядко го подвеждаше. Импулсивно зави по една улица, водеща в обратната посока на офиса, и заобиколи, като удължи разходката си с пет минути. Забавянето имаше резултат, защото сега предчувствието се превърна в увереност.

Инстинктът за самосъхранение на Стивън се включи като аларма и той забеляза кой го следи – един сив седан караше бавно на известно разстояние зад него. Провери подозренията си с един обикновен трик, който бе научил от филмите и детективските романи – спря пред една витрина, престори се, че разглежда изложените стоки, а всъщност се вгледа в отражението на колата, която спря на петдесетина метра. Нямаше представа защо някой би тръгнал да го следи, но съдейки по досегашния си опит, знаеше, че това никога не е на добре. Продължи по пътя си и автомобилът отново потегли на известна дистанция.

Каквото и да означаваше това, Стивън бе в пълна готовност за действие. В миналото си беше спечелил могъщи врагове на "Уолстрийт"и в средите на организираната престъпност и макар да беше малко вероятно след толкова много години някой да реши да му отмъщава, тази опасност не бе изчезнала напълно. Много отдавна се бе примирил с мисълта, че някой ден и това може да се случи.

Тази сутрин, докато отиваше от апартамента към офиса си, идеята, че някой отмъстителен неприятел от миналото, може да го дебне, би му се сторила абсурдна, но присъствието на тайнствения автомобил беше доказателство, че не е просто обхванат от параноя. Все пак не беше много вероятно да се опитат да го нападнат тук – на открито, при толкова много свидетели и при толкова фактори, които биха могли да провалят атаката. Лошите обикновено нападат, когато наоколо няма никого. Правилата едва ли се бяха променили от последното му приключение – един белег от куршум беше болезнено доказателство, че има известна представа как се случват тези неща.

В не толкова търговския квартал на Флоренция, където се намираше офисът му, движението оредя и Стивън рязко зави напряко по една уличка вдясно и погледна за кратко назад, за да види дали колата още го следи. Едва след като пое по този маршрут, видя, че изходът на уличката е блокиран от нисък камион с включени аварийни светлини.

Сивият автомобил зави зад ъгъла и спря, когато шофьорът осъзна, че няма място да продължи, напред уличката се стесняваше. Стивън спря и се обърна към затъмненото предно стъкло, не виждаше нищо освен бледия овал на главата на шофьора. Колата и Стивън стояха като мълчаливи противници, готвещи се за схватка.

Мина една минута. Ято гълъби излетяха шумно иззад четири контейнера за разделно събиране на отпадъци и се издигнаха над предния капак, преди да изчезнат в небето. От крилата им в светлото петно, образувано от слънчевите лъчи в началото на уличката, се вдигнаха вихри от прашинки, създаващи свръхестествен ефект като ореол около спрелия автомобил. Заклещена и с блокиран път напред, колата даде заден ход, докато се изтегли в достатъчно широк участък, за да може вратата да се отвори. След секунда предната дясна врата се отвори.

Това е моментът, помисли си Стивън.

За негова изненада от колата слезе жена. Остави вратата отворена. Стивън чуваше приглушено пиукане, идващо от вътрешността на возилото. Слънчевите лъчи, проникващи косо в уличката, за момент не му позволиха да различи друго освен силуета ѝ, но когато тя тръгна към него, той видя, че е млада, с катраненочерна коса, която стърчеше в пънк прическа като игли на таралеж. Когато жената се приближи – с уверената и премерена походка на гимнастичка или танцьорка, Стивън различи повече детайли от лицето ѝ. Беше удивително красива. Проблясващата обеца на носа ѝ и малкото разбито сърце, татуирано под лявото ухо, ѝ придаваха екзотичен вид – псевдоготическото излъчване внушаваше усещане за опасност, което вероятно беше и целта. Имаше славянски черти, с високи, изпъкнали скули. Но може би най-впечатляващи бяха очите – удивително лилави. Стивън никога не беше виждал очи с такъв цвят и за момент се почуди дали не носи лещи.

Той инстинктивно завърши преценката на риска и не забеляза нищо обезпокоително. Ръцете ѝ бяха празни, а по дрехите ѝ нямаше много места, където би могла да скрие оръжие – носеше прилепнал черен велурен гащеризон, който не скриваше почти нищо от формите на тялото, и високи черни кожени ботуши с десетсантиметрови токчета. Доколкото Стивън успя да прецени, с ботушите бе висока около метър и шейсет и макар като цяло да имаше впечатляваща външност, не изглеждаше най-удачният изпълнител на сутрешен атентат с голи ръце.

Макар в погледа и поведението ѝ да личеше известна строгост, Стивън си даде сметка, че не излъчва агресия – по-скоро самоувереност. Тя спря пред него и го огледа с нескрито любопитство, преди да заговори.

– Стивън Крос? Доктор Стивън Крос? – попита с мек като кадифе глас, който бе в пълен контраст със суровия ѝ киберпънкарски вид.

– Да – предпазливо отговори Стивън. – Но имам чувството, че вече знаете кой съм.

Ъгълчетата на устните ѝ трепнаха. Тя се усмихна, но усмивката не беше просто проява на учтивост, в нея личеше нещо, което Стивън не успя да разпознае веднага. Тъга? Да… тъга…

– Много прозорливо, доктор Крос – каза жената. Подаде му ръка. – Аз съм Натали Туейн.

Стивън пъхна франзелите под мишница и подаде дясната си ръка. Жената я стисна силно, но женствено, което също не му убягна – нов контраст с излъчването ѝ. Изведнъж името го накара да се сепне.

– Натали Туейн? Да нямате роднинска връзка с професор Уинстън Туейн?

Тя кимна:

– Професор Туейн ми беше баща.

– Търсил ме е преди няколко дни и секретарката ми се опита да се свърже с него, но без успех. Явно се е обадил от скрит номер. – Стивън отново се сепна. – Чакайте, казахте, че професор Туейн е бил ваш баща.

– Да, доктор Крос. Беше.

Стивън продължи да я гледа втренчено.

– Да – тихо каза тя. – Баща ми е мъртъв.

Изведнъж очите ѝ, първоначално толкова пронизващи и сурови, му се сториха по-нежни, по-уязвими, някак не толкова непроницаеми.

– Съжалявам.

– И аз съжалявам – каза Натали. – Но не толкова, колкото ще съжаляват хората, виновни за това.

– Не ви разбрах.

– Доктор Крос, смъртта на баща ми не беше нещастен случай.

Стивън се изненада, но не отмести поглед от очите на Натали.

– Госпожице Туейн… съжалявам да го чуя, но трябва да ви попитам – защо решихте да се обърнете към мен?

– Защото, доктор Крос, считам, че двамата с вас сме в голяма опасност. Отделете ми двайсет минути. Моля, не ми отказвайте. Животът ви зависи от това.

8

Сия Амиери седеше зад волана на сребристия лексус, който му бе осигурил неговият наставник и работодател доктор Морбиъс Франк, и се взираше в центъра на Техеран. Столицата на Иран се бе показала пред него след изморително пътуване от Ню Йорк през Лос Анджелис, Палм Спрингс, после пак до Ел Ей и доста заобиколен път през Сингапур до международното летище "Мехрабат“.

Колата го чакаше на мястото, посочено от Франк, и той получи ключовете от нервен младеж, който се отнасяше към него като към някакво величие. Амиери знаеше, че благодетелят му се ползва с голямо уважение в Техеран. Въпреки че Франк бе британски гражданин, търговските му отношения с режима тук включваха нефт, международно банкиране и оръжия и той имаше приятели и по най-високите етажи на властта. Франк разполагаше с жилища и офиси в Техеран, Англия и Канада и влиянието му изглеждаше неограничено.

Амиери пое по булевард "Мерадж"към монумента "Азади“, където бе насрочена срещата. Все още на около километър пред него кулата бе впечатляващо произведение на архитектурата – четиринайсет етажа изцяло от бял мрамор, стърчащи в небето. Амиери добре познаваше региона. Роден и израснал в Ирак, той неведнъж бе идвал на тайни мисии в Иран: първо като специалист по разпитите и агент на железния режим на Саддам Хюсеин в Багдад, после – като наемен убиец за всеки, готов да плати цената му. Благодетелят му го беше спасил от ръцете на новия режим, като му предложи алтернативно бъдеще пред перспективата да свърши с куршум в главата.

Още от дете Амиери знаеше, че е по-различен от другите хора. Постъпи в известната с жестокостта си иракска тайна полиция, защото му доставяше удоволствие да наранява хората. Един едър младеж, готов да изпълнява и най-бруталните задачи, без да роптае, беше ценен кадър и първият му ментор капитан Мухабарат веднага разпозна това негово качество. Скоро славата му на безмилостен агент се разпространи извън средите на тайната полиция и той стана най-известният убиец в региона. Но въпреки всичко от време на време Амиери изпитваше чувство на вина. Не за нещата, които вършеше, а за това, че му доставяха удоволствие. Тайно в себе си изпита облекчение, когато го арестуваха и осъдиха на смърт – това поне щеше да сложи край на лудостта му. И тогава се появи доктор Франк, единственият човек, който истински го разбираше.

Амиери възприемаше намесата му като спасение от бащата, който никога не беше имал, и в следващите години все по-силно се привързваше към Франк. Днес нямаше да се поколебае да поеме куршум заради него. Идването на Франк в часа на най-голямата му нужда, за Амиери бе като появата на ангел, който му предлагаше едновременно по-добър живот и път към разкаянието.

– Винаги има наказание – казваше му от време на време доктор Франк. – Ако не телесно, то на душата.

Амиери само се надяваше благодетелят му да не се разгневи заради случилото се с професор Туейн. Франк не беше изключил възможността да изтезават Туейн, за да го накарат да каже къде е Свитъкът – но и не беше дал съгласие за убийството на стареца.

Смъртта на Туейн бе изненада. Амиери не подозираше за здравословните проблеми на професора и се стресна и разтревожи, когато той издъхна. Разпитът едва бе започнал, затова можеше да се оправдае, че е било просто нещастна случайност. Франк не искаше да обсъждат подробностите по телефона – нареди на Амиери незабавно да се яви пред Кулата на свободата[6], където щяха да обсъдят всичко.

Амиери не се боеше от гнева на Франк.

Най-големият му страх бе, че с начина, по който е изпълнил задачата, може да е разочаровал своя сурогатен баща.

Това би било най-тежкото наказание, което можеше да си представи.

* * *

Хиляда и триста метра над Каспийско море частният самолет "Хоукър"започна спускането си към международното летище "Мехрабад“. Имаше леки турбуленции, но това можеше да се очаква при този маршрут – въздушните течения над Каспийско море бяха известни с капризния си характер. Доктор Морбиъс Франк обаче беше свикнал с друсането. Мрачното му лице дори не потрепна, когато летателният апарат се разтресе, и той не вдигна поглед от броя на "Файненшъл таймс“, който четеше. Пилотът му бе от най-добрите, а Франк имаше далеч по-належащи проблеми от това да се притеснява за някакви си въздушни ями.

Когато научи за смъртта на стареца, побесня, но Амиери беше като дете и към него трябваше да се подхожда внимателно. Освен това може би грешката беше на самия Франк. Трябваше лично да се види с Туейн, за да обсъдят нарушаването на взаимното им споразумение за собствеността на Свитъка. Амиери просто бе направил онова, което умееше най-добре – да изтръгва информация от хора, които не желаят да му я дадат.

– Не съм ти ядосан, синко – увери Франк убиеца, когато Амиери му се обади у дома, в Лондон, от хотела в Палм Спрингс, където бе отседнал, преди да отиде у Туейн.

– Беше болен, докторе – настояваше Амери. – Не съм го притискал прекалено. Откъде да знам, че има аневризъм…

– Вярвам, че не си се престарал. Ти винаги прилагаш умерен натиск. Оценявам го. Било е просто нещастно и непредвидимо усложнение.

– Свитъкът не беше там. Претърсих всичко обстойно, без да оставям твърде видими следи. Знаех, че не искаш да личи, че е ровено. Свитъкът не беше в къщата.

– Ще го намерим – успокои го Франк. – Подозирам, че е у дъщерята. Няма друго логично обяснение. Туейн беше единак и единственият човек, на когото имаше доверие, бе момичето. Агентите ми потвърдиха, че не е притежавал банков сейф, но дъщеря му има, така че ролята ѝ е очевидна. Сигурен съм, че намерим ли момичето, ще намерим и Свитъка.

– Знаем ли вече къде е? – пламенно попита Амиери. – Защото падне ли ми в ръцете…

– Работим по въпроса. Хората ми в момента я издирват. Ще ти дам повече информация, когато се видим в Техеран.

Това беше преди три дни. На Франк му се искаше да можеше да върне времето и да се срещне лично с Туейн, за да го разпита за промяната в плановете за Свитъка, но миналото нямаше как да се промени. Тогава бе зает с други неща – изключително важни проблеми, изискващи цялото му внимание, които щяха да излязат наяве, след като Свитъкът бъде намерен и преводът му стане обществено достояние. Жалко, че толкова бързо бяха изгубили контрол и настана пълен хаос, но в крайна сметка Франк щеше да спечели. Винаги печелеше.

При вида на Техеран под тях чувството му за увереност се засили. Хората му постепенно преодоляваха всички препятствия в издирването. Скоро щяха да намерят дъщерята на Туейн. Беше сигурен в това.

Само се надяваше да я открие, преди до нея да се добере Орденът на Свещената реликва.

9

Стивън отвори вратата на офиса си пред Натали, като едва балансираше с франзелата и кафето. Гостенката влезе, стискайки кожената си чантичка.

Гуен Пийбоди стана от бюрото си и бързо се приближи до Стивън. Взе хляба от ръцете му и погледна изпитателно посетителката.

– Привет – поздрави радушно.

Натали кимна. Стивън огледа облицованото с червени тухли помещение, преобразувано в отворен офис след премахването на повечето вътрешни стени. Най-близо до входа бе обособена приемната и имаше три работни места с компютри, подредени в полукръг, пред които седяха другите обитатели на офиса. И тримата погледнаха шефа си.

– Здрасти, банда – поздрави той. После се обърна към Натали: – Госпожице Туейн, това е Гуен Пийбоди. Тя е мой офис мениджър и отговаря всичко в живота ми да върви гладко ден след ден.

– Приятно ми е да се запознаем, Гуен. Аз съм Натали Туейн.

Гуен моментално направи връзката:

– Роднина сте, предполагам, на професор Уинстън Туейн. Негова… дъщеря? – Огледа Натали по-внимателно. – Или внучка?

– Дъщеря.

– Той звъня в офиса онзи ден. Как е баща ви?

– Почива – отговори Натали.

– Професор Туейн е починал преди няколко дни, Гуен – тихо каза Стивън.

– О… моите съболезнования.

– Благодаря – отговори Натали.

Стивън се обърна към служителите си, които го гледаха в очакване, и ги представи един по един:

– Бен Уокър, Уил Донахю и Софи Липтън.

Софи, набита тъмнокожа жена на двайсет и шест, чийто апетит за италианските сладкиши си личеше, се усмихна и вдигна вежди:

– Приятно ми е, Натали.

– И на мен – добронамерено отговори гостенката.

Бен се усмихна:

– Ние сме трагично зле платените и винаги претоварени с работа джуджета, които се грижат за софтуера. Аз съм Бен, а това е Уил – добави, като кимна към колегата си, който не спираше да трака на клавиатурата, въпреки че погледна новодошлата, за да отчете присъствието ѝ.

Бен беше висок и хилав и имаше белег, който преминаваше от челото до долната му устна. Уил беше слаб и блед, с набола рядка брадица и слушалки от айпод на ушите, от които дънеше метъл.

– Приятно ми е да се запозная с всички – каза Натали.

– Хайде да отидем в кабинета ми – предложи Стивън. – Насам…

Натали тръгна след него, като все още стискаше здраво кожената си чанта.

Гуен предложи:

– Ако искаш, остави това при мен.

– Не, благодаря. Няма проблем.

Натали влезе след Стивън в кабинета и затвори вратата. Седна пред голямото бюро. За момент настъпи мълчание. Той се настани на стола си и отпи глътка кафе. Двамата се втренчиха един в друг. Погледът на Натали беше безизразен, непроницаем.

Стивън остави чашата отстрани и скръсти ръце, като се облегна назад на стола.

– Добре, госпожице Туейн. Целият съм в слух. Защо животът ми е в опасност и с какво мога да ви помогна.

Натали вдигна чантата и я остави на бюрото.

– Нека да си говорим на "ти“. Настоявам. – Замълча за момент и го погледна изпитателно. – Не знам откъде да започна, затова нека да е от смъртта на баща ми. Убедена съм, че е бил убит от един човек на име Морбиъс Франк. Доктор Морбиъс Франк. Името говори ли ви нещо?

Стивън прерови паметта си, но не откри нищо познато.

– Не. Трябва ли да ми говори?

– Той е – освен убиец на баща ми – бизнесмен. Бизнесмен, авантюрист, самозван археолог, филантроп и милиардер. Наследник на нефтена империя – една от най-големите във Великобритания.

Стивън кимна:

– Името не ми е познато, но разбирам какво искаш да кажеш. Той е богат и могъщ и ти мислиш, че е убил…

– Преди две седмици Франк финансира операция, при която баща ми да се сдобие с една религиозна реликва, за която се твърди, че е свързана с Ръкописа на Войнич. Знам, че този документ ви е познат.

Стивън се облегна назад и изражението му коренно се промени.

– Разбира се, че ми е познат. Това е светият граал на криптологията. Но този ръкопис се съхранява в Йейл от десетилетия. Каква реликва може да е свързана с него? Знам всичко за ръкописа и около него няма нищо освен планини от предположения за начина, по който би могъл да се дешифрира, което досега никой не е успял да направи.

– Става дума за документ, който според баща ми може да помогне за дешифрирането му. Той смяташе, че това е ключ към загадка, датираща отпреди шестстотин години.

Стивън гледаше гостенката си привидно спокойно, но вътрешно всичко в него кипеше, пулсът му за секунди скочи от шейсет на сто удара в минута.

– Слушам те много внимателно, Натали.

– Реликвата е известна като Свещения свитък от абатството "Свети Петър от Абътсбъри"в Дорсет, Англия. Чувал ли си за това място?

Стивън кимна:

– Дали съм чувал? Ходих в абатството преди десет години, но не си спомням да е имало свещена реликва. Да не би да казваш, че свитъкът е там? Все още не мога да схвана мисълта ти.

– Беше там – скрит в тайните катакомби под манастира. Но вече не е там. Беше освободен преди две седмици.

– Аха, значи е бил откраднат. И баща ти има пръст в това, така ли?

– Освободен – поправи го Натали.

– Освободен, добре. Значи, този свещен свитък е бил освободен… от баща ти, така ли? На тези години не си го представях толкова… как да кажа… ловък.

– Не го направи лично, но знам, че двамата с доктор Франк го организираха. Важното е, че Свитъкът трябваше да остане у баща ми с уговорката, че Франк ще научи съдържанието му, след като бъде дешифрирано.

– И ти смяташ, че баща ти е бил убит, защото Франк е искал Свитъка за себе си? Откраднал ли е документа, след като е убил професора?

– Не.

Стивън се замисли за момент над това, побиха го тръпки.

– Къде тогава е тази свещена реликва и откъде знаеш толкова много за нея?

– У мен е – отговори Натали, като кимна към чантата си.

Стивън я погледна изпитателно, после бавно премести очи към чантата. Натали бе спечелила цялото му внимание.

– Професор Туейн… баща ти… анализирал ли е Свитъка? – попита той тихо.

– Не, но… – започна Натали и замълча.

– Не, но какво?

Тя отвори чантата, извади лист хартия и му го подаде. Стивън го взе и го разгъна.

Беше писмото, което бе пратил на Уинстън Туейн с теорията за произхода на Ръкописа на Войнич.

Разгледа документа и потрепери несъзнателно.

Писмото бе изцапано с кръв.

Кръвта на покойния професор Уинстън Туейн.

* * *

Стивън се взираше в писмото. Присви очи, опитвайки се да разчете бележката, която професорът собственоръчно бе написал в полето отстрани. Прочете я на глас:

– "Теорията е грешна, но се доближава до истината. Да се обадя на Крос, за да поговорим.“ – Погледна Натали. – Значи все пак е обърнал внимание на писмото ми.

– Да. Прочел го е. Намерих писмото под главата му. Когато е издъхнал… – Натали замълча и преглътна. – Когато е издъхнал, главата му е паднала на бюрото и твоето писмо се е оказало отдолу. Съдебният лекар каза, че е починал от масивен аортен аневризъм и вероятно е счупил носа си, когато се е ударил в бюрото. Затова…

– Да, ясно. – Стивън отново погледна изцапаното с кръв писмо. – Но сега се обърках още повече. Твърдиш, че баща ти е бил убит от Франк, но току-що каза, че причината за смъртта му е вроден дефект. Нещо не се връзва. Или е бил убит, или е умрял от естествена причина. Кое е вярното?

– Мисля, че аневризмът се е спукал, защото са го измъчвали. Съдебният лекар намери необясними охлузвания по ръцете, но в крайна сметка каза, че от това не може да се направи категоричен извод. За мен обаче всичко е ясно. Франк е изгубил търпение и е дошъл да вземе Свитъка.

Стивън въздъхна:

– Нали осъзнаваш, че това е абсолютно невъзможно да се докаже. Със същия успех можеш да твърдиш, че е пийвал бира с дявола, когато аортата му се е спукала. Нищо не го доказва. Не искам да ти противореча, но…

– Разбирам скептицизма ти. Но това не променя мнението ми. – Тя махна към писмото в ръцете на Стивън. – Исках първо да видиш писмото, за да знаеш, че баща ми е уважавал познанията ти.

– Приемам го като комплимент. Но това с нищо не ни подсказва дали баща ти е успял да проучи Свитъка и да го разгадае.

– Сигурна съм, че не е успял. С баща ми бяхме много близки, а не ми се е обаждал да се похвали за никакво значително откритие. Ако откриеше нещо ново по нещата, върху които работеше, моментално ми звънеше. Беше като дете. Страшно се вълнуваше и искаше да сподели радостта си най-напред с мен.

Стивън се усмихна съболезнователно:

– Да, разбирам.

Натали кимна едва забележимо в знак на благодарност.

– Как попадна у теб Свитъкът? – попита той.

– Татко ми го даде веднага щом се сдоби с него. Настояваше аз да го пазя. – Натали се вгледа в литографията на Пикасо на стената зад Стивън. – Сякаш е знаел, че рано или късно някой ще дойде да го убие.

Стивън се намръщи.

– Какво има? – попита Натали, когато забеляза изражението му.

– Ако баща ти и Франк са имали споразумение да използват Свитъка заедно, защо му е на Франк да го убива? Ако приемем, че теорията ти за мъченията е вярна.

– Защото баща ми, въпреки всичките си недостатъци, беше религиозен човек. Беше раздвоен – като учен искаше да дешифрира Свитъка, но не желаеше да прави нищо, което да е твърде богохулствено или да навреди на другите вярващи като него. Знам, че това му причиняваше силни вътрешни терзания. Предполагам, че след като е видял Свитъка, съвестта му е проговорила и е казал на Франк, че е по-добре информацията, съдържаща се в него, да не бъде разкривана. Татко ми каза, че ще продаде целия си пакет от ценни книжа и вилата си в Аспен, за да върне на Франк парите и той няма да има претенции за Свитъка.

Стивън въздъхна нетърпеливо:

– Да приемем, че повярвам в теорията ти и се съглася, че този Франк е чудовище. Очевидният въпрос е как мога да ти помогна. Какво общо имам аз с всичко това, освен че съм написал едно писмо, за което съвсем бях забравил? И как мога да съм сигурен, че Свитъкът, за който не бях чувал, докато ти не ми каза за него, е свързан с Войнич?

Натали мълчаливо извади от чантата си очукана цилиндрична кутия и отвори капака, като настойчиво гледаше Крос през бюрото.

– Татко ми обясни как Свитъкът е свързан с Войнич – каза след няколко секунди.

Стивън кимна снизходително:

– Хубаво, приемам. След като сме стигнали дотук. Каква според него е връзката?

Натали внимателно извади от кутията няколко парчета пергамент, които очевидно бяха на неколкостотин години. Стивън беше виждал достатъчно средновековни документи, за да разпознае белезите на древността и миризмата на отминали столетия.

– Татко ми каза, че Свещеният свитък е една от липсващите глави в Ръкописа на Войнич. По-точно глава 18.

Стивън пое намачкания пергамент от ръцете ѝ и цялата стая сякаш се завъртя около него. Той хвърли кратък поглед на кутията, после пак се вторачи в документа. Не беше възможно. Чувстваше се като човек, който попада на забравено платно на Рембранд, както случайно си ходи по улицата. Изгубената глава на Ръкописа бе изчезнала още преди години заедно с една друга глава – номер 16. И макар че от време на време се появяваха слухове, че забраненото знание отново се е появило някъде, досега никой не беше виждал тези страници. Предположенията за съдържанието им бяха оскъдни и често – противоречиви. Това бе един призрачен документ, нищо повече.

– Глава 18… ти… сигурна ли си, че баща ти е казал така?

– Да. Каза още, че датира някъде от около 1450 година.

Стивън не можеше да повярва на ушите си.

Пред него беше разковничето – ключът за решаване на една от най-големите загадки на всички времена.

10

– Мога ли да го видя, Натали? – попита Стивън, като гласът му леко потрепери, когато изговори името ѝ.

Тя му подаде листата над бюрото и той взе документа със сигурни ръце, които за щастие не издаваха вълнението му в този момент.

Внимателно разстла листата върху бюрото, на което имаше само телефон, компютър и чаша с моливи и химикалки.

Пергаментът бе в забележително състояние – показваше неизбежните следи на похабяване от времето, но иначе изглеждаше удивително запазен. Стивън отново погледна кутията. Беше изпълнила отлично предназначението си – да предпази скъпоценния свитък от стихиите на природата.

Характерната псевдоазбука на Войнич не можеше да се сбърка с никоя друга – символите ѝ бяха уникални. Първите страници бяха пълни с необикновените, но познати на Стивън илюстрации, отговарящи на медицинския характер на глава 19. Стивън бе хвърлил стотици часове в изучаване на документа и знаеше повечето глави наизуст. Свитъкът оправдаваше очакванията му за това, как трябва да изглежда глава 18, макар че в рисунките имаше нещо странно – нещо незначително, но важно. Той ги огледа вниманието, но не можеше да посочи какво го смущава. Колкото повече се взираше, толкова повече се засилваше това чувство.

– Какво мислиш? – попита Натали.

Заобиколи бюрото и застана до взиращия се в пергаментите Стивън. Близостта ѝ върна мислите му към действителността и той усети лек аромат на канела, смесващ се с парфюма, ухаещ на цветя. Въпреки че вече имаше някои идеи за пергамента, присъствието ѝ силно го разконцентрираше – Натали ухаеше адски приятно.

Той тръсна глава, за да пропъди тези мисли, и обясни:

– На пръв поглед наистина изглежда, че това е част от Ръкописа на Войнич. Няма съмнение, ако се съди по рисунките и калиграфията, да не говорим за възрастта на документа. Баща ти веднага се е убедил, че е така. Но не виждам нищо чак толкова съдбовно, ако изключим факта, че тези страници изобщо съществуват.

– Не бързай, разгледай го добре. Трябва да има нещо – настоя Натали.

Стивън поклати глава:

– Защо си толкова убедена, че тези страници съдържат някакво решение за разгадаването на Ръкописа, при положение че не се различават по нищо от останалите двеста и четиридесет, които се съхраняват в Йейл?

Стивън се пресегна и помести мишката на компютъра си. Големият плосък монитор светна. Той въведе парола, щракна върху една папка, озаглавена "Крипто"и маркира файл с име "Войн“. Отвори го и след миг на екрана се появи сканирано с висока разделителна способност копие на ръкописа. Стивън отиде на глава 17 и прегледа илюстрациите, които изглеждаха същите като тези на бюрото му.

– В глава 17 няма рисунки на голи тела – отбеляза Натали. – В глава 19 също няма. Не знам дали има значение, но в глава 18 има две голи жени.

– Тогава може би имат значение навсякъде, където се появяват в ръкописа. Ако имат, никой изследовател, включително и аз, не му е обърнал внимание досега. Мисля, че не можем да го приемаме като уникална черта на тази глава. – Стивън замълча и се обърна към нея, лицата им бяха на сантиметри едно от друго. – Защо не отговори на въпроса ми, Натали? Какво те кара да си толкова убедена, че в тези страници има нещо специално?

Тя задържа погледа си за момент, после се отдръпна леко – явно близостта бе твърде голяма, за да избяга от въпроса.

– Баща ми беше убит заради тях и Франк смяташе документа за безценен – каза равнодушно.

Той поклати глава:

– Може да мислиш. Може да подозираш. Но не можеш да си сигурна.

– Сигурна съм.

Стивън реши да не настоява повече. Нямаше да спечели нищо с изтъкването на разликата между твърдата увереност и подлежащия на проверка факт. Познаваше тона, с който тя му отговаряше, и осъзна, че логичният подход няма да е подходящ, ако иска да получи отговори.

– Добре. Приемам, че си убедена, че баща ти е бил убит заради тези страници.

– Не се дръж снизходително, доктор Крос – предупреди Натали и в очите ѝ проличаха болка и гняв.

– Виж… извинявай. Не ме разбра. Исках да кажа, че ти вярвам. Но ти дойде при мен очевидно защото искаш да ти помогна да разбереш значението на тези страници – не съм те търсил аз. И ако ми имаш достатъчно доверие, за да ми покажеш откраднатата глава… – Стивън вдигна ръка, за да отклони възражението ѝ срещу думата "откраднат“, – трябва да ми се довериш и да ми кажеш всичко, което знаеш. В противен случай ме оставяш в затъмнение и това няма да помогне нито на мен, нито на теб.

Замълча в очакване да види дали логиката му ще има ефект върху Натали.

Тя се поколеба, сведе очи и призна:

– Документът е достатъчно важен, за да бъде охраняван от въоръжени стражи в продължение на стотици години в тайното хранилище на абатството.

– Откъде знаеш?

– Не си измислям. Татко и Франк откриха много важни неща за този свитък. Толкова важни, че платиха милиони долари, за да се сдобият с него.

– Милиони? Шегуваш ли се? Преди четиридесет години не успяха да продадат Ръкописа на Войнич и затова го дариха на Йейл. Той няма друга стойност освен като исторически куриоз…

– Може би, но те уверявам, че баща ми не беше глупав или импулсивен човек, а партньорът му в това начинание, Морбиъс Франк, е безскрупулен и хитър мръсник. И двамата бяха убедени, че плащайки седемцифрена сума, за да се доберат до информацията в Свитъка, сключват сделката на живота си. Каквото и да струва Войнич, тези страници очевидно съдържат нещо, което е много по-ценно, отколкото си представяш.

– Говориш така, сякаш знаеш много повече от това, което ми казваш, Натали.

– Ето какво знам. Тази кутия съдържа нещо, което е толкова важно, че пет века след написването си свитъкът е бил под постоянна охрана от един елитен орден на католическата църква. Тайната се е пазила от поколения закрилници през войни, глад, епидемии, смени на правителства и идеологии.

– Звучи доста невероятно…

Тя вдигна ръка, за да го накара да замълчи.

– Досега ме изслуша. Също толкова невероятно е една американка да се появи на прага на къщата ти в Италия и да ти покаже липсващите страници от документ, който те е очаровал цял живот, нали? Знам колко безумно звучи, но всичко, което ти казвам, е истина.

– Кои са тези "закрилници“, Натали? И откъде си научила това, което твърдиш, че знаеш?

– Изчакай да свърша. Наричат се Орден на Свещената реликва и не са регистрирани в църковните анали. Баща ми научи за тях от Франк, който десетилетия наред е създавал контакти, търсил е следи и е проверявал слухове. Накрая намерил пробив в защитната им система и успял да докаже, че орденът все още действа. Ако съдя по това, което ми обясни татко, трябвало е да плати доста пари. Франк се срещал с него няколко пъти и му разкрил, че каквото и да представлява Свитъкът, има нещо общо с Войнич. Точно затова имаше нужда от него. Така започнало опасното им сътрудничество и татко научил цялата информация, открита от Франк.

– Сериозно ли говориш? Тайно общество, което охранява реликва, толкова могъща, че светът ще свърши, ако бъде разкрита, – и изведнъж баща ти научава за всичко това? – възкликна Стивън, като се стремеше да не звучи грубо, но скептицизмът му бе повече от очевиден.

– Доктор Крос, никога в живота си не съм била по-сериозна. Баща ми беше най-умният човек, когото познавам, и бе не по-малко скептичен от теб, но накрая осъзна, че всяка дума от това, което ти казах току-що, е вярна. – Натали посегна към Свитъка. – Може би не беше добра идея, че дойдох. Не знам какво очаквах, но явно ти не си човекът, който ще ми помогне. Сбърках. Съжалявам, че изгубих скъпоценното ти време.

– Хей! Чакай малко! Аз просто изразих основателен скептицизъм по отношение на едни невероятни твърдения. Не казвам, че всичко това не е възможно. Затова, преди да избягаш, остави ме да асимилирам малко чутото. Изглежда, че пергаментът е истински, и това е голям плюс в полза на теорията ти – призна Стивън.

– Всичко е истина и мога да те уверя, че съм в голяма опасност заради това, което знам. И да, нуждая се от помощта ти, но дойдох също, за да те предупредя, че и ти си застрашен заради писмото, което си пратил на баща ми. Франк, или който е убил баща ми, сигурно го е видял и интересът на татко към писмото едва ли му е убягнал, имайки предвид, че тъкмо го е четял, когато са го убили.

– Ако са го убили – поправи я Стивън.

– Когато са го убили. Това означава, че ти си на челно място в списъка, защото убийците не знаят къде е Свитъкът, нито какво съдържа, нито към кого се е обърнал за помощ баща ми. Затова не става дума за мен или някаква смахната конспиративна теория. Същите хора, които убиха баща ми, скоро ще се появят на вратата ти, за да разберат какво знаеш или не знаеш. Обзалагам се, че агентите на Франк не задават учтиво въпроси и не се извиняват, че са те обезпокоили. Тези страници са им стрували милиони. Мислиш ли, че не са готови да измъчват и убиват, за да се доберат до тях?

– Не съм казал…

– Има два въпроса, които трябва да си зададеш: "Доколко вярвам на късмета си?"и "Колко се радвам, че още дишам?“, защото, отсега мога да те уверя, че виновен или невинен, съвсем скоро ще имаш посещение от наемниците на Франк и срещата няма да е приятна. Няма да се разминеш с това, доктор Крос. Съжалявам, че идвам като лош вестоносец, но това е положението. На мен не ми беше трудно да те открия, те също няма да се затруднят. В момента губим ценно време, което нито аз, нито ти можем да си позволим да пилеем.

Докато я наблюдаваше как излага позицията си, Стивън се увери, че тя вярва в това, което говори. Той умееше да преценява човешкия характер и Натали очевидно беше развълнувана, уплашена и се нуждаеше от помощта му. Или поне вярваше, че се нуждае – което, на практика, беше едно и също нещо, поне засега.

Стивън не можеше да не се запита каква щеше да е вероятността да повярва на такава безумна история, ако жената, която му я разказваше, освен че му носеше светия граал на криптологията, не беше и толкова красива. Трябваше да признае, че Натали представя доста убедително и емоционално каузата си. А и ухаеше страхотно.

Да не говорим, че ако поне отчасти беше права, той самият можеше да се окаже затънал в страховита каша. Ако Франк наистина бе платил милиони за Свитъка, нямаше да има значение каква част от останалата историята е вярна. За толкова пари много хора са готови да убият. И Стивън не искаше да проверява късмета си, докато не узнае повече подробности.

– Да кажем, че ти вярвам или поне приемам, че е възможно някой побъркан мръсник да е готов да убие за Свитъка, ако е платил скъпо и прескъпо, за да го придобие. Дори така да е, какво мога да направя? Аз съм собственик на софтуерна фирма, не някакъв корифей на шифрите, работещ в разузнаването – изтъкна той.

– Бих искала да изследваш подробно документа и да ми кажеш, ако попаднеш на нещо, което те смущава или изглежда, че съдържа някакъв ключ за загадката. Виждам, че все още мислиш, че това е някаква истерия, и признавам – звучи налудничаво, но моля те, моля те, повярвай, че истината е много по-лоша от всичко, което можеш да си представиш. Би ли отделил време да разгледаш задълбочено Свитъка? Има ли някое място, за което никой не знае, за да отидем там и да проучим документа на спокойствие? Наех една вила в покрайнините на града…

Стивън се замисли над предложението. Сещаше се и за по-лоши неща от това да прекара един ден във вилата на Натали. Нямаше особено много работа – през последния месец бизнесът се развиваше спокойно и екипът работеше на автопилот.

Мобилният телефон на Натали иззвъня. Тя погледна дисплея и вдигна.

– Да?

– Току-що пред входа на офиса спря кола с двама заплашително изглеждащи типове. Приличат на професионалисти. Потърси някой заден вход от сградата. Ще те взема, когато се измъкнеш.

Натали затвори и се огледа тревожно.

– Сградата има ли заден изход?

Събра трескаво документите и ги върна в кутията.

– Какво? Защо? – стресна се Стивън.

– Беше шофьорът ми, Фредерик. Имаме около шейсет секунди, преди да се убедим, че опасността е реална, по трудния начин. Видял е две бабанки да идват към офиса ти и едва ли са дошли за курс по компютърна грамотност.

По дяволите! Той я погледна в очите. Бяха спокойни, без следа от паника, но и абсолютно сериозни.

– Има авариен изход от складовото помещение отзад.

– Да вървим. Освен ако не искаш лично да се увериш, че не преувеличавам.

Стивън мигновено взе решение:

– След мен. – Показа се на вратата на кабинета си и извика на Гуен: – Ако някой ме търси, не си ме виждала от няколко дни. Кажи му, че съм на почивка в Швейцария до другата седмица и няма как да се свържеш с мен преди понеделник. Разбрано?

Гуен дори не се замисли.

– Приятна почивка – извика бодро.

Стивън и Натали се измъкнаха през аварийния изход. Когато притичаха по задната уличка и изскочиха на една по-главна на стотина метра от сградата, той телефонира в офиса.

– Гуен, ако дойдат двама мъже да ме търсят, моля те, бъди адски внимателна и адски убедителна.

– Да, скъпи, днес мога да се прибера, за да обядваме заедно. Примерно в два, как ти се струва? – отговори тя небрежно, сякаш нищо на света не я притесняваше.

– Там ли са вече?

– Да, разбира се. Може.

– Да се обадя ли в полицията?

– Не, не мога да говоря сега. Имам клиенти.

– Значи, да не викам полиция, така ли?

– Не е необходимо. Ще се видим на обяд. Чао!

Гуен затвори. Стивън погледна Натали:

– Права беше. Хората ми в опасност ли са?

– Не мисля. Ти си този, когото търсят. Хората на Франк ще се стараят да не се набиват на очи, докато не ни открият. Просто нямат късмет, че дойдоха да те убият точно когато си на почивка.

Две минути по-късно сивият седан спря до тях. Стивън и Натали се качиха отзад.

– Измъкнахме се – каза тя на Фредерик и Стивън забеляза, че въпреки това уверение шофьорът твърде често поглежда в огледалото, докато криволичеха по вечно задръстените улици на Флоренция. – Доктор Крос, това е Фредерик, работи за семейството, откакто се помня.

Фредерик кимна на Стивън. Очите му не спираха да сноват между централното и двете странични огледала и пътя пред тях.

Не правеше впечатление на приказлив човек, затова Стивън не каза нищо.

* * *

Десет минути по-късно, точно когато излязоха в покрайнините на Флоренция на път за наетата от Натали вила, телефонът на Стивън иззвъня. Беше Гуен.

– Сладурче, да не би да си ограбил банка или да си разфасовал някоя фотомоделка? – попита тя вместо поздрав.

– Какво имаш предвид? Добре ли си? Какви бяха тези типове и какво искаха?

– Детективи от флорентинската полиция. Живо се интересуваха от местонахождението ти, но не казаха нищо повече, освен че спешно трябва да говорят с теб, за да – както се изразиха – "им съдействаш по едно разследване“. Попитах ги какво разследване и те ме отрязаха с нещо от рода, че не били упълномощени да обсъждат подробности – обясни Гуен.

– Глупости. Не съм направил нищо. Легитимираха ли се? Оставиха ли информация за контакт?

– Единият ми показа значка, но нямах много време да я разгледам. Може да е била служебна карта на регулировчик. Странното е, че ми написаха телефонен номер, на който да им се обадя, ако се свържа с теб. Ако бяха истински полицаи, щяха да имат визитки.

– И аз мисля така. Може да са частни детективи или нещо такова – отбеляза Стивън. Не искаше да уточнява пред Гуен какво има предвид под "нещо такова“.

– Във всеки случай, не останаха доволни, когато им казах, че си на почивка за една седмица, но какво мога да направя? Аз съм една обикновена секретарка. Само вдигам телефони, изхвърлям кошчета и от време на време правя по някое силно кафе. – Гуен имаше типично британско чувство за хумор.

– Бъди така добра да ми пратиш на имейла телефонния номер, който оставиха тези типове, и се опитай да го намериш в указателя. Дръж ме в течение на всичко, което откриеш.

– Какво става, Стивън? Сериозно – попита Гуен с променен тон.

– Нямам представа. Опитвам се да разбера. Тази сутрин излязох както всеки ден за работа, купих си хляб и кафе, а сега се налага да бягам през задните входове.

– Да, и то с момичета, които изглеждат като излезли от "Матрицата“. Знам, че преживяваш труден период, сладурче, но не си загубвай ума – приятелски го посъветва тя.

– Не е това, което си мислиш – възрази Стивън.

– Винаги така се започва. Хайде, обади се, ако има нещо, и приятна почивка. Но внимавай все пак, не се претоварвай и не прави глупости. Не си първа младост.

– Сякаш не знам! Благодаря за пожеланието. Ще се чуем по някое време. Кажи ми, ако откриеш нещо за телефона.

След като Стивън затвори, Натали го погледна и вдигна въпросително вежди. Той ѝ преразказа разговора накратко. Тя поклати глава:

– Страшно бързо те откриха. Не съм изненадана. В тази игра залозите са големи. Сега вярваш ли ми?

– Да кажем, че все още събирам информация, но везните се накланят в твоя полза – призна Стивън.

– Алилуя! – възкликна Натали, като завъртя иронично очи.

Стивън се отпусна на широката седалка и се заигра с подлакътника. Натали явно не се плаши лесно, заразмишлява той, и очевидно е изключително умна, съдейки по кратката ѝ реч в кабинета му. Зачуди се, доколко е запозната с Ръкописа на Войнич.

– Баща ти беше един от водещите експерти по Ръкописа на Войнич, предполагам, че и ти знаеш доста за него – опита се да пробва почвата той.

– Един? Един от водещите експерти? Той беше експертът! Никой друг не можеше да се мери с него по темата.

– Извинявай. Права си, разбира се. Но въпросът ми беше, доколко ти си запозната с това.

– Какво по-точно те интересува? – невинно попита тя.

Той не каза нищо, просто изчака търпеливо. Натали го погледна спокойно и се прокашля, преди да продължи:

– Ръкописът на Войнич е бил открит, или по-скоро преоткрит, от един търговец на антикварни книги – Вилфред Войнич, през 1912 г. тук, в Италия. Намерил го сред вещите на наскоро починал висш йезуитски духовник. Документът се състои от двеста и четиридесет страници, изписани изцяло на все още непознат език, за който повечето криптографи считат, че е някакъв вид шифър, но от какво естество – си остава неясно. Авторът е неизвестен. Колкото до илюстрациите, изобразяващи непознати растения, рецепти, голи жени и астрономически данни, те също са мистерия. Според въглеродното датиране пергаментът е от около 1430 г., но е възможно самият материал да е произведен тогава, а текстът да е от по-късен етап. Съществуват много теории за това кой и защо го е написал, повечето от които впоследствие са опровергани. И днес той не е по-близо до разшифроване, отколкото е бил и преди сто години. – Тя замълча за момент. – Пропуснах ли нещо?

– Леле, това е най-сбитото подробно описание, което съм чувал. На мен самия ми трябва повече време, за да резюмирам всичко.

– Сигурно защото се отплесваш в прекалени подробности, които не са съществени за общата картина – контрира тя.

– Хвана ме! Случайно да си спомняш някои от идеите на баща ти за автора или за езика, който е използвал за основа? – искрено заинтригуван попита Стивън.

– Той не обичаше да спекулира – отговори тя. Поведението ѝ стана по-предпазливо. – С годините обмисли и отхвърли няколко възможности, но в крайна сметка не съм сигурна, че е имал любима теория. Знам все пак, че не споделяше мнението на някои "учени“, които считат ръкописа за фалшификат.

Стивън остана впечатлен от познанията ѝ. С малко хора в света можеше да говори за Ръкописа толкова експертно.

– А какво мислеше за предположението, че цялата история е съчинена от Едуард Кели? – попита той.

– За да заблуди Джон Дий[7], или император Рудолф? Абсурд. Текстът по нищо не прилича на случайна комбинация от символи или измислен език. Вероятността е почти нула. Не, може да е загадка, но не и фалшификат – категорична бе Натали.

– Съгласен съм с теб по този въпрос – отбеляза Стивън след кратко замисляне. – Както и мнозинството от криптологичната общност, впрочем.

Поседяха мълчаливо няколко минути. Покрайнините на Флоренция бързо се източиха отвън и през затъмнените прозорци се разкриха гледки към тосканската провинция.

– Не се ли опасяваш, че този, който те търси, може да е открил вилата, в която си отседнала? – попита Стивън, сменяйки темата.

– Невъзможно. Намерих я в един сайт за резервации в последната минута по интернет и платих през непроследима банкова сметка в Австрия. По-безопасно не може да бъде.

– Ами полетът ти от Щатите? Тази информация сигурно е записана някъде.

Стивън разбираше малко от предпазните мерки, които човек трябва да спазва, ако иска да се скрие, и те не бяха много сложни, но повечето аматьори се проваляха, защото се надяваха, че информацията е толкова необятна, че никой не може да я пресее, за да стигне до тях. Надеждата е лоша стратегия в такива случаи.

– Не и когато имаш няколко паспорта с фалшива самоличност – обясни тя като учителка на малко дете.

Стивън нямаше какво да каже след подобен отговор. Тя бе права. Просто не бе очаквал, че може да си е направила фалшиви паспорти. Каза си, че не трябва да я подценява – със знанията, които имаше за Ръкописа на Войнич, и с очевидното познаване на тънкостите на анонимното пътуване и методи за плащане, тя току-що бе демонстрирала, че разбира от тези тайнствени теми повече от преобладаващата част от населението.

Стивън я погледна крадешком, докато тя разсеяно блуждаеше през прозореца – и всичко това в подобна провокативна и секси лъскава опаковка.

Имаше усещането, че вече изпуска нещата от контрол. Но съдържанието на чантата на Натали, както и самата тя, го караха да продължава напред. Трябваше да разбере къде ще го заведе този път. Поне за известно време.

11

Вилата беше типичен луксозен имот, собственост на британско семейство, което я ползва през юли и август и я дава под наем през останалите десет месеца. С четири спални на два етажа, тя се предлагаше напълно обзаведена и на всеки три дни идваше камериерка. Намираше се близо до Сан Кашано, на петнайсет километра от Флоренция, но изглеждаше като съвсем различен свят – без блъсканицата и тълпите на големия град. Докато колата бавно минаваше по дългата, безупречно поддържана алея, Стивън си спомни дома, който двамата с Антония бяха създали в Греве, само на няколко километра югозападно. Бързо пропъди спомените обратно във въображаемата килия, която им беше създал. Нямаше полза да се отдава на самосъжаление, когато има належащи грижи.

Натали огледа къщата, около която не се виждаха други коли. Постави ръка на рамото на Стивън, когато той понечи да слезе. Той забеляза, че кожата ѝ е топла, а ноктите – къси и с черен лак. Натали се обърна към шофьора:

– Фредерик, би ли огледал вътре, за да сме сигурни, че никой няма да ни безпокои? Не ми се вярва да са ни проследили, но все пак…

– Една секунда. Ще ти се обадя, ако е чисто. Ако не звънна до две минути, изчезвайте – отговори той и слезе, като остави мотора да работи.

Натали зае мястото му зад волана. Стивън си даде сметка, че тя приема ситуацията много по-сериозно, отколкото той би реагирал. Но пък не беше убит неговият баща. Освен това той все още не знаеше на каква част от историята на Натали да вярва. В голяма степен тя звучеше като параноична авантюра, измислена от едно отегчено богато момиче – фантазия, която прави ежедневието по-вълнуващо и по-опасно. Но като виждаше колко внимателни са тя и Фредерик, реши да не дава прибързани оценки и да не пренебрегва опасенията ѝ с лека ръка.

– Не ми каза защо баща ти те въвлече във всичко това. С него ли работеше? – попита той, за да запълни настъпилото неловко мълчание, все още усещаше топлината на ръката ѝ върху своята.

– Аз бях единствената, на която имаше доверие. Той водеше самотен живот и освен няколко приятели аз бях единственият му близък човек. Мама почина преди единайсет години. Аз бях важна опора в живота му.

– С него ли живееше?

– Не.

Не последва друго обяснение. Явно така Натали очертаваше ограничителна линия в общуването им, отвъд която не желаеше да преминава. Стивън реши повече да не любопитства за личния ѝ живот.

Телефонът ѝ иззвъня. Тя вдигна, послуша няколко секунди и затвори.

– Всичко е наред. Да влизаме. Гладен ли си? Вилата е заредена с всякакви деликатеси, каквито можеш да си представиш.

– Не, няма проблем. Може би след няколко часа. – Стивън се поколеба за миг. – Защо не ми разкажеш малко повече за опасността, докато проучвам Свитъка. Все още не всичко ми е ясно.

– Ела вътре и ще ти обясня – отговори тя, без да се обръща, и тръгна към къщата.

Стивън я последва послушно, като се възхищаваше на фигурата ѝ.

Вилата беше обзаведена в обичайния тоскански селски стил, характерен за района, с теракотени настилки и голи греди под тавана. Натали влезе в столовата и отвори чантата. Извади цилиндричната кутия, внимателно измъкна Свитъка и разстла страниците върху масата.

– Имаш ли лупа? – попита Стивън. – И можем ли да осигурим малко повече светлина тук? Може би настолна лампа или в най-лошия случай фенерче. – Огледа се. – Надявам се, че имаш и компютър с интернет? Ще ми трябва за справки.

Натали кимна и посочи един лаптоп върху кухненския плот. Стивън отиде там и след малко влезе в интернет и бързо затрака по клавиатурата. Отвори един сайт и докато той четеше задълбочено, Натали излезе. След няколко минути се върна с лампа и правоъгълна лупа. Включи лампата в контакта, после, за всеки случай, запали и главното осветление. На Стивън му направи впечатление, че не дръпна завесите. Явно не обичаше да се излага на любопитни погледи, особено когато изучава откраднати пергаменти. Това му напомни нещо.

– Кой точно открадна пергамента за баща ти? Може би това е добро място да започнем търсенето – отбеляза Стивън, като затвори уеб браузъра и се премести на масата при пергамента.

– Освободи. Баща ми плати на някого да освободи пергамента от хората, които го държаха, без да имат право да го правят. Нека да ти разкажа всичко от самото начало и ще разбереш защо съм толкова предпазлива.

– Добре, давай. Надявам се, няма да се сърдиш, ако от време на време те прекъсвам за въпроси.

– Няма проблем. Така… първо, искам да разбереш, че баща ми никога не би участвал в кражба на каквото и да било. Освобождаването на документ с историческа стойност от някой, който си го е присвоил неправомерно, е друго нещо. Изгубената глава е била извадена от Ръкописа на Войнич преди векове, само няколко години след създаването му. Била е открадната и скрита от една групировка на Католическата църква.

– Да, тайнствената секта. Знаеш ли, странно е, защото никога не съм чувал за този Орден на Свещената реликва, въпреки че имам доста добри познания за всички средновековни тайни общества, които някога са съществували.

– Никой не е чувал за него. Точно това е смисълът на съществуването му. Той е строго пазена тайна група със страхотни възможности, подчинена на най-високата инстанция в Църквата. Първият водач на ордена, известен като Стража, е бил избран лично от папа Николай V след осуетяването на опита за свалянето му от Светия престол. След завземането на Цариград от турците той създал Ордена и определил издръжка за дейността му.

– Това е било около 1453–1454 г. Звучи правдоподобно. Но откъде знаеш всичко това?

Тя го погледна с леко раздразнение.

– Както вече ти обясних, Морбиъс Франк вербува един член на Ордена и го свърза с баща ми. Той му разказа историята на групировката, доколкото му беше известна. Почти всичко свързано с Ордена е забулено в мистерия дори за самите му членове. Освен за създаването татко научи, че според устава Свитъкът трябва да се съхранява скрит от света за вечни времена.

– Искаш да кажеш, че заради този пергамент не само хората на Морбиъс Франк ще тръгнат по петите ни, а и най-богатата организация в света ще се мобилизира, за да си го върне, така ли?

– Точно така.

– Ако дори само половината от това, което казваш, е вярно, докато Свитъкът е у теб, и двамата сме в постоянна опасност. Пропускам ли нещо?

Натали дойде от неговата страна на масата, седна и внимателно се вгледа в страниците.

– Откъде ще започнеш? – попита.

Стивън се замисли за момент, преди да отговори:

– Мисля, че първото, което трябва да направим, след като го разгледам вниманието, е да го копираме и да скрием оригинала на сигурно място. Не е добре да боравим с пергамент на близо шестстотин години. Ще се разпадне за нула време – веществата от кожата ни и от въздуха ще започнат да го прояждат. Изобщо не би трябвало да го пипаме. В идеалния случай трябва да се съхранява в камера с контролирана влажност и температура.

– Знам всичко това. Вече преснех Свитъка – отпечатах цветни копия със свръхдобра разделителна способност и пазя файловете на диск. Исках обаче да видиш оригиналния документ, в случай че нещо не е излязло на копията или личи само в оригинала.

Баща ѝ сигурно я бе предупредил за всички опасности при боравенето с оригинални документи, затова Стивън не коментира.

– Добре. Тогава просто трябва да отделя малко време, за да прегледам всичко. В подреждането на илюстрациите има нещо, което изглежда странно, но все още не мога да определя какво. Дай ми време и може да се сетя.

– Можем да останем тук до края, доктор Крос, така че не бързайте.

– Стивън. Моля те, Натали, наричай ме Стивън. Но не разбрах какво имаш предвид с това "до края“…

Тя го погледна, сякаш беше малоумен:

– Мислех, че всичко е ясно, Стивън. Не си в безопасност. Хората на Франк, Орденът и всички, които им помагат, издирват не само мен, но и теб. Посещението в офиса ти беше само началото. Честно или не, логично или не, ти си в опасност, защото името ти беше върху писмото, и нищо, което кажеш или направиш, не може да промени това. Съжалявам, но както аз виждам нещата, двамата с теб ще прекараме известно време заедно, докато или разрешим загадката и намерим как да се измъкнем от тази каша, или докато те ни открият и сложат край на всичко.

Не се налагаше да уточнява какво означава "да сложат край на всичко“. Идеята беше ясна.

Стивън не се бе замислял за всички страни на проблема, но сега си даде сметка за тях. Ако – и това бе едно голямо "ако“, Натали беше права за тайнствената секта, издирваща Свитъка, да не говорим за наемниците на милиардера, които бяха по петите им, двамата бяха в невъзможна ситуация.

Той потърка брадичката си и измърмори:

– Не ме разбирай погрешно, но освен голи твърдения имаш ли някакво доказателство, че всичко, което ми разказа, е вярно? Не поставям под въпрос думите ти, затова не се засягай, но има ли нещо друго, което още не си ми казала и може да бъде по-убедително от слуховете за тайни групировки и предположенията за смъртта на баща ти?

Натали въздъхна раздразнено:

– Пред себе си имаш част от Ръкописа на Войнич, която е била скрита в течение на столетия. Баща ми умря седемдесет и два часа, след като се сдоби с нея, а горилите на партньора му обръщат камък след камък, за да ме търсят – много от познатите ми ме предупреждават за това. Току-що и твоят офис бе посетен от двама джентълмени, които живо се интересуваха от местонахождението ти. Какво по-голямо доказателство искаш?

– Не сме сигурни какви са причините… – продължи да упорства Стивън, но тя стисна ръката му, за да го накара да замълчи.

– Има две възможни обяснения. Първото е, че съм луда, че всичко това е една голяма фантасмагория и че не се намираме в никаква опасност освен да умрем от скука, докато изучаваме най-редкия документ в света. Другото обяснение е, че казвам истината и положението е такова или още по-лошо. Във втория случай ще се нуждаем от целия си запас от късмет и умения, за да оцелеем до утре. Мисля, че трябва да решиш кое обяснение ще приемеш, защото така само губим време за нещо, което смятах, че вече сме изяснили – гневно заяви тя.

Имаше право. Беше или едното, или другото. Какъвто и да бе случаят, нямаше да навреди, ако Стивън направи внимателен оглед на Свитъка – в най-лошия случай щеше да прекара няколко часа в луксозна тосканска вила с една красива фатална жена, която бе облечена в костюм на жената котка, имаше най-смайващите очи… и може би бе малко луда. Всъщност този сценарий не беше най-лошият, но засега Стивън не искаше да се замисля за втората възможност,

– Признавам, че си убедителна, Натали. Хайде тогава да поработя и да видим дали ще намеря някаква следа. Но както знаеш, Ръкописът на Войнич пази тайните си от векове. Не знам какво мога да направя за един ден.

– Хващай се на работа тогава. Това е единственият ни шанс, освен ако дъската ми не е разхлопана като на стара барака – каза тя и се усмихна лъчезарно, преди да го остави сам.

* * *

С напредването на деня Стивън прие поканата на Натали за обяд и остана приятно изненадан от трапезата, която тя му сервира. Зелена салата, ньоки с песто, сух колбас, ригатони в сос с четири сирена и всичко това с бутилка доста сносно кианти.

Хапнаха в ограденото с тухлени стенички вътрешно дворче до кухнята, на което имаше масивна чамова маса в битов стил и две пейки. Натали и Фредерик седнаха срещу него и подеха напрегнат разговор за това, къде могат да отидат след Италия, за да осигурят оцеляването ѝ. Стивън пробва да изкопчи още малко информация за личния ѝ живот, но всичките му опити бяха учтиво, но категорично отклонени.

Той се запита за истинската същност на отношенията между Натали и Фредерик – тя се отпускаше пред него повече, отколкото би могло да се очаква в присъствието на един обикновен шофьор, и той, изглежда, знаеше всичко за сегашните ѝ перипетии, въпреки че ограничаваше коментарите си до няколко стегнати думи. Както с повечето неща, случили се през последния половин ден, Стивън реши, че ще научи подробностите, когато му дойде времето, затова се задоволи да се наслаждава на вкусния обяд, като не спираше да мисли за Свитъка.

– Имаш ли някакъв напредък? – попита Натали, след като ѝ благодари за обяда, явно бе устояла на изкушението да повдигне темата по време на храненето.

– Може би. Символите изглеждат същите като в останалата част на Войнич, но са подредени по различен начин, почти като кратки описателни абзаци. По това си прилича с някои от другите глави, но в тези страници има нещо различно. Само че още не мога да определя. Работя по въпроса – обобщи той.

– Ако откриеш нещо интересно, веднага ми кажи. Аз мисля да подремна, докато работиш. Фредерик ще ти осигури всичко, от което може да имаш нужда – каза тя, като леко се прозя и закри устата си с ръка.

– Ще се постарая да свърша, преди да се събудиш – небрежно я увери той и се върна в столовата.

След няколко часа размишления върху всеки детайл от страниците на пергамента, Стивън все още бе толкова далеч от дешифриране на Свитъка, колкото в първия миг, когато го видя. Не че това го изненадваше, просто малко го разочароваше. Би било прекрасно, ако неочаквано направи велико откритие. Но ако съдеше от собствения си опит, нещата не ставаха така. Той беше много добър и бе усъвършенствал уменията си през годините, но в разшифроването на документи нямаше никаква голяма тайна, известна само на него – в повечето случаи се работеше на принципа проба – грешка. Работата се състоеше в мъчително търсене на закономерности и пробване на известни методи за декодиране с надеждата да попаднеш на лесно решение или поне на някаква насока. Ръкописът на Войнич обаче си оставаше неразгадаем – не се поддаваше на никакви усилия за разбиване на кода. Дори след като най-големи специалисти в тази област бяха дали всичко от себе си, все още никой не беше успял. Имаше купища теории, но нито едно решение.

Стивън уморено потърка лицето си, дръпна се от масата и се втренчи в подредените върху нея листове. Толкова много данни без никаква идея откъде да започне. Задачата бе почти непосилна и той разсеяно се запита защо Орденът е изхабил толкова енергия през вековете, за да запази в тайна документ, който прилича просто на част от шифъра Войнич. Изглеждаше нелогично. Закрачи напред-назад, обхванат от чувство за безсилие, като от време на време хвърляше небрежни погледи към Свитъка. Имаше нещо, което продължаваше да му убягва…

Чакай! Един герб на последната страница на Свитъка, под сложно изрисуваните корени на някакво митично растение. Изглежда смътно познат…

Стивън разрови мозъка си, за да си спомни на какво се дължи смущението, което бе почувствал, и къде другаде е виждал този герб. Беше миниатюрно изображение на лабиринт, което изглеждаше не на място в посветената на медицински теми глава. Той се съсредоточи върху него, разрови паметта си, но не се сещаше. Продължи да крачи из стаята. Този герб! Какво означаваше? Но в тази връзка, какво означаваха всички останали илюстрации, изобразяващи всякакви неща – от безсмислените водопроводни схеми, пълни с къпещи се голи жени, през космологичните диаграми на непознати или въображаеми галактики и съзвездия, до растенията, които приличаха на странни хибриди между истинско и измислено?

Когато прекарваше дълги часове в изучаване на Войнич, Стивън винаги се чувстваше така, сякаш пропада през заешката дупка в обърнат надолу с главата свят, където нищо няма смисъл. Днес усилията му не се увенчаха с по-голям успех.

И все пак този символ… Беше го виждал някъде преди.

Стивън се премести на компютъра, отвори сайта с цялостната сканирана версия на Войнич и внимателно разгледа всяка илюстрация. Лабиринта го нямаше никъде, значи не го е виждал там. Изнервен, той смени стратегията и зареди програма за търсене, която започна да бълва безброй резултати със средновековни и астрологични символи. Имаше десетки хиляди и той бързо осъзна, че е безсмислено – все едно да търси игла в купа сено. Знаеше обаче, че е виждал символа някъде по време на пътуванията си. Възможно ли беше това да са ключове към шифъра на Войнич? Всичко бе възможно и Стивън осъзна, че нямаше да обърне особено внимание на символа, ако не го бе видял в глава 18.

Мисли, по дяволите. Това е емблема, нещо като герб, чийто централен елемент е този кръгъл лабиринт.

Отговорът бе съвсем близо. Но колкото повече Стивън се опитваше да се съсредоточи, толкова повече му се губеше споменът.

Не, не става така…

Осъзна, че не трябва да се насилва да се сети, а да изчака, докато прозрението дойде само. Но да знаеш и да го направиш, са различни неща. Това го изнерви още повече и той реши да отиде на разходка, за да избистри мозъка си. След като предупреди Фредерик, слезе по дългата алея сред лозята и маслиновите насаждения, заобикалящи имението.

Лятното слънце галеше лицето му, по ъгъла на лъчите прецени, че само след няколко часа ще започне да се смрачава. Това го накара да се запита какво ще прави. Ако Натали беше права, най-добрият вариант за него бе да остане във вилата, докато разбере нещо повече, но от друга страна, не беше в характера му да позволи някаква мнима опасност да го изпраща в изгнание. Години наред се беше крил, постоянно се бе озъртал назад и едва наскоро се почувства спокоен, че няма за какво повече да се тревожи. И изведнъж да му се стовари това. Не беше справедливо.

Силен гърмеж съвсем наблизо го изкара от вглъбените мисли. Той се завъртя рязко и на стотина метра пред себе си видя някакъв старец със стара пушка в ръце. Стреляше по враните, като се опитваше да ги пропъди от имота си. Стивън му помаха. Старецът също му махна. Малко места на света можеха да се сравняват с италианската провинция, където, малко да се отдалечиш от най-близкия голям град, и можеше да срещнеш фермери, които стрелят с пушки, без изобщо да им мигне окото.

Каква странна страна. Стивън продължи разходката си, раздвоен между спомените за старата къща в Греве, където все още бродеше неспокойният дух на Антония, и собствените си размирни фантазии, и осъзна, че провинциалното спокойствие все още му липсва. Този мимолетен образ повлече след себе си цялата поредица горчиво-сладки спомени от онези последни моменти – как за последен път целува и прегръща Антония, как я гледаше да се отдалечава с аудито и си мисли, че това е просто един обикновен ден, без да подозира, че последните минути от живота ѝ вече изтичат. Ако не беше срещата със стария търговец на антикварни книги, Стивън също щеше да загине при сблъсъка с огромния…

Колекционерът! Неговата кутия!

Стивън се препъна, обърна се и хукна като луд назад към вилата. Нахълта през входната врата и намери Натали, вече будна, да си прави чай в кухнята.

– Знам къде другаде съм виждал герба от Ръкописа на Войнич! – обяви задъхано.

– Удивително! – Тя го погледна изпитателно. – Какъв герб?

Стивън си даде сметка, че не е споделил с нея следобедните си разсъждения. Даде ѝ знак да дойде с него до масата, на която бяха разстлани страниците на Свитъка.

– Виждаш ли тази малка рисунка на последната страница? Тази, която прилича на силно стилизиран лабиринт на фона на нещо като щит? – попита, като внимателно почука с пръст по пергамента.

– Да, виждам го, макар че ми прилича на всички останали илюстрации. Какво му е особеното?

– Виждал съм го преди.

– Хубаво, виждал си го. И защо това е толкова важно?

– Заради мястото, на което съм го виждал.

– И кое е то?

– Един друг пергамент, също написан с шифър, но вече разкодиран – обяви той.

– И… – Натали махна небрежно с ръка, сякаш все още не виждаше нищо необичайно.

– Разкодиран от мен. – Стивън не можеше да разбере как тя не проумява. – Този пергамент е у мен.

12

– Искаш да кажеш, че тази малка емблема, или каквото там представлява, прилича на някакъв пергамент, по който си работил? – обобщи Натали, изненадана от неочаквания обрат.

– Не. Казвам, че е абсолютно същият герб, какъвто има върху един средновековен пергамент, който притежавам. Купих го заедно с още четири от един търговец на антикварни книги преди няколко години. От една от най-старите фамилии в този бизнес в Италия и може би дори в цяла Европа. Занимават се с такава търговия от векове и много от по-старите екземпляри на пазара са минали през ръцете им, ако е имало продажба. Този пергамент беше част от частната колекция на семейството, която включваше малко известни и незначителни от историческа гледна точка документи. Единствената причина да е ценен сега е заради рисунката. Иначе е просто едно обикновено кодирано писмо от петнайсети век, написано на доста сложен шифър със заместване. Най-тъпото е, че го оставих на консигнация в една антикварна книжарница преди шест месеца заедно с няколко от другите ми документи – обясни Стивън, после насочи вниманието си към Свитъка. – Ако се вгледаш в герба, ще видиш лабиринт с единайсет прохода. Не съм сигурен дали има някакво значение…

– Какво означава това?

– Виждаш ли пътя през лабиринта? Ако преброиш кръговете, ще видиш единайсет нива. По-старите лабиринти обикновено са по-прости. Този е подобен на онзи от катедралата в Шартър, Франция.

– Значи, лабиринт… някакво място с оплетени коридори?

– Не. Лабиринтите имат добре очертан път за преминаване. Ребусите имат за цел да предизвикат съобразителността ти с многобройни задънени проходи. При лабиринтите има по-дълбок символизъм. Единственото решение, което трябва да вземеш, е дали да влезеш или не. Влезеш ли, просто преминаваш. В известно отношение може да се използва като символ на започване на трудно пътуване…

– Спомняш ли си какво пишеше в онзи пергамент? – попита Натали.

– Не бих казал. Просто… не беше нищо важно. Поне тогава така ми се стори. Сложих го на купчината с другите документи и продължих нататък. По онова време имах много грижи… току-що бях загубил жена си в катастрофа, затова известно време не се занимавах почти с нищо…

– Моите съболезнования, Стивън – тихо каза Натали.

– Беше преди две години и половина… Както и да е, знам кой е пергаментът и трябва да си го върна възможно по-скоро, защото може да съдържа ключа за дешифриране на Свитъка или поне да ни насочи в правилната посока. – Стивън погледна часовника си. – По дяволите, трябва да се обадя. Ако документът все още е в книжарницата, може да накарам търговеца да го сканира и да ми го прати по имейла. Нека да пробвам.

Стивън погледна телефона си и след няколко минути проведе бърз разговор на италиански. Когато затвори, погледна Натали и се усмихна:

– Мисията е изпълнена. Фрамбозо, търговецът, още не е продал пергамента. Обеща да го сканира и да го изпрати до вечерта

– Сигурен ли си, че гербът е същият – попита Натали.

– Сто процента. Но има друг проблем и той е по-спешен. Паспортът и парите в брой, които имам, са в сейф в една банка в центъра на Флоренция, където пазя и колекцията си от пергаменти. На добре охранявано място с климатична система. – Той се вгледа внимателно в герба, кимна и се обърна отново към Натали. – Банката работи до пет. Паспортът ще ми трябва, ако искам да пътувам из Италия или да пресека границата. Сега, като се замисля, не е никак лоша идея да оставим и Свитъка в сейфа. Щом имаш сканирано копие, то ще съдържа всичко, което има и на оригинала. Ти решаваш, но няма пречка да използваме някой от сейфовете, които съм наел.

Натали не отговори веднага. Личеше, че се двоуми. Предложението му звучеше разумно, но не ѝ се искаше да се разделя със Свитъка. За него вече беше платена твърде висока цена.

Стивън чакаше. Все пак проблемът не бе негов – Свитъкът не беше негова собственост. Но не беше и нейна. Не тя беше платила милиони за него.

– Ще го взема с нас и ще реша, когато видя системата за сигурност. Не всички банки са еднакви – отбеляза тя и така отложи момента на решението.

– Ако искаме да хванем работното време, трябва да тръгваме. А и няма да е зле да се отбием до апартамента ми, за да си взема нещата за бръснене и малко дрехи. Явно ми се очертава ваканция.

– Това е изключително глупава идея. Може да следят апартамента ти.

– Натали, сама каза, че ще ме проверят като рутинна мярка, аз съм просто една от многото следи, по които работят. Затова вероятността там да има някой и да следят апартамента ми денонощно, е много малка. Всъщност колкото повече се бавя, толкова по-голяма става вероятността да се заинтересуват от мен.

– Ако си решил да го направиш, не мога да те спра, но запомни, че съм била против. За мен това е безсмислен риск. Не можеш ли да пратиш друг да ти събере нещата и после да се види с Фредерик на оживено място? Преследвачите няма да търсят възрастен мъж. Това е само един от многото начини за решаване на проблема.

– Ще си помисля – отговори Стивън, повтаряйки нейното решение по отношение на Свитъка.

Натали реши да не настоява. Внимателно прибра страниците и ги върна в кутията. Отново огледа масата, за да е сигурна, че не е пропуснала нищо, и кимна на Стивън:

– Добре. Готови сме. Кажи на Фредерик къде е банката и с малко късмет, можем да стигнем преди пет.

Следобедният трафик беше натоварен както винаги, улиците бяха изпълнени с жужащи мотопеди, които звучаха като разгневени насекоми. По-широките артерии се огласяха почти постоянно от клаксони и водачите на двуколесните возила се стрелкаха между автомобилите със самоубийствена дързост. В далечината се чуваше вой на сирени, известяваш, че някой от тези смелчаци не е преценил достатъчно ситуацията и сега сигурно е на път за болницата или моргата.

Стигнаха в банката петнайсет минути преди края на работното време. Влязоха в модерно обзаведеното фоайе на реставрираната стара сграда и минаха през компютъризираната система за сигурност към частните сейфове. Стивън извади от джоба на панталона си няколко ключа и внимателно отвори един от по-големите сейфове, извади дългата един метър и висока около трийсет сантиметра метална касета и я постави на масата в едно от близките помощни помещения.

Двамата седнаха и Стивън отвори кутията. Натали потрепери неволно от прохладата на климатичната инсталация, навън подухваше свеж ветрец, както често се случва през ранното лято в Италия, но тук си беше истински студ. Той извади един пластмасов контейнер за документи и извади отвътре паспорта си и пачка пари – петдесет хиляди евро, които държеше по навик за спешни ситуации. На по-ранен етап от живота си му се случваше редовно да носи такива суми със себе си, но оттогава бе минало почти половин десетилетие и пачките му се струваха странно тежки. Претегли и двете с ръка, после върна едната в сейфа, а другата прибра в закопчаващия се с цип джоб на лекото си яке заедно с паспорта. Натали го гледаше мълчаливо.

– Температурата в трезора се поддържа постоянно на двайсет градуса, а климатичната система осигурява ниска влажност, затова тук е добре за съхранение на пергаменти. В идеалния случай, бих си построил собствено хранилище с по-прецизно контролирани условия и резервен генератор в случай на спиране на тока, но за толкова малка колекция като моята би било глупаво.

– Колко пергамента държиш тук?

– Четиридесет и пет. Имам четири сейфа.

Стивън я погледна въпросително – време беше да реши дали да остави Свитъка в банката. Натали премина през кратка и мълчалива вътрешна борба, преценявайки риска да повери струващия милиони долари документ на банката и на мъж, когото познава едва от няколко часа. В крайна сметка кимна:

– Май ще е най-добре да го оставим тук. Но ще е уместно да ме включиш в списъка с упълномощените за достъп, ако ти се случи нещо.

– Разумно предложение. На излизаме ще го уредим с управителя. Хайде да тръгваме. – Стивън се усмихна. – Изглежда, че ще се наложи да се доверим един на друг.

– За мен не е много лесно.

Стивън реши да не продължава темата. Не искаше да се меси в дилемите, които се криеха зад тези виолетови очи. Взе цилиндъра със Свитъка от ръката ѝ, сложи го в касетата, после я затвори и заключи. Занесе я в отделението със сейфовете, върна я на мястото ѝ и хлопна вратичката.

Минаха през кабинета на управителя, но той си беше тръгнал по-рано и нямаше как да уредят достъпа до сейфа. Натали въздъхна и като поклати глава, тръгна към изхода. Станалото – станало.

– Можем да дойдем утре и да те включим в списъка, Натали – каза Стивън, докато излизаха.

– Може. Няма да се тревожа за това сега. Хайде да действаме.

Отидоха пеша до съседната пресечка, където Фредерик ги чакаше с колата. Натали се обърна към Стивън:

– Искам да се откажеш от ходенето до апартамента. Идеята наистина е много глупава. Можем да купим всичко, от което имаш нужда, от десетки магазини в града. Не виждам причина да поемаме този риск.

– Аз виждам една голяма – освен това, че обичам вещите си. Програмата за дешифриране на пергаменти, която съм написал, е на компютъра вкъщи и ако искаме да разнищим загадката, тя ще ни трябва.

– По дяволите. Добре, разбрах. Нямаш ли я някъде другаде? В офиса например?

– Не, защото когато съм на работа, обикновено работя. Не се опитвам да дешифрирам средновековни ръкописи.

– Ясно, значи трябва да рискуваме. Нямаме избор.

– Така е. Повярвай ми, нямам никакво желание да получа куршум в гърба заради една компютърна програма. Сигурен съм, че всичко ще е наред.

За седем минути стигнаха от банката до апартамента му, който се намираше в стара триетажна сграда. По указания на Натали Фредерик спря на съседната пресечка. Стивън слезе, но когато спътничката му понечи да отвори своята врата, я спря.

– По-добре да не ни виждат заедно, Натали. Ако някой наблюдава апартамента ми, твоята поява ще потвърди подозренията, че участвам в играта. Нека да отида сам. Ще си взема нещата и след няколко минути пак съм тук, става ли?

Натали отново се отпусна на седалката.

– Добре, ще остана.

Стивън тръгна към сградата, която се намираше зад ъгъла, на стотина метра от мястото, където бяха спрели. Огледа улицата внимателно, но не видя нищо подозрително. Натали явно преувеличаваше. Но пък как да тълкува посещението на двамата мъже в офиса му само преди няколко часа?

Той приближи сградата и не забеляза нищо необичайно. Пъхна ключа в скърцащата стара ключалка, която всеки път оспорваше правото му да влезе с характерното италианско упорство. Тръгна по стълбите към втория етаж.

В този момент телефонът му иззвъня и го стресна. Той погледна дисплея, докато се качваше. Беше Гуен.

– Ало!

– Намерих информация за стационарния телефонен номер, който оставиха двамата гости, о, вожде – безгрижно изчурулика тя. – От южния участък на полицията е. Изглежда, че са казали истината.

– Полицаи ли са? Какво казаха, че искат?

– Само, че трябва да говорят с теб колкото може по-скоро.

– Прати ми номера по имейла и ще им се обадя. Благодаря, Гуен.

– Все още ли мислиш да си "на почивка"до края на седмицата? – весело попита тя.

Стивън се замисли. Мъжете се оказаха истински детективи и теорията на Натали започваше да се пропуква.

– Все още не знам. Засега приеми, че съм във ваканция. Ще ти се обадя, ако има промяна.

– Добре. И умната.

– Разбира се. Помня съвета ти – никога не пресилвай нещата.

Стивън излезе на площадката на втория етаж и тръгна по мрачния коридор към апартамента си. Вратата отдясно се отвори и кресливата стара домоуправителка, синьора Саларно, го погледна неодобрително, като постави ръцете си на кръста.

– Чух гласа ви по стълбите. Наред ли е всичко? Нали не е изчезнало нещо ценно?

– Синьора Саларно, колко се радвам да ви видя. Извинявайте, но не ви разбрах. За какво говорите? – учтиво попита той, озадачен от думите ѝ.

– Чух шум в апартамента ви и се обадих в полицията. Тази сутрин, малко след като излязохте. Помислих, че става нещо, и почуках на вратата, но тогава шумът спря и никой не отвори, затова си казах: "Има нещо“. Веднага телефонирах в полицията. Мотаха се няколко часа. Казах им къде е офисът ви. Не се ли появиха тия мързеливци?

Стивън се опита да осмисли изстреляния като картечница обзор на събитията.

– Полиция ли? Тук? И какъв шум? – Погледна входната вратата на жилището си.

– Пуснах ги в апартамента ви. Стоях при тях, за да съм сигурна, че няма да изнесат нещо – увери го синьора Саларно.

Стивън внимателно мина покрай жената и се приближи до апартамента, където имаше бележка от местната полиция и визитна картичка, закрепени в процепа между вратата и касата. Прибра картичката в джоба си и погледна бележката, после отключи. Това, което видя вътре, го стъписа.

Апартаментът изглеждаше като разграбен от вандали. Навсякъде бяха разхвърляни листа, чекмеджетата стърчаха полуотворени, като няколко бяха изсипани на пода, върху масичката имаше счупена ваза. Стивън усети присъствие зад себе си и когато се обърна, се озова лице в лице с госпожа Саларно.

– Стоях тук и следях да не пипат нищо – увери го тя. – Предположих, че предпочитате да почистите сам, вместо полицията да рови из всичките ви вещи.

– Така ли заварихте апартамента?

– Точно в този вид. Както казах, чух тропане и заподозрях, че става нещо лошо, защото вие винаги сте много тих. В кухнята също има някои счупени неща, сигурно оттам е дошъл шумът. Или от чекмеджетата. – Тя замълча и огледа бъркотията. – Колко жалко, че дори в нашия квартал стават обири. Едно време дори не заключвахме вратите. Вече не е така.

Стивън престана да я слуша. Трескаво се опитваше да осмисли случилото се, докато оглеждаше бъркотията. Може би Натали не беше чак толкова луда.

А може би това тук беше дело на някого, изпратен от нея?

Всъщност какво знаеше за нея? Беше се появила от нищото с тази невероятна история и шантави твърдения и го убеди буквално да избяга с нея. Обвини двамата детективи, че са наемници, дошли да му навредят – може би неволно, но може би това бе част от план, за който той все още не подозираше.

Стивън нямаше впечатление, че Натали умишлено се опитва да го заблуди, но не трябваше да изключва и тази възможност. Във всеки случай тя все още беше въпросителна и той трябваше да е нащрек, докато не научи повече. Колкото и съблазнителни да бяха виолетовите ѝ очи.

Заобиколи купчините изпочупени вещи, за да се добере до бюрото си. Лаптопа го нямаше. Това беше големият проблем. Не само защото всичките му лични файлове бяха там, а и защото програмата за дешифриране също бе на него.

Огледа бъркотията и поклати глава. Пълен хаос. Предполагаше, че е най-добре да се обади в полицията и да подаде жалба със списък на откраднатите неща. За тази цел трябваше да опише всичко. Може би по-късно. Засега реши просто да вземе някакви дрехи и да слезе в склада си на партера.

Напълни един сак с дрехи за една седмица и нещата за бръснене и се върна при входната врата, където госпожа Саларно още стоеше на пост.

– Синьора Саларно, много съм ви благодарен, че сте сигнализирали за обира. Кой знае колко неща още щяха да задигнат, ако не бяхте вие – похвали я той, като се надяваше така да се отърве от нея. След като видя, че не проявява желание да си тръгне, я хвана за ръката и внимателно я изведе в коридора.

– Ако имате нужда от нещо, само почукайте. Ужасно е, че в този квартал се случват такива неща – оплака се тя.

Стивън кимна и отново ѝ благодари. Когато чу изтропването на вратата ѝ, заключи апартамента и слезе на приземния етаж. Отиде до края на дългия вестибюл и отключи една издраскана дървена врата. Когато я отвори, отвътре го лъхна влажен въздух с дъх на мухъл. Махна една паяжина, за да си освободи път до ключа за осветлението. Две слаби флуоресцентни крушки осветиха помещението, което съдържаше пет заключени складови клетки.

Стивън се приближи до най-близката и отключи катинара. Отвори прашната талашитена вратичка и я подпря с един найлонов чувал, пълен с бог знае какви боклуци, събирани с години. Разрови между кашоните, докато напипа твърдата повърхност на един настолен компютър. Вдигна го. Когато го прибираше в склада, беше проявил съобразителност да залепи с тиксо клавиатурата и мишката за него, а също и кабела за захранването. Така имаше всичко необходимо. Можеше да използва монитора, който бе останал горе на бюрото. Дано само старата машина да тръгне.

Затвори склада и се върна в апартамента си, където избърса компютъра от праха и го свърза. Докато чакаше да се включи, отиде в спалнята и извади от шкафа празен диск. Когато се върна, на монитора гордо бяха изложени няколкото икони, които последно бе видял, когато се нанасяше в апартамента. Бързо прегледа файловете, докато намери онзи, който му трябваше, и започна да го сваля на диска. Не си бе дал труда да запише резултатите от пергамента с герба и сега мислено се наруга за небрежността. Така трябваше да повтори целия анализ от самото начало, което си беше доста работа и изискваше много оперативна памет. Предишния път му бе отнело няколко дни.

Хрумна му една идея. Можеше да използва компютрите на фирмата и да пусне програмата да работи през нощта. Беше инвестирал в мощни машини за програмистите, като всяка година сменяше хардуера с най-новото излязло на пазара. Един от компютрите в офиса можеше да обработи данните за една трета от времето, за което щеше да се справи малкият лаптоп на Натали. Стивън взе телефона от бюрото си и натисна едно копче за бързо набиране. Гуен се обади.

– Здрасти. Софи още ли е там?

– Да, тук е.

– Идеално. Искам да подготви един от новите компютри и да пусне една дешифрираща програма на него. Мога да ти пратя софтуера по имейла в компресиран вид заедно с един сканиран документ. Ще кажеш ли на Софи да ми свърши тази работа?

– Веднага. Разбра ли за какво те търсеха ченгетата?

– Имало е обир в апартамента ми. Сигурно са искали да опиша какво е откраднато.

– Обир? Взели ли са нещо?

– Доколкото мога да преценя, само лаптопа ми. Нямам друго ценно за крадене, освен ако не се опиташ да изнесеш голямата ми плазма под мишница. Обаче вкъщи всичко е адски разхвърляно. Изглежда така, сякаш в апартамента са се сношавали пуми.

– Имаше ли нещо важно на лаптопа?

– Не. Всичко е защитено с пароли, но някой спец може да ги разбие. Повечето са безполезни неща. Но пак е гадно.

– Представям си.

– Ще ти пусна програмата и документа малко по-късно. Тук нямам интернет. Копелетата са изтръгнали кабелите и са отнесли модема. Един дявол знае защо. Както и да е, обади ми се, когато свърши. Благодаря ти, Гуен.

Записващото устройство се отвори – знак, че дискът е готов. Стивън изключи компютъра и като огледа още веднъж бъркотията в апартамента, реши, че най-доброто, което може да направи, е просто да почисти. Прибра диска и нарами сака. Огледа се още веднъж и тъжно поклати глава. Щеше да му трябва цял ден, за да сложи всичко в ред. Гадост!

Слезе по стълбите и излезе на улицата, замислен за новите си подозрения за Натали. Смяташе, че умее да преценява хората, но човек никога не знае. Трябваше да е нащрек, в случай че тя е измислила всичко, за да го подлъже да дешифрира Свитъка. Чист късмет беше, че си спомни за пергамента със символа във формата на лабиринт, въпреки че кой знае колко още такива документи имаше. Можеше да е само този, а можеше да са десетки.

Зави зад ъгъла и се приближи до колата, която стоеше на същото място. Багажникът рязко се отвори и това малко го стресна, но разбра намека – метна сака вътре и още преди да стигне до задната врата, Натали я открехна.

– Много се забави – оплака се тя.

– Да. Трябваше да свърша някои неща – отговори той, като наблюдаваше лицето ѝ за реакция.

Тя го гледаше безизразно, но очевидно подразнена от небрежния му отговор. Ако знаеше за обира, явно беше достойна за "Оскар"актриса. Стивън не забеляза в изражението ѝ нищо освен нетърпение да тръгват.

Той отново се вгледа в екзотичните ѝ черти и усети аромата ѝ – като късче от райската градина. Какъвто и да беше, парфюмът явно имаше ефект върху другия пол, помисли си той. А може би просто бе минало ужасно много време, откакто…

По-добре да не мисли за това точно сега.

– Трябва да намерим компютър с интернет, за да проверя пощата си и да изпратя програмата в офиса, където ще я инсталират. Някакви идеи?

– През две пресечки има интернет кафе – каза Фредерик. – Видях го, когато минахме оттам.

Натали му даде знак да кара и той потегли във вече доста натовареното движение в пиковия час.

От другата страна на улицата хилав като върлина мъж с грозни белези от акне върху приличащото на издялано от камък лице вдигна мобилния телефон пред лицето си, докато палеше цигара и се преструваше, че гледа чифт шоколадовокафяви дамски кожени ботуши за езда на витрината. Снима колата заедно с регистрационния номер и затъмнените прозорци и изпрати информацията на съучастника си.

– Мисля, че е той. Проследих го от апартамента. Жалко, че нямаме снимки, за да сме сигурни – прошепна в апарата между две дръпвания от цигарата.

– Опитваме се да проникнем в автомобилния регистър, за да проверим номера, но не успяхме да открием нищо повече. Този тип явно не е фен на социалните мрежи. Жалко, Фейсбук много улеснява нещата.

Мъжът с пъпчивото лице се огледа и когато видя приближаващия мотоциклет, се приближи до бордюра. Хвърли цигарата в канавката и се качи. Мотористът даде газ и потегли по задръстената улица на десетина коли зад автомобила, който следяха.

13

Стивън и Натали влязоха в интернет кафето, пълно със студенти и туристи, и се приближиха до скучаещото момиче с татуировки и пиърсинг зад мръсното гише. Стивън се почуди в кой цирк е решила да кандидатства – със сигналносиня коса, обеци на носа, верига от черепи, татуирани около врата, постоянно намръщена и с поведение, с което конкурираше и най-арогантните барманки в града, нямаше голям шанс да я изберат за "Мис Приветливост“. Пренебрежителната раздразнителност като че ли беше измислена в Италия. Шансовете да се убедиш в собствената си незначителност бяха навсякъде, достатъчно бе да съдиш по отношението на армията от продавачи и сервитьори, готови на всичко, за да ти я демонстрират. Домакинята им в случая очевидно бе приела задачата присърце.

Стивън уреди да използват компютър и след малко се увери, че антикварят му е изпратил сканирания древен документ. Отвори файла и го прегледа – наистина, в долния десен ъгъл имаше герб като този от Свитъка. Нямаше грешка. Стивън натисна бързо няколко клавиша и след секунда документът вече се изпращаше към офиса му заедно с програмата за дешифриране. Фредерик беше спрял на една съседна улица, защото нямаше места. Докато отиваха натам, Натали извади телефона си, като стискаше чантата под мишница. Стивън се наведе и прошепна на ухото ѝ:

– Не поглеждай назад. Мисля, че ни следят.

Тя запази спокойно изражение. Приближи се малко повече до него и прошепна:

– Дали да не влезем в това кафене? Така ще спечелим време и можем да проверим със сигурност. Ще се обадя на Фредерик да мине отзад и да огледа отвън.

После, без да чака отговор, набра номера на шофьора. Обясни му с няколко думи какво става и затвори.

Влязоха в пълното кафене и отидоха в задната част на дългия салон, декориран в бохемски стил с черно-бели снимки на битнически поети по стените. От едната гледаше Джак Керуак, от другата се мръщеше Алън Гинсбърг. Стивън се почувства така, сякаш се е пренесъл в Гринич Вилидж от 50-те, което бе в пълен контраст със съвременна Флоренция. Заведението обаче беше претъпкано и глъчката от оживени разговори допълваше аромата на силно кафе. Телефонът на Натали иззвъня, докато Стивън оглеждаше помещението, сякаш търсеше свободна маса, и уж разсеяно погледна към вратата и витрината.

Натали проведе бърз разговор и затвори.

– Отвън има двама мъже. Професионалисти. Застанали са от двете страни на главния вход, на двайсетина метра един от друг. Фредерик мисли, че няма да успее да ги разкара. Някакви идеи, преди да му кажа да започне да стреля?

Стивън я погледна и осъзна, че тя не се шегува.

Огледа се към задната част на бара и кухнята и я хвана за ръката.

– Насам.

Минаха през двойната врата от неръждаема стомана, покрай няколко смаяни келнери, и се озоваха до мивките и подредените в редица фурни в кипящата от работа кухня. Главният готвач се приближи и изстреля възмутен речетатив на италиански, искайки да разбере какво правят там. Стивън се престори на турист, който не разбира езика, и само сви смутено рамене, като в същото време оглеждаше задната част на кухнята, която преминаваше в коридор към вътрешността на сградата. Надникна в дъното и видя заден изход, най-вероятно за доставки. Побутна Натали натам, надяваше се онези, които ги следяха, да не разполагат с по-многочислен екип от двамата пред главния вход.

Погледна назад към салона и когато вратата за момент се отвори, за да влезе жена с поднос, пълен с мръсни чаши, видя някакъв мъж, който си пробиваше път между келнерите. Сърдитият главен готвач се наежи, сякаш се канеше да ги изхвърли със сила от малкото си кралство, и Стивън взе мигновено решение.

– Към задния вход. Бързо. Идват – прошепна и Натали хукна натам. Стивън я последва.

Миячите спряха работа и смаяно изгледаха странната двойка, която тичаше към мястото за изхвърляне на боклука.

Стивън блъсна с рамо вратата, като едновременно с това натисна дръжката, и двамата изскочиха на тясна уличка. Чуха шумотевица от кухнята зад себе си. Стивън не смяташе да чака, за да се убеди, че преследвачът идва след тях. Затича по улицата и видя голяма, многовековна сграда, която в момента беше в ремонт. Главният вход бе преграден с парче тънък талашит, закрепено с верига. Имаше достатъчно място да се проврат. Той направи знак на Натали и тя бързо се промъкна през отвора. Стивън я последва и двамата се озоваха в сумрачно изтърбушено помещение в процес на реконструкция. Строителите отдавна си бяха тръгнали и единственият шум идваше от преминаващите коли от другата страна на сградата, която гледаше към оживен булевард. Стивън и Натали бързо тръгнаха между скелетата и висящите от тях брезенти към уличния шум, проправяйки си път през истински лабиринт от полузавършени стаи и коридори, задръстени с чували цимент и купчини дъски.

Зад тях се чу тропане – преследвачът се опитваше да мине през задния вход. Ако не намереха път навън, щяха да попаднат в капан и Стивън се подготви психически за схватка с противници, за чиито бойни умения не знаеше нищо и които по всяка вероятност бяха въоръжени.

– Старай се да не вдигаш шум – прошепна на Натали. – Трябва да намерим път към предната страна.

Промъкнаха се покрай една висока стълба и циркуляр, монтиран на импровизирана подпора. В далечината проехтяха стъпки. Натали погледна профила на Стивън – съсредоточен и с присвити очи, той търсеше изхода.

Внезапно пърхане на крила стресна и двамата – едно подплашено врабче се блъсна няколко пъти в брезентите, преди да излети в тъмното празно пространство над главите им. През счупените прозорци едва проникваше светлина от вече притъмнялата улица. Стъпките се забавиха до по-отмерен ритъм, приближаваха се.

Стивън посочи едно по-светло място напред и когато тръгнаха натам, шумът от коли се усили. Стъпките зад тях спряха. Стивън безшумно вдигна една еднометрова греда и даде знак на Натали да продължи към изхода. Остана отзад, като долепи гърба си до стената, чакайки преследвачите да се покажат с импровизираната си бухалка в ръка. След няколко секунди, които му се видяха цяла вечност, от коридора се чу изскърцване на стъпки върху нападалата по земята мазилка и след малко пред него се открои силует.

Преследвачът не го усети навреме. Гредата се стовари право върху главата му и той падна. Стивън се ослуша за други стъпки, но не чу. Другият преследвач сигурно бе останал пред кафенето или бе влязъл в друга сграда.

Стивън клекна и провери пулса на сваления противник, чиито очертания едва различаваше в тъмното. Макар и слабо, сърцето му биеше. Щеше да оцелее, макар че когато се свести, ще се чувства така, сякаш върху главата му се е стоварило пиано. Стивън различи струйка кръв отстрани на главата му. Огледа пода наоколо и забеляза два предмета, които преследвачът бе изпуснал – квадратна кутия и пистолет. Взе ги и безшумно се измъкна към мястото, където би трябвало да го чака Натали.

Когато стигна до главния вход, също така небрежно запречен с талашит и някаква верига, нея я нямаше. Натали беше изчезнала. Той огледа покрития с бял прах от мазилка под и ясно различи отпечатъците от ботушите ѝ, водещи навън към улицата, зад преградата. Запита се дали ще успее да се провре през процепа, но в този момент чу шум от вътрешността на сградата и реши да опита. Очевидно не разполагаше с много време.

Едва успя да се промуши и застана на тротоара сред бързащите за вкъщи пешеходци. Огледа се, но Натали я нямаше.

Чудесно.

Наблизо изсвири клаксон и Фредерик спря до него. Задната врата се отвори и неповторимият аромат на Натали го лъхна отвътре, привличайки го в колата като магнит.

Той се качи, извади пистолета изпод ризата си, където го беше скрил, и го разгледа.

– Въздушен пистолет. – Отвори зарядната камера и извади малка спринцовка със син стабилизатор за летене, пълна с тъмнокехлибарена течност. – Искате ли да се обзаложим, че това е упойка?

Натали вдигна кутията, която той бе оставил на седалката, и отбеляза:

– Това е електрошоков пистолет. Логично – трябваш им жив, за да могат да те разпитат. Ще те убият едва след като научат всичко, което знаеш.

– А ние какво знаем всъщност? – попита Стивън, след като се замисли за момент.

– Мисля, че е ясно, че искат да се доберат до теб. Повече не трябва да се показваме около дома и офиса ти. Сигурно са видели и колата, затова трябва да се отървем от нея и да намерим друга. Фредерик ще се заеме с това. Предлагам да се върнем във вилата, да си направим вечеря и да се измием от праха, докато той уреди нова кола. Колко време ще трябва на хората ти в офиса, за да дешифрират документа?

– При малко късмет, би трябвало да са готови до сутринта. Но ти сигурна ли си, че тези хора няма да те открият тази нощ?

– Ти си този, когото засякоха. Ходенето до апартамента ти беше лоша идея. Разбирам, че трябваше да вземеш програмата, но всяко нещо в живота крие риск, а рискът в нашия случай е да ни проследят. Знаехме го. Засега решихме проблема и ако не броим това, че ни видяха заедно, всичко е чисто. Но вече не може да ходиш на обичайните места, които посещаваш. Надявам се, че тази случка ти отвори очите и вече осъзнаваш, че опасността не е за пренебрегване.

Стивън изслуша спокойния ѝ отмерен глас, лишен от всякакви емоции, и кимна:

– Вярвам ти.

* * *

В тихия и пуст офис пръстите на Софи танцуваха по клавиатурата, докато настройваше софтуера за дешифриране, за да извърши анализа, който бе поръчал доктор Крос. Започнала като един вид вундеркинд, тя бе спечелила пълна стипендия за "Станфорд"и вече близо десет години работеше като програмист. Бяха шеметни времена и оправдаваха дългите часове, които майка ѝ бе жертвала, за да може Софи да следва интереса си към информатиката. Стипендията беше върховното постижение в живота ѝ и тя завърши с отличен успех, след което веднага постъпи на работа в "Майкрософт“.

Когато получи покана за фирмата на Крос, изобщо не се замисли. Да живее във Флоренция, на място, което ухае на екзотика, в страна, която винаги е искала да посети, и то за заплатата на поредната безлична пионка в корпоративната машина във Вашингтон, където валеше постоянно и наемите бяха до небето? Какво имаше да му мисли? Разбира се, имаше трудности при организацията, не на последно място заради майка ѝ, която през последните две години водеше борба с рака. Сега бе в период на подобрение след агресивен курс химиотерапия, но здравето ѝ си оставаше разклатено, а Софи бе единственият ѝ източник на издръжка, ако не се смятат инвалидната пенсия и мизерните социални помощи. Спестяванията на възрастната жена бързо се бяха стопили в хода на борбата за здравето ѝ и Софи се намеси, за да покрие недостига. Това обаче ѝ струваше скъпо – разходите се трупаха въпреки добрата здравна застраховка. Сега двете живееха заедно в един двустаен апартамент и цялото време на Софи преминаваше между работата и грижите за майка ѝ.

На екрана се появи съобщение, че програма е започнала процеса на сравняване, при който търсеше закономерности и пробваше безброй заместващи шифри на десетки езици. Написан в дървеняшкия аматьорски стил на Стивън, софтуерът изискваше много оперативна памет и единственият начин да се ускори беше, като се разпределят различните изчислителни задачи между трите компютъра в офиса. Стивън може и да беше визионер в някои отношения, но определено не ставаше за програмист и при нормален компютър това творение щеше да работи цяла седмица, докато завърши задачата.

Софи невярващо се втренчи в монитора и взе мълчаливо решение. Когато Стивън се върне, щеше да говори с него и деликатно да му предложи да оптимизира програмата му срещу скромно почасово доплащане. Можеше да се наложи да жертва всичките си нощи през идните няколко седмици, но беше готова да го направи. Трябваше по някакъв начин да спечели пари. През изминалия месец беше изгубила съня си, опитвайки се да балансира спестяванията и разходите – изгледите бяха мрачни и след някоя и друга седмица можеше съвсем да фалира.

Отвори пакет чипс с вкус на барбекю и лапна една шепа, след което преглътна с малко кока-кола. Софи знаеше, че е пълничка. Добре де, доста пълничка. Имаше двайсетина наднормени килограма, което беше опасно за нея. Лекарят я предупреди да намали калориите и да започне да спортува. Това беше единственият изход от сегашното ѝ преддиабетно състояние, което заплашваше да излезе от контрол. Храната обаче ѝ носеше утеха и спокойствие и се беше превърнала в неин постоянен спътник – баща, любим и довереник. Нямаше нужда от домашен любимец. Имаше шоколад.

Примитивните иконки, които Стивън беше изтеглил от някой некомерсиален сайт, я дразнеха, но напоследък имаше чувството, че всичко я дразни. Знаеше, че се дължи на стреса в комбинация с глождещото осъзнаване, че пренебрегването на реалността няма да помогне за подобряване на финансовото ѝ състояние. Беше стигнала до момент, в който наближаваше лимита на всичките си кредитни карти и се бе озовала в теглеща надолу спирала, която винаги завършваше зле. Разбираше ефекта на погасяването на един дълг с друг и знаеше, че работи срещу нея.

Беше мислила да поиска голямо увеличение на заплатата, но при сегашната икономическа ситуация едва ли щеше да я огрее. Стивън вече ѝ плащаше максимума за нейната позиция и прояви голяма щедрост, като включи и майка ѝ в здравната застраховка. Това възлизаше на хиляди долари годишно, които той губеше от съчувствие към нея, и тя му беше благодарна за това. Но в крайна сметка, ако не решеше проблема си, той щеше да я съсипе. Всичко бе против нея. Трябваше да направи нещо, и то бързо, за да не се удави във финансовия океан, който можеше да погуби и нея, и болната ѝ майка.

Мразеше решенията, които щеше да ѝ се наложи да вземе, но в крайна сметка, семейството бе на първо място. Каквото и да говориш и да правиш, най-важното е да оцелееш. А в живота на Софи имаше и друг човек, който зависи от нея.

С решително движение тя изгаси копчето на монитора и се приготви да тръгва. Погледна чипса, сви рамене и изсипа остатъка в устата си, после смачка плика и го хвърли в кошчето. Не прахосвай, за да не изпаднеш в нужда. Софи взе чантичката си и тръгна към главния вход, бръкна за ключовете. Чакаше я поредната самотна нощ на дивана с мама и гледане на нелегално изтеглени филми. Не си бе представяла живота така, но бе отвъд възможностите ѝ да го промени.

14

Полковник Гейбриъл Синт запали двайсет и четвъртата си цигара за деня от огънчето на двайсет и третата и изпусна облак вонящ дим към тавана на домашния си кабинет. Закашля се хрипливо, но това не му попречи да вкара още една дълбока глътка дим в белите си дробове, за да сподави спазъма. Предполагаше, че дните му вече са преброени, затова какъв смисъл имаше да отказва пушенето сега?

Замисли се за телефонния разговор отпреди няколко минути и се изкуши да пропусне този, който знаеше, че трябва да проведе. Просто не виждаше особен смисъл, а и изпитваше естествена съпротива да се отчита пред нетърпимия глупак, към когото го бяха прикрепили. Все пак пренебрегването му щеше да му навреди повече, отколкото да му помогне, затова той неохотно набра номера и изчака сигнала.

– Нещо ново? – попита Диего Лука, щом вдигна.

– Може да се каже. Току-що ми докладваха, че са открили дъщерята на Туейн.

– Прекрасна новина!

– Не съм сигурен. Свързала се е с друг човек, за когото се опитваме да намерим информация. Има и друго: някой се е опитал да ги проследи и нещата не са се развили особено добре за него – хрипливо съобщи Синт, като издиша нов облак дим.

– Започни отначало. Къде е тя?

– Във Флоренция, Италия.

– Какво, по дяволите, прави там?

– Уместен въпрос. Засега не се знае. Но се опитваме да изясним.

– Опитвате се. Ясно. И коя е тайнствената личност, с която се е свързала?

– Местен предприемач, някой си доктор Стивън Крос. Но първоначалната проверка на самоличността му даде странен резултат.

– В какъв смисъл?

– Допреди пет години такъв човек не е съществувал. Преди това няма данни за него. Като че ли се е появил от нищото – докладва Синт, като смачка цигарата в една стара керамична саксия, която използваше за пепелник.

– Италианските архиви са известни с ненадеждността си. Сигурно една четвърт от всички жители на Италия не са регистрирани никъде. Не е като в САЩ или останалите страни от Европейския съюз. В Италия нещата са… как да кажа, поспрели.

– Чудесно. Добре, ето какво знаем засега: този тип е собственик на малка софтуерна фирма. Има пари. Много пари. Жена му, Антония, е загинала в пътна катастрофа преди няколко години и той е получил доста добро наследство. На четиридесет и пет е, здрав – или поне няма нищо записано в медицинския му картон, и няма дългове. Живее в апартамент под наем. Толкова – недоволно измърмори Синт. Посегна към кутията с цигари на бюрото и поклати глава, беше останала само една.

– Хм, неизвестен играч. Добре. А каква е тази работа, че някой я следи? И в какъв смисъл нещата не са се развили добре?

– Някой, вероятно със същите цели като нас, ги е последвал в един строителен обект и не е излязъл оттам. Вчера, когато засякохме момичето, изпратих малък отряд да провери какво става. Намерили са я чрез една банкова сметка, която явно тя си мисли за анонимна – и би била при нормални обстоятелства, но ние имаме достъп до неподозирани ресурси. Накратко, парите винаги оставят следи. Винаги.

– Защо не я хванахте? – попита Лука.

– Защото не знаем дали предметът е у нея, нито каква игра играе. Може просто да е дошла с приятел на почивка в Италия. Това не е основание да я хващаме. Ако не изберем подходящия момент, всичко ще се провали. Ще изгубим шанса си да я използваме, за да ни заведе при… при целта.

– Разбрах. Но какво се е случило с преследвача?

– Или тя, или приятелят ѝ го е фраснал с греда по главата. Не мисля, че той или съучастниците му знаят къде е тя в момента – обясни Синт, като много внимателно избираше думите. – Тази сутрин в полицията е постъпил сигнал за обир в дома на Стивън Крос.

– Какво?

– Не сме ние. Но това подсказва, че хората, които са го извършили, са знаели за връзката му с Натали Туейн отпреди. Това ме тревожи – изглежда, че си играем на котка и мишка с противник, който е една крачка пред нас. Това трябва да се промени – завърши полковникът, след като сподели цялата информация, с която разполагаше.

Лука чу как Синт запалва цигара. Мръсен навик на един деградирал атеист. Логично.

– Нещо друго? – попита Лука.

– Сега проучваме Крос и следим преследвачите, които разкрихме. За момента обаче има много неизвестни. А както знаеш, това не е хубаво.

Синт поговори още няколко минути за организацията на действията им, после затвори. Лука беше подлец, реши той, и явно доста се беше наперил от това, че бившият шпионин трябва да му се отчита. Тонът на разговорите им все повече намекваше, че Синт е подчиненият, а Лука – негов началник.

Единствената интересна новина засега бе тази, че Крос и момичето се опитват да се скрият и Синт знаеше къде е тайната им квартира. Тази информация можеше да се окаже от решаващо значение и за момента бе единственият им истински успех.

Облегна се назад и се загледа в боята на тавана, която се белеше от постоянния приток на отровен дим, който той бълваше отдолу ден след ден. И тя като душата му бавно се разяждаше, главно под влиянието на собствените му действия. Синт се подсмихна мрачно на тази метафора.

Но какво от това? Нищо не е вечно.

* * *

Натали спокойно изслуша разказа на Стивън как е зашеметил преследвача им. Почти не прояви интерес към въздушния пистолет и електрошоковото оръжие. Като човек, който е бил мишена на опит за покушение, Стивън се изненада от реакцията ѝ. Очакваше, че ще се разтревожи от срещата с опасността, а тя продължаваше да излъчва непоклатимо спокойствие – тиха увереност, която не издаваше никакъв страх. Или беше изключително хладнокръвна, или беше социопат, помисли си Стивън. Дори той, който бе служил няколко години в армията и беше попадал в множество ситуации с опасност за живота, се бе разтревожил от изводите, които налагаха присъствието на преследвачите и за малко провалилият се опит за отвличането им. А Натали се държеше, сякаш току-що се е събудила от здрав сън, освежена и готова да тръгне към фитнеса. Никога не беше виждал нещо подобно.

Фредерик постоянно поглеждаше огледалата и на няколко пъти зави рязко в странични улички и се върна по обратния път, за да провери за преследвачи. Явно беше добър в това и Стивън се запита какво точно включва работата му.

– Ще слезем на няколко километра от вилата и ще вземем такси. Не можем да рискуваме да приближаваме скривалището с тази кола. Фредерик ще намери нов автомобил до утре сутринта. Нали Фредерик? – Натали се усмихна на шофьора и погледите им се срещнаха в огледалото. Той кимна.

– Мислиш ли, че това бяха хора на Морбиъс Франк? – попита Стивън.

– Да, или на Ордена. В общи линии за нас е едно и също. Който и да е, трябва да сме готови за най-лошото. Ако нямаш основателна причина да стоиш във Флоренция, още утре трябва да се махнем от района. Бих казала още тази нощ, но няма да е практично, докато не намерим друга кола. Сега, след като знаят, че съм във Флоренция, не е безопасно да сме тук.

Стивън не коментира. Натали погледна електрошоковия пистолет и отбеляза:

– Ирански е. Такива не се срещат често тук. За първи път виждам на живо.

– Да не би разбираш и от електрошокови оръжия?

– Да кажем просто, че в един етап от живота си съм се интересувала. – Ако целеше да възбуди любопитството му още повече, Натали се справяше доста добре. – Този се различава от моделите за свободна употреба. Използва се от военните и от полицията.

– Извинявай за невежеството, но каква е разликата?

– Цивилните електрошокови оръжия са направени с цел обезвреждане. Удрят те и спират, освен ако пак не натиснеш копчето. Моделите като този имат за цел не само да парализират субекта, могат да продължат да пускат ток, за да държат мишената неподвижна за известно време. – Тя небрежно размаха оръжието. – Могат да се използват и за мъчения.

– Мъчения…

– В някои страни полицията използва мъчения за изтръгване на самопризнания – смятат го за по-ефикасно от цивилизованите методи. Устройствата като това са създадени с такава цел.

– Изглежда, знаеш много за тях. С какво каза, че се занимаваш, Натали? – попита Стивън полунашега.

– Не съм ти казала. – Тя се наведе напред към Фредерик. – Остави ни при онова ресторантче, покрай което минахме вчера и казах, че изглежда симпатично. Ще вземем такси оттам.

Шофьорът кимна, без да престава да мести погледа си от огледало към огледало във фиксирана последователност: централно, дясно, ляво, централно, дясно, ляво. На Стивън му се зави свят да го гледа. Отново се замисли, че ако се беше отнесъл по-сериозно към предупрежденията на Натали, вероятно щеше да забележи, че някой следи апартамента му. Навремето беше много по-бдителен и сега се дразнеше от мисълта, че е свалил гарда и е станал толкова небрежен. До неотдавна сетивата му бяха толкова изострени, че вътрешната му аларма се включваше мигновено, щом усетеше, че някой го гледа, точно както се беше случило, когато Натали бе започнала да го следи.

Каза си, че трябва да се върне към старите навици.

Ако тя беше права, небрежността можеше да му струва живота. А към този момент изглеждаше, че има право.

* * *

В четири и четиридесет компютрите завършиха анализа и спряха да бръмчат, документът бе дешифриран. Софи записа резултата в отделна папка и спря програмата.

Пергаментът беше разкодиран и сега само чакаше да бъде погледнат от човешки очи.

15

Стивън се събуди от кукуригане на петел в околността и му трябваха няколко секунди, докато се ориентира. В един момент си спомни цялата авантюра. Намираше се в наетата вила, където се криеше от тайнствени злодеи, възнамеряващи да го измъчват, в компанията на една съвременна Мата Хари с тайнствено минало и красиви очи.

Часовникът на телефона му показваше седем. Той въздъхна и се съсредоточи за медитация – практика, която се бе превърнала в негова втора природа. Целият околен свят изчезна и той се озова в абсолютното нищо, свободен от всякакви мисли и представи. След двайсет минути почувства движение и бавно се върна към действителността, сетивата му се събудиха и отново възприеха околния свят.

Свали крака от леглото и се замисли дали да излезе да потича, но реши, че денят не е подходящ за това. Имаха да вършат много неща, не на последно място – да се махнат от Флоренция колкото може по-скоро. Надникна между завесите и видя сребристо ауди, паркирано пред къщата. Фредерик беше поработил през нощта.

Стивън отиде в банята и си взе душ, като размишляваше за изминалата вечер, докато горещата вода като с иглички боцкаше кожата му. Натали бе предложила да вечерят на ресторант и след като привършиха спагетите, останаха още известно време на бутилка превъзходно каберне. Беше започнала да се разкрива по малко, разказа му за някои епизоди от миналото си – примамливи късчета от едно на моменти бунтарско и необикновено битие. Намекна, че на определен етап от живота си е работила в силите на реда, но не се впусна в повече подробности. Това поне обясняваше познанията ѝ за оръжията и спокойната ѝ реакция пред опасността от насилие.

Той опипа белега от куршум на крака си и се замисли колко време бе минало, откакто престана да се страхува от преследвачи. Антония за малко не загина още при пристигането им в Италия, в планинското градче Тоди. Струваше му се, че е било преди цяла вечност, а всъщност бяха минали само шест години.

Стивън се върна към настоящето и спря водата. Нямаше смисъл да изпада в мрачни мисли. Антония вече я нямаше и с нея бе изчезнал и интересът му към жените. Досега. Трябваше да признае, че в Натали имаше нещо, което го привлича. Не само очевидната физическа красота, която винаги е силен стимул. Не – по-скоро комбинацията от външност и характер. Някакво неопределимо качество, което се улавяше трудно, но завладяваше.

Беше пълна противоположност на Антония. Американка, с татуировки, алтернативен външен вид, свикнала с напрегнати ситуации. И изключително умна, както бе демонстрирала в разговора им за Ръкописа на Войнич. Доста силен коктейл и Стивън трябваше много да внимава да не притъпи бдителността му. Все още не знаеше на чия страна е, макар че след нападението бе по-склонен да повярва, че е на негова. Истината обаче бе, че тя работи главно за себе си, и част от задачата му през следващите дни щеше да е да разбере къде в плановете ѝ се вписва той самият.

Избърса се набързо, облече се и се погледна в огледалото. Изглеждаше поне с пет години по-млад, отколкото беше в действителност. Вероятно можеше да е далеч по-зле. Пъхна принадлежностите си за бръснене в сака и го закопча.

Телефонът му иззвъня. На дисплея бе изписан номерът на офиса. Когато вдигна, чу пискливия глас на Гуен:

– Резултатът от анализа, който поиска, е готов. Искаш ли да ти го пратя на имейла?

– Да, ако обичаш. Колко време е отнело?

– Чакай да попитам. Днес малко закъснях за работа, останалите бяха дошли преди мен.

Гуен отдалечи слушалката от устата си и извика на някого. След секунди пак се обади:

– Свършил е малко преди пет сутринта.

– Леле! Много по-бързо, отколкото очаквах.

– Софи е използвала всички компютри, за да раздели задачите, и се е върнала в офиса към четири.

– Ясно. Благодаря, Гуен. Чуй сега. Ако някой ме търси, кажи му, че съм удължил почивката си и не се знае кога ще се прибера.

Тя замълча за момент.

– Е, хубаво. Сигурно си прекарвате чудесно – отбеляза сухо, като натърти на последната дума.

– Нищо подобно. Не мога да ти обясня, докато не науча повече подробности, но не е това, което си мислиш – неубедително се оправда той.

– Така ли? В такъв случай, много жалко. Мацето е много сладко и младо, толкова невинно изглежда. Можеше да ти е дъщеря, ако се беше погрижил навреме.

Гуен очевидно не харесваше Натали. Винаги се бе държала майчински, но сега за първи път проявяваше ревност.

– Ще продължавам да я възприемам като дъщеря, Гуен. Благодаря за напомнянето.

– Можеш да я накараш да ти вика "татко“, за да не забравиш – предложи тя. – Пращам ти резултатите. Имаш ли нужда от още нещо… татенце? – завърши гальовно.

– Засега не. Ще се обадя пак по-късно.

Какво, по дяволите, беше това? Точно когато си мислеше, че са му се струпали достатъчно неприятности, изникваше нещо ново. Какво бе това отстояване на територията от страна на Гуен срещу Натали? Между него и новата му позната нямаше нищо. Нямаше нищо и между него и Гуен. Абсолютно нищо.

Възможно ли беше Гуен да е усетила, че интересът на Стивън към Натали не е просто от желание да ѝ помогне? Изглежда, усещаше някои неща по-добре от него. Ако искаше да му помогне, да беше казала направо какво мисли. Нямаше полза от тези саркастични намеци.

Стивън остави сака на леглото и отиде при вратата на спалнята. Подуши аромат на силно кафе и… яйца. Докато слизаше по стълбите, устата му се напълни със слюнка и той осъзна, че тази сутрин се чувства като бездомно псе. Умираше от глад. Ироничният глас на Гуен прозвуча в главата му: Да, момчето ми, ти си един изгладнял пес. Нали, татенце?

Усмихна се на този вътрешен диалог и влезе в трапезарията. Натали седеше на масата и държеше с две ръце изпускаща пара чаша. Погледна го и се усмихна:

– Виждам, че си в добро настроение. Радвам се, май си се наспал.

– Добрата почивка прави чудеса – отговори той, като си сипа кафе и отпи внимателно една глътка. – Резултатите са готови. Ще ми ги изпратят по имейла.

– Чудесно. Давай да ги видим. Искаш ли яйца? Портокалов сок?

– Идеално. Не знам защо, но съм адски гладен. Може бъркани. – Отиде при лаптопа и бързо отвори пощенската си кутия. – Файлът е тук. Трябва да почакаме, докато се свали. Доста е голям.

Натали се премести на кухненския плот и започна да приготвя яйцата. Стивън я погледна. Сякаш прочела мислите му, тя се обърна и предупреди:

– Недей да свикваш. Обикновено не правя закуска. А за чистене изобщо не си и помисляй.

– Какво? Нищо не съм казал. Само се възхищавах на… многостранните ти таланти – подразни я той.

Натали се престори, че не е чула:

– Три яйца стигат ли?

Без да изчака отговора му, счупи три, разбърка ги и ги изсипа в нагорещения тиган. Стивън предпочете да не коментира повече и нетърпеливо забарабани с пръсти по масата, докато файлът се точеше по бавната безжична връзка.

– Е, какво е положението при теб, Стивън? Необвързан ли си? Имаш ли гадже? – попита Натали.

Това пък какво беше? Толкова ли му личеше? Като че ли всяка жена, с която контактуваше, четеше най-скритите му мисли. А пък той се мислеше за неразгадаем.

– Вдовец съм. От две години и половина…

– Знам. След като успях да те открия на улицата, можеш да предположиш, че съм те проверила поне толкова. Въпросът ми беше дали се виждаш с някоя в момента.

– Защо? Какво те интересува?

– Ще се наложи да изчезнем за известно време. Може да е за дълго. Нямам представа как ще се развият нещата, но знам, че Морбиъс Франк няма да се откаже, докато не се добере до Свитъка и тайната му. Орденът също няма да спре. Затова, ако имаш приятелка и се опиташ да поддържаш връзка с нея, като от време на време ѝ телефонираш тайно, това ще постави и двама ни в опасност, докато сме заедно – с делови тон обясни Натали.

Стивън се замисли над думите ѝ. Въображението му играеше номера. Идеята, че Натали може да проявява интерес към него, беше смехотворна. Тя беше поне с петнайсет години по-млада, може би дори с повече, и несъмнено мъжете бяха готови да се бият, за да я накарат да се съблече пред тях. Идеята, че може да е физически привлечена от него, беше развинтена фантазия на мъж, навлизащ в критическата. Всъщност тя просто се опитваше да оцени рисковете.

– Не, нямам гадже – призна той.

Тя отново вдигна вежди:

– Ами секретарката ти? Тази Гуен? С нея нищо ли нямате?

– Моята офис мениджърка – поправи я Стивън. – Не говори глупости.

– Защо? Тя очевидно те харесва и когато ме видя, реагира като котка, пусната в гореща вода. Веднага настръхна, щом влязох.

– Мисля, че си останала с грешно впечатление. Гуен е професионалист и ние не сме… не сме проблем. Не се притеснявай.

– Изглежда, че ще имаш неща за изясняване, след като всичко това свърши, доктор Крос.

– Благодаря за съвета относно личния ми живот, но не си познала. Това не ме вълнува.

– Кое? Жените или Гуен?

За момент Стивън се смути. Нямаше желание да води такива разговори рано сутрин, особено при положение че зад всеки храст можеше да се крие убиец.

– Трябваше да станеш специалист по разпитите – отбеляза той.

Компютърът изпиука и Стивън погледна монитора.

– Готово, файлът се изтегли.

Спасен от последния звънец! Той насочи вниманието си към малкия екран на лаптопа и Натали изостави деликатната тема.

* * *

Бен се измъкна към тоалетната, като погледна крадешком Гуен и Софи. Отново имаше тежък ден и параноята започваше да се обажда въпреки редовната доза хероин, която беше взел, преди да дойде на работа. Мразеше се заради тази слабост и заради постоянната тъпа болка, останала му като спомен от една ужасна катастрофа заедно с множеството белези по тялото. Ако беше карал по-внимателно в онази нощ, щеше да види колата, излизаща от една странична алея, и нямаше да се забие в нея с мотопеда и да прелети десет метра, преди да се разбие на паважа като счупена кукла.

Многократно бе проигравал мислено сцената – почти всяка нощ в продължение на седемте години от онази фатална вечер. Докато лежеше в болницата с изпотрошени кости и одрана кожа, след три операции за оправяне на пораженията върху вътрешните му органи, проиграваше във въображението си катастрофата отново и отново, като всеки път въвеждаше по някоя малка корекция. Ако караше по-бавно, ако внимаваше повече в пътя… или пък отделяше по-малко внимание на годеницата си Сабрина, която го стискаше през кръста и го разсейваше с топлата си прегръдка.

Бяха се запознали в университета, където Бен бе докторант по информатика, а тя тъкмо завършваше политология. Отначало имаха много малко допирни точки, тя беше от Сиена, дошла във Флоренция само за следването си, а той – американец, решил да се премести в чужбина и странящ от шумни компании. Срещнаха се на едно парти у общи познати и извън мигновеното и непреодолимо физическо привличане, което я накара да отиде в мизерния му малък апартамент още същата нощ, нямаха много за какво да говорят. Тази нощ обаче стана седмица, после – шест месеца и в крайна сметка, заговориха за женитба.

Бяха странна двойка. Сабрина беше истинска красавица по онзи напълно естествен начин, който не се нуждаеше от грим и можеше да накара хората да се обръщат дори в град, пълен с красавици, докато Бен, макар и със сносна външност – въпреки малко дългия нос и леко събраните очи – беше затворен и мълчалив по характер. Тя винаги ставаше душата на купона, докато той беше единак, но обстоятелствата някак ги свързаха и страстта им можеше да захрани с енергия цял град. Още преди да изтече първият им месец заедно, тя се нанесе при него и двамата вече нямаха съмнение докъде ще доведе това.

При сблъсъка на мотопеда с фолксвагена Бен бе прелетял над предния капак. Сабрина нямаше този късмет – от удара се беше забила с главата напред в покрива на колата. Парамедиците, които пристигнаха на местопроизшествието десет минути по-късно, казаха, че е починала на място от счупване на врата и вероятно не е изпитала нищо. Това не беше утеха за Бен, чийто ад на земята се облекчаваше единствено от редовните морфинови инжекции, които му правеха заради болките. След като го изписаха, спряха морфина и му дадоха по-слаби болкоуспокояващи, но те на практика нямаха никакъв ефект и страданията му продължаваха.

Психологът на болницата беше на мнение, че страданието му е преди всичко на психическа основа, но Бен не виждаше как тази теория може да му помогне. Той беше нещастен, физически и духовно, и въпреки че пластичните хирурзи го оправиха достатъчно, за да не плаши малките деца, имаше чувството, че животът му е свършил и сега води съществуване, изпълнено с неспирни мъки.

Когато за първи път пуши хероин, наркотикът притъпи болката, а когато премина на подкожни инжекции, това затвърди новата му химическа любов. Въпрос на време беше да започне да се инжектира венозно. Бен не беше глупав и разбираше, че танцува с дявола всеки път, когато вкарва дрогата в кръвта си, но една част от него вече бе мъртва, а така успяваше да преживее деня. В Италия хероин се намираше навсякъде благодарение на трафика от Северна Африка и Афганистан, затова нямаше проблем да си набави. Цената обаче беше убийствена – налагаше се да взема все по-големи дози, за да постигне същия ефект, и скромните му спестявания се топяха пред очите му. Опита се постепенно да намали дозите, но безуспешно, и сега бе изправен пред още по-голям кошмар.

Той си оставаше един от най-бързите и добри програмисти в района, с доста сносна заплата, но когато гладът за дрога те разяжда отвътре, парите никога не достигат. Ежеседмичните му сексуални срещи с професионалистките също бяха скъпи. След катастрофата не търсеше контакти с други жени освен с проститутки. Знаеше, че няма начин един потрошен, провален и пристрастен към наркотици неудачник да привлече партньорка, затова бе решил да не си губи времето с депресиращи, обречени на провал ухажвания. Предпочиташе работещите момичета, които поне се преструваха, че е нормален, стига да може да си плати за услугите.

Той наплиска лицето си с вода и разгледа белезите си в огледалото, чудейки се как ще продължи занапред. Трябваше да измисли как да изкара повече пари, иначе всеки ден щеше да е ад, в който дозата никога не е достатъчна, за да го облекчи и да запази разсъдъка му.

Бен беше лоялен служител и се смяташе по принцип за добър човек, но дяволът в него беше друго нещо. Дяволът искаше да си получава редовно лекарството. Ако не го получеше, идваха симптомите на абстиненция и по-лошо – сънищата, спомените за Сабрина, весела и жизнена, а после смачкана като купчина мъртво месо до вратата на автомобила, жертва на половин секунда невнимание в един цял живот от идеално синхронизирани събития.

Каквато и да беше цената, той искаше да избегне сънищата.

Сънищата, в които Сабрина го гледаше укорително само с половин лице.

16

Огромното тяло на Сиа Амиери изпълваше входа на частното детективско бюро във Флоренция. Спокоен и елегантен, с шито по поръчка леко тъмносиньо сако, червена кърпа около врата вместо вратовръзка и разкопчано горно копче на ризата, доктор Морбиъс Франк седеше пред приличащия на плъх детектив. Детектив Паоло обясняваше предприетите стъпки, а Франк кимаше одобрително.

– Освен това, както поискахте, изпратих двама от хората ми да проучат служителите на Крос, за да видим как можем да се споразумеем с някого от тях да ни съдейства, ако се наложи.

– Цената няма значение… в разумни граници – подчерта Франк.

– Да, казал съм им. Може би ще е по-лесно, ако знаем какво търсим – изтъкна Паоло за втори път по време на срещата им.

– Това е проблемът. Не знам със сигурност. Всичко, свързано с криптография или древни пергаменти. Ако не това, поне информация къде можем да открием Крос.

– Мисля, че ще се съгласите, че работя доста щателно. Предавам всяка информация на сътрудника ви, както поискахте. – Паоло погледна плахо облечения с черен панталон и тъмнокафяво кожено яке Амиери, който стоеше в другия край на помещението. – Надявам се, че до ден-два най-късно ще открием нещо. Правим всичко, което е по силите ни. Сега остава просто да изчакаме мухата да се хване в паяжината.

– За съжаление, времето ни притиска. Поддържайте връзка и ме уведомявайте за всичко, което откриете, колкото и маловажно да изглежда.

Франк се изправи и се престори, че не забелязва протегнатата ръка на детектива. Напрегнатият момент премина и Паоло въздъхна с облекчение, когато клиентите излязоха. Заплащането беше невероятно, но и двамата мъже излъчваха заплаха. Той бе нарушавал закона и преди, което беше причината Франк да го наеме, но тези типове коренно се различаваха от обичайните му клиенти – ревниви съпруги или бизнесмени, които искаха да шпионират конкуренцията. Тези двамата миришеха на смърт и Паоло го разбираше така добре, както знаеше и цената на парите им. В трудни времена като днешните не можеше да подбира клиентите си, както когато бизнесът вървеше, а Франк плащаше щедро.

В крайна сметка това беше важното.

Паоло вдигна слушалката на телефона и набра познат номер.

* * *

Натали надникна над рамото на Стивън, за да види монитора, и попита:

– Какво е това?

– Това е първата стъпка. Програмата е установила зависимост на заместване на символите и така имаме шифър. Проблемът е да подредим буквите в нещо смислено. Ще отнеме време, но мисля, че документът беше написан на латински, и това ще съкрати времето за разчитане. Беше доста отдавна, но все още си спомням основното, което пише вътре. Остави ме малко и ще го разгадая.

– Разполагай се. Аз отивам да си събера нещата. Трябва час по-скоро да се махнем оттук.

Натали го остави сам с лаптопа. Стивън въведе поредица от символи в програмата, която щеше да проведе мъчителния процес на проби и грешки, за да структурира разбърканите на пръв поглед букви в смислен текст. Скоро латинските думи бяха подредени и оставаше само да ги преведе.

Той се вгледа в познатите фрази: Occultumest…

Когато Натали се върна от спалнята с чантите, Стивън бе приключил с превода и търсеше в интернет, за да открие смисъл в закодираното послание. Погледна я и остана смаян от дългата ѝ кестенява коса. Изглеждаше съвсем друг човек, което явно беше целта на перуката. Той бързо възвърна самообладанието си и си придаде съсредоточено изражение.

– Е? Как върви? – попита новата, подобрена Натали.

– Преведох го. Но не е като уличен адрес. Спомни си, че е писано преди близо шестстотин години.

– Какво пише?

Натали се приближи и той ѝ подаде листа, на който бе написал откритието си.

– В превод означава: "Шест крачки от Алексис в средната базилика има кръст. Разковничето за свещения текст е близо до главата на Спасителя на кръста“ – Стивън се почеса по ухото. – Доста ясно, не мислиш ли?

– Това ли е? Можеше да пише: "Следвай гълъбите до стената на мълчанието“. Как ще разберем какво означава?

– Това е втората трудна част. Самото дешифриране можеше да отнеме седмици или месец, ако не бях написал тази програма, подреждането на буквите в смислен текст също не е малък успех. Хубаво е, че си спомних, че е на латински, защото иначе щяхме да усложним програмата, като включим всички езици, които са се говорили по времето на написване на пергамента, а това би отнело доста време. Всъщност сега сме доста по-напред, отколкото можеше да се надяваме при нормални обстоятелства.

Натали изглеждаше малко разочарована, но Стивън току-що бе постигнал почти невъзможното, затова се почувства леко засегнат.

Тя явно усети, че е напрегнат, и не каза нищо. Отиде при кафе-машината и направи още кафе, докато той гледаше на пръв поглед безсмисленото послание. Въведе няколко ключови думи, но не получи нищо. Дори не знаеше откъде да започне.

– Тази част от разчитането ще отнеме известно време. Трябва да пусна различни комбинации от думи в интернет търсачките с надеждата да излезе нещо. Просто ще пробвам без гаранция за успех. Освен това този документ е писан в края на петнайсети век. Много е възможно онова, за което се отнася, да е било разрушено с годините или да е отдавна забравено. Не храня големи надежди. Дори не знаем за коя страна става дума, още по-малко – за кой град. Латинският се е използвал навсякъде за църковните текстове. Мястото, към което ни насочва посланието, може да се намира навсякъде в известния в онази епоха свят. Все пак имам една програма, която ще извърши сравненията с висока скорост. Записах я на диска, който прехвърлих на компютъра ти. Ще я пусна да пресява данните за един час. Може да намери съвпадение.

– Изглежда ми доста несигурна работа – обезсърчено отбеляза Натали.

– Всичко в криптографията е несигурно. Няма мигновени резултати, поне ако съдя от личен опит. Съжалявам. Такова е положението.

Стивън въведе няколко команди и на екрана се появи нескопосано оформен прозорец. Той погледна бележките си и въведе всички думи от посланието в празните полета, после натисна бутона. Компютърът заработи и Стивън отново насочи вниманието си към Натали.

– Трябва да рискуваме да останем във вилата, докато програмата свърши. Ще използва интернет ресурсите и ще запише резултата. Искаш ли да излезем малко на въздух? – предложи той.

– Става. И без това нямаме друга работа.

Тръгнаха бавно по алеята, наслаждавайки се на слънчевата топлина. Натали подхвана най-логичната тема.

– Какви са предпочитанията ти за ново скривалище? – попита полунашега.

– Нека видим накъде ще ни насочи пергаментът – сериозно отговори Стивън.

Излязоха на пътя и завиха към града. Чакълът на банкета скърцаше под краката им.

– Съжалявам, че си забъркан в това, Стивън. Знам колко е странно чувството да си преследван, когато не си направил нищо нередно – каза Натали като един вид извинение.

Той не каза нищо за момент. После погледна профила ѝ.

– Перуката не е зле, но истинската ти коса ми харесва повече – отбеляза.

Крайчетата на устата ѝ потрепнаха, тя сбърчи нос:

– Е, благодаря. Винаги ли си толкова умел в комплиментите към жените?

– Отдавна не бях правил на някоя… и ако щеш вярвай, знам какво е да бягаш от могъщи врагове.

– Съмнявам се. Не и такива. Тези хора са готови да те измъчват и убият. Това е мисията им – да намерят Свитъка, да изтръгнат всичко, което знаеш, и после да те ликвидират.

Той се поколеба колко да ѝ сподели и реши да е искрен:

– В миналото са ме преследвали всякакви врагове – от мафията до шпионските служби. Ранявали са ме. Повярвай ми, знам какво е.

Натали спря. Стивън се обърна и я погледна в очите.

– Не успях да открия много неща за теб, когато те проверявах – отбеляза тя след кратко мълчание. – Предположих, че не случайно реагира толкова хладнокръвно, когато забеляза, че те следим. Ще ми разкажеш ли нещо повече за себе си?

– Преди години се забърках с опасни хора, като се опитах да се намеся в неща, от които трябваше да стоя настрана. Разбих една много доходоносна схема, с което причиних големи загуби на тези хора, затова се опитаха да ме убият. Бяха много опасни противници. Не някой ревнив съпруг или нетърпелив лихвар. Говоря за злодеи от световна класа. Но все още съм жив. А те не са. Поне повечето.

– Може би съм те преценила погрешно – отбеляза тя, като го огледа от глава до пети. – Явно не е хубаво човек да те подценява, доктор Крос.

Стивън нямаше готов остроумен отговор, затова двамата просто продължиха разходката.

– Мисля, че трябва да останем в Италия. Не трябва да рискуваме да привличаме внимание с паспорта ти. Съгласен ли си? – попита Натали, връщайки се на първоначалната тема.

– Нямам нищо против. Може да отидем в някой по-голям град, където ще е по-лесно да се скрием. Болоня, Милано или дори Рим…

– Чувала съм хубави неща за Болоня. Ако си съгласен, стига твоята програма да не извади нещо друго, предпочитам да се преместим там. Можем да отидем с колата.

Стивън завъртя главата си, за да отпусне схванатите мускули на врата си. После отново я погледна изпитателно и попита:

– Освен да бягаме, имаш ли някакъв друг план?

– Имам. Ти разплиташ всичко, научаваш загадката и тогава…

– …и тогава?

Натали спря. Стивън продължи с по-мек глас:

– Натали във всичко това има една голяма дупка, дори да дешифрирам Свитъка. Дупката е в това, че ти нямаш план. Да приемем, че разкрием загадката. И какво тогава? Или по-реалистично – да предположим, че не успеем. Че никога не узнаем какво пише в Свитъка. Какво ще правим тогава? Кога ти или аз ще бъдем отново в безопасност?

Натали не отговори. Очите ѝ проблеснаха за момент.

– Преживявал съм такива моменти – изтъкна Стивън, като изрита едно камъче към близката нива. – Това е сътресение, което ще промени всичко. Не виждам сценарий, при който нещата да останат постарому. Животът ни е променен завинаги, без шанс да се върне в нормалния си ритъм, какъвто и да е бил той. Приеми го и ще е по-добре за нас.

– Не се бях замислила за това…

– Виж, ако си права и Орденът съществува и е тръгнал по петите ни, те няма да се откажат. Ако тази група е пазила Свитъка над петстотин години, можеш ли да си представиш, че нещо ще ги накара да спрат? Ами Франк? Дори да му върнеш двата милиона, ти сама каза, че този човек е въшлив с пари и е вманиачен. При какъв сценарий би ни оставил на мира и би се оттеглил?

Стивън се обърна и тръгна обратно към къщата. Натали ускори крачка и бързо го настигна.

– Стивън… съжалявам. Не те замесих нарочно. Писмото до баща ми те замеси.

– Натали, аз съм голямо момче. Знам, че е така. Не търся кого да обвинявам. Просто се тревожа как ще оцелея, не само днес, а в близките десет години. Ако си права, ще ни трябват много късмет и умения, за да се измъкнем чисти. За щастие, имам достатъчно пари до края на живота си, но трябва да ги прехвърля, за да не могат да се проследят. Осъзнавам, че трябва да се махна и повече да не поглеждам назад. – Стивън потърка лицето си и въздъхна. – Правил съм го вече. Трудно е. Колкото по-скоро осъзнаеш какво трябва да направиш, толкова по-добре. Една крачка накриво е достатъчна, за да се сринеш. Не можеш да си позволиш грешка. Никога.

Натали се замисли над думите му, докато вървеше до него. Хладнокръвната ѝ фасада се беше пропукала макар и мъничко и Стивън видя следа от уязвимост там, където преди имаше само сила. Знаеше какво преживява. Толкова беше обсебена от тайната на Свитъка и от желание по някакъв начин да отмъсти за баща си, че бе пропуснала голямата картина. Или пък предпочиташе да се абстрахира от действителността, докато не стане готова да я приеме. Стивън обаче вече бе преживявал момент, когато трябваше да събере целия си живот в една чанта и да бяга, а случи ли ти се подобно нещо веднъж, сънят ти вече не е както преди и си психически подготвен да го преживееш отново. В някои отношения той беше най-неподходящата мишена за преследване, защото имаше опит и знаеше какво да прави.

– Гадна работа – измърмори Натали.

– На мен ли го казваш?

Над главите им няколко птици се рееха спокойно из нивата, използвайки момента, докато фермера го няма на поста му. Слънцето целуваше лозите в съседния парцел. Пасторална идилия. Като се изключи фактът, че трябва да се крият като плъхове от преследвачите си, денят беше прекрасен.

Стивън погледна часовника си. Програмата вероятно бе свършила. Време беше да се връща на работа.

Когато приближиха къщата, Фредерик тъкмо изнасяше двете чанти на Натали, за да ги качи в колата. Кимна им за поздрав. Стивън отново се запита каква е ролята на шофьора.

– Какъв точно е Фредерик? Каква е неговата история? – попита, когато влязоха в къщата.

– Фредерик работеше за баща ми близо двайсет и пет години. Получих го, така да се каже, по наследство след смъртта на татко. Беше в къщата, когато отидох да уредя погребението, и предложи да ми помогне.

– Не е много приказлив.

– Не, не е.

– Но мога да се обзаложа, че и той умее да купонясва, ако гаврътне една-две чашки.

Натали се засмя.

– Фредерик просто не говори много. Винаги е бил такъв. Но е верен до гроб и би направил всичко за мен. Безстрашен е. Бивша зелена барета. Постъпил е на работа при баща ми в средата на осемдесетте, веднага след като се уволнил от армията. Готов е да ме последва навсякъде.

– Това е хубаво, защото ще се наложи да е с теб още дълго. Той също трябва да се сбогува с досегашния си живот. Вече разбираш, нали?

– Разбирам, Стивън. Просто ми трябва малко време да го приема. Имах и други проблеми наскоро…

Стивън отиде при компютъра и погледна екрана.

– Бинго!

– Какво?

– Промяна в плановете. Няма да ходим в Болоня – заяви Стивън.

– Така ли? А къде?

– В Рим.

17

– Защо в Рим? – попита Натали.

– С деветдесет и шест процента сигурност това е мястото, описано в пергамента. И по-точно, базиликата "Сан Клементе“, една от най-красивите църкви в града. Сред най-забележителните ѝ черти е това, че е построена върху развалините на базилика от четвърти век, която служи като подземие, а тя, на свой ред, е издигната върху римска жилищна сграда от първи век, в която е имало езическо светилище. Вътре се съхраняват няколко известни произведения на изкуството, сред които е "Свети Алексис“. Чувал съм за този стенопис, но трябва да проуча малко повече. Телефонът ти има ли интернет? Можем ли да се свържем онлайн, докато пътуваме – да включим компютъра през телефона ?

Натали кимна:

– Ще стане. Може да ползваш и директно телефона.

– Екранчето е много малко. – Стивън затвори лаптопа и бързо се приготви за тръгване. – Хайде, мога да чета за "Сан Клементе“, докато пътуваме. Не виждам причина да стоим повече тук.

Занесе сака си в колата, където с непроницаемо изражение чакаше Фредерик. Шофьорът натисна едно копче и багажникът се отвори. Стивън сложи чантата си до тези на Натали. От едната страна бе поставен още един малък куфар, вероятно с нещата на Фредерик.

Като част от утвърден ритуал, Натали се настани отзад и Стивън седна до нея. До Рим щеше да им отнеме между три и четири часа в зависимост от трафика.

След като потеглиха, Стивън свърза лаптопа с интернет и започна да търси всичко за древната църква. Имаше твърде малко информация. Сградата се намираше на няколко пресечки от Колизеума и изглеждаше непристъпна – с решетки на прозорците, охранително осветление и прегради от бодлива тел на покривите. Стивън съобщи тази информация на Натали. Тя откачи телефона от лаптопа и поговори шепнешком няколко минути. След като свърши, отново го включи в преносимия компютър.

– С кого говори? – попита Стивън.

– Ще видиш. Имам познати в Рим. Те ще потърсят някой, който да ни вкара в базиликата.

Стивън се вгледа в безизразното ѝ лице, което не издаваше нищо.

– Явно имаш доста развита мрежа, Натали. Впечатлен съм.

– Движа се в интересни кръгове. Нали не те издирват от Интерпол?

– Не, защо?

– Човекът, на когото се обадих, е много находчив и може да уреди на практика всичко, но е много подозрителен, затова можем да очакваме, че ще те подложи на проверка, много по-обстойна от тази, която аз ти направих. Ако си международен престъпник, няма да е добре.

– С какво се занимава този твой находчив приятел?

– С разни неща. Не обича да разгласява за кого работи. Мога само да кажа, че има нещо общо с разузнаването.

– И може да ни помогне? Имаш ли му доверие?

– Абсолютно. Познаваме се отдавна – заяви тя, но се ограничи само с тази информация.

Натали не спираше да го изненадва – окото ѝ не мигваше пред опасността от насилие и имаше познати в ЦРУ или друга подобна агенция. На Стивън му се искаше да я разпита повече, но усети, че моментът не е подходящ, затова отново се зае с проучването, докато пътуваха по магистралата.

Долните нива на църквата били открити през 1857 г., но това не означаваше нищо. Авторът на пергамента може и да е знаел за съществуването им през XV век, нo това не отговаряше на въпроса дали е отнесъл знанието си в гроба. Историята беше пълна с празнини и Рим не правеше изключение. След повторното откриване на междинния етаж на базиликата Орденът на ирландските доминиканци, под чиято опека е сградата от 1667 г., организирал разкопки и в останките от първи век на по-долното ниво.

По време на създаването на пергамента базиликата се е стопанисвала от новосъздаден милански орден – "Августински събор на свети Амброзий“. Ако авторът е бил монах от този орден, това обясняваше защо тайната е скрита на средното ниво. Това, че е имало таен проход за достигане на църква под църквата, не изненада особено Стивън. Въпросният период от историята беше пълен с интриги и гонения, затова предпазливите духовници не се доверявали на никого и вземали мерки да се застраховат. Фактът, че знанието за долния етаж е било забравено през вековете, съвпадаше със смяната на първите монаси с ирландските доминиканци, които италианците възприемали като натрапници, на които не могат да се доверят.

Стивън не можеше да си представи какво е скрито в базиликата и дали то, каквото и да беше, е устояло на стихиите в течение на изминалите пет века. Не искаше да обезкуражава Натали, но знаеше, че шансовете далеч не са добри. Въпреки това те щяха да направят всичко необходимо, за да разсеят съмненията. Стивън съзнаваше, че Натали никога няма да се откаже – в това отношение приличаше на него. Беше решителна.

Повечето уебсайтове пресъздаваха една и съща информация, почерпена от няколко книги и от официалната интернет страница на църквата. Стивън бързо прегледа всички онлайн източници и отново се озова там, откъдето бе започнал. Трябваше да разгадае скритото послание, но не виждаше начин да го направи, докато не проникне в църквата. Много се надяваше да намери нещо съществено, защото в момента беше в задънена улица.

По средата на пътуването към Рим мобилният телефон на Натали иззвъня. Стивън беше свалил цялата информация на лаптопа и вече нямаше нужда от връзка с интернет. Натали извади кабела и вдигна телефона. След кратък разговор даде на Стивън знак, че всичко е наред, и затвори.

– Днес ще обиколим базиликата, после ще се срещнем с познатия на моя приятел. Той казва, че можем да му имаме пълно доверие. До два часа трябва да сме в Рим, значи следобед можем да направим обиколката, а после, към пет, да се видим с човека. Той ще ни осигури апартамент в близост до църквата.

– Не си губиш времето.

– Нямаме време за губене. Не знаем какво ще предприемат преследвачите ни, затова трябва да очакваме най-лошото. Не си ли съгласен?

– Мисля, че засега сме в безопасност. Само аз имам текста на пергамента, затова не би трябвало никой да не ни досажда, стига да не разгласяваме намеренията си и да не направим някоя глупост – отбеляза Стивън.

– И аз така мисля. Но искам да побързаме. По-трудно е да улучиш цел, която се движи с висока скорост.

Стивън нямаше как да не се съгласи. Дамата имаше право.

Когато пристигнаха в Рим, Фредерик ги закара направо до базиликата "Сан Клементе"и ги остави на съседната улица. След едночасово чакане, дойде и техният ред за разглеждане и заедно с група други посетители ги въведоха в съвременната църква. Отегченият екскурзоводът рецитираше подробности за сградата с тон, подсказващ, че би искал да е на всяко друго място, само не и тук и да развежда туристи. След няколко минути на горния етаж, слязоха на средния – останките от четвърти век, разкрити в оригиналния им вид. Движеха се с останалата част от групата и Натали подръпна ръкава на Стивън, когато влязоха в главния вестибюл и бяха посрещнати от стенописи и мозайки, една от които се казваше "Легендата за св. Алекси“.

– Това трябва да е този Алекси, за когото се говори в пергамента – каза Стивън.

Двамата огледаха наоколо, но не видяха нищо обещаващо – нямаше кръст, а една голяма част от пода, пропаднала на долното ниво, бе оградена с червен кордон.

– Да не би да има друг Алекси? – прошепна Натали.

– Възможно е. Ще научим след няколко минути, когато свърши обиколката. А може и кръстът отдавна да е изчезнал. От това се опасявах.

Натали бавно се завъртя, като се опита да прецени докъде стигат шест крачки, но не видя нищо. Нито на пода, нито на тавана, нито на стените. Нямаше кръст.

– Какво ще правим? – попита.

– Дръж си очите отворени. Да погледнем и от другата страна на стената и в лявата галерия. Може би там има кръст.

Послушно последваха групата в най-далечната галерия, където имаше дупка в земята, заградена с бариера. Произведенията на изкуството тук бяха повече, но нямаше кръст. Екскурзоводът ги разведе из помещението още няколко минути, после слязоха на най-долното ниво с култов олтар, посветен на Митра, и няколко малки жилищни стаи от първи век. Натали се изнерви и вече искаше да излиза – след като разгледаха средното ниво, обиколката вече не я интересуваше.

Когато се върнаха на главния етаж, туристите бързо се разпръснаха и двамата със Стивън останаха сами на тротоара, за да обсъдят какво да правят.

– Трябва да влезем, когато няма никого, и да претърсим по-обстойно – заяви тя.

– Би било добре, но как? Не съм песимист, но не виждам голям шанс онова, което е било там – ако предположим, че това е правилното място и програмата ми не е пропуснала нещо, все още да е вътре. Може да е изчезнало още преди векове и в такъв случай, дори да покажем Свитъка по телевизията, никой няма да може да го разкодира.

– Разбирам, но сме длъжни да опитаме. Нека да видим как ще ни помогне моят човек. Не би трябвало да е трудно да влезем. С пари може да се купи много съдействие.

Отидоха в едно малко кафене на две пресечки от църквата. Натали се обади по телефона, докато вървяха. Десет минути след като седнаха и поръчаха, в заведението влезе пооплешивял, елегантен мургав мъж около петдесетте, който приглаждаше мустаците и оправяше яката си, докато вървеше. Синьото сако и сивият панталон му придаваха аристократичен вид – впечатление, което се засилваше от резервираното му поведение.

Видя ги и се приближи.

– Вие сигурно сте хората, с които трябваше да се срещна. Добре дошли! За първи път ли сте в Рим? – поздрави той на добър английски. – Аз съм Даниеле Франкесо. Приятелите ми викат Дани.

Натали стисна ръката му и махна към един стол.

Стивън се ръкува небрежно с италианеца.

– Приятно ми е. Да, за първи път сме в Рим.

Дани поръча двойно еспресо и забърбори за красотите на италианската столица, докато сервитьорката донесе поръчката му и си тръгна. После извади кутия цигари и предложи на Стивън и Натали, които отказаха. Сви рамене и ги прибра в джоба си.

– Лош навик, който ще ме убие, но не мога да спра. Добре, как мога да ви помогна? Общият ни приятел ми каза да направя всичко, което поискате.

– Трябва да влезем в базиликата "Сан Клементе"след работно време. Искаме да прекараме известно време на средното ниво, без никой да ни пречи – обясни Натали.

Дани вдигна вежди, но това беше единствената му реакция. Не попита защо.

– О, мислех, че ще поискате нещо лесно, например аудиенция при папата. – Усмихна се, показвайки жълтите си зъби. – Шегувам се, разбира се – уточни, макар че лицето му изразяваше всичко друго, но не и забавление.

– Може ли да се уреди? – попита Натали.

– Не виждам защо не. Ще трябва да бутна пари тук-там и сигурно ще има условия, но в Рим можеш да постигнеш всичко, ако си достатъчно гъвкав… и щедър. Имам номера ви. Изчакайте да проуча нещата и ще измислим нещо. Впрочем ето ключа от апартамента. Приятелят ви Дейвид каза, че можете да използвате тайната квартира колкото дълго поискате.

Дани подаде на Натали ключ, увит в листче, на което бе написан адрес. Тя кимна и го прибра в чантичката си.

– Каквато и сума да ви трябва, за да ни вкарате в църквата, смятайте я за одобрена – увери го. Погледна го предупредително. – Не споменавайте на никого за присъствието ни тук. Разбрано?

– Естествено. Аз дори не знам имената ви. Но които и да сте, не съм ви виждал.

– Радвам се, че можем да разчитаме на дискретността ви. Моля ви, обадете се, ако има нещо ново. Може да звъните по всяко време.

Дани допи кафето си и стана.

– Ще държим връзка. Приятно прекарване в Рим – пожела им той, а после се обърна и си тръгна, сякаш нямаше никакви тревоги на света.

Стивън и Натали се спогледаха.

– Какво мислиш? – попита тя.

– Кой е Дейвид? – контрира той.

– Приятелят, за когото ти казах. Истинското му име е Муди, но използва различни псевдоними. В Италия е Дейвид. Какво мислиш за Дани?

– Изглежда деен, но е мазник. Може би това е добре. Струва ми се съмнителен, но точно сега нямам доверие на никого. Докато не знае нищо повече от това, че сме тайнствена двойка, търсеща среднощна романтика в църквата, всичко е наред. – Стивън замълча за миг. – Обаче не ми харесва идеята да отседнем в апартамент, осигурен от него. Това е слабото звено в плана.

– Имам пълно доверие на Муди, Стивън. Двамата сме преживели много заедно.

– Може би, но не знаем нищо за този Дани. Дори Муди да е чист като пресен сняг, ако Дани не е, губим. Предпочитам сам да си осигуря квартирата. Приеми го като застрахователна полица.

Натали се замисли за момент.

– Може би си прав – призна. – Хайде да намерим друго място.

18

Настаниха се в хотел близо до Пиаца ди Спаня, който заемаше няколко етажа в реновирана стара сграда. Стивън беше в стаята на Натали и работеше на лаптопа, когато телефонът иззвъня.

Дани обясни, че е намерил някакъв познат във фирмата, охраняваща църквата, и се споразумял срещу три хиляди долара да им уреди половин час на средното ниво, при условие да не изнасят нищо и да не повреждат произведенията на изкуството вътре. Направиха си среща в един през нощта. Дани предложи да им осигури и кола, ако искат, но Натали отказа. Каза му, че ще го чакат пред страничния вход на църквата в уречения час. Дани щеше да ги посрещне, за да е сигурно, че не е изникнал някакъв проблем в последната минута.

Хапнаха в едно ресторантче близо до хотела, което управителят им препоръча, и останаха приятно изненадани от вкусната кухня, която беше на световно ниво. И двамата отказаха да пият вино и предпочетоха минерална вода, което предизвика подигравателната усмивка на нацупения келнер.

Стивън разгледа един план на църквата, който бе изтеглил от интернет, и очерта кръг с радиус около шест крачки от стенописа. Надяваше се да намерят нещо, което са пропуснали в тълпата от туристи по време на посещението, но както се развиваха нещата, не му се вярваше особено. Тайно си мислеше, че усилията им са напразни, но предпочиташе да не го казва на Натали. Беше преживяла достатъчно удари през изминалата седмица – от смъртта на баща си до необходимостта да се крие от преследвачите.

След като се върнаха в хотела, се разбраха да се видят във фоайето в дванайсет и четиридесет и пет. Мълчаливо се качиха с асансьора до етажа си. Всеки бе вглъбен в своите мисли. Когато се прибра в стаята, Стивън си изми зъбите и си взе бърз душ, като се надяваше да си почине малко преди приключението в базиликата. Когато си легна обаче, установи, че само се върти на твърдия матрак и не успява да заспи.

Предишния път, когато животът му се разклати по подобен начин, си имаше Антония да му прави компания в скитането и да го утешава. Сега беше сам в същата ситуация. Нямаше друга алтернатива, освен да изостави всичко.

Стивън се въртеше в леглото и се опитваше да прогони неканените мисли, но напразно. Умът му работеше независимо от неговата воля, подклаждан от адреналина на очакването за предстоящите събития. Колкото и да се опитваше, не можеше да спре да мисли за това.

Личеше си, че допреди разговора им този следобед Натали не беше обмислила всички аспекти на проблема. Ако Франк е готов на убийство, както твърдеше тя, и Орденът беше толкова упорит, както можеше да се очаква, преследвачите никога нямаше да се откажат. Каквото и да направеше, където и да отидеше, Стивън никога нямаше да е в безопасност. Натали – също. Тя не беше негов проблем, но все пак бе успяла да му влезе под кожата. За съжаление, разговорът им не беше изяснил нищо за плановете ѝ освен това, че смята да импровизира.

Колкото и да се опитваше, Стивън не можеше да разгадае Натали. Изглеждаше корава като титан, но беше вътрешно уязвима, което понякога се проявяваше на повърхността. Това бе изключително привлекателна комбинация за него, което личеше от усилията, които му струваше да се концентрира в нейно присъствие. Може би беше за добро, че нямаха шанс да са заедно. Последното, което Стивън искаше, бе да започва връзка с жена толкова скоро след смъртта на Антония – но въпреки това виолетовите очи и цялостното излъчване на Натали го привличаха.

Наистина ли е прекалено скоро? – натрапчиво му нашепваше един вътрешен глас. От катастрофата бяха минали близо три години. Наистина ли беше рано да се интересува от други жени, или това бе само извинение, за да остане свободен, просто зрител вместо деен участник в живота си?

Той се завъртя, за да пропъди безсмислените фантазии. Натали беше твърде млада за него. Въображението просто го тласкаше към обречени възможности, породени от напразни илюзии.

В дванайсет и половина стана и си сложи черен панталон и тъмносиня риза, после облече и черното си яке. Машинално провери дали сейфът в стаята е заключен, докато прибираше документите в джоба си. Когато слезе във фоайето, Натали вече го чакаше, облечена в черния си велурен гащеризон. Опита се да не забелязва колко перфектно ѝ стои прилепналата дреха, но изгуби битката, когато тя тръгна пред него към изхода.

Фредерик спря пред хотела точно навреме. Когато потеглиха, мълчаливо подаде на Натали малък пакет с инструменти – отвертка, шпакла и акумулаторна бижутерска дрелка. Тя ги пъхна един по един във високите си ботуши, които, макар и тесни, ги скриха добре. Стивън наблюдаваше подготовката с интерес. Бяха предупредени да не изнасят нищо от църквата, но никой не им бе забранил да внасят неща. Надяваше се, че този, на когото плащаха, за да ги пусне вътре, не държи особено на формалностите.

Спряха в една странична пресечка до църквата и колата им бе единствената на пустата улица. Стивън и Натали предпазливо слязоха и тръгнаха към храма. Когато завиха зад ъгъла, видяха автомобил, спрян от другата страна на сградата. Дани се приближи към тях изпод една от слабите улични лампи.

– Добър вечер. Надявам се, че тази уговорка ви устройва.

– Идеално, Дани. Благодаря – каза Натали.

– Току-що платих на охраната, с вас ще си оправим сметките по-късно. Сега запомнете правилата – не изнасяйте нищо и не пипайте експонатите. Имате трийсет минути да оглеждате или каквото друго искате да правите на средното ниво. Охраната ще стои на горния етаж, за да не ви пречи, но ще обиколи набързо заедно с вас, преди да си тръгнете, за да се увери, че всичко си е на мястото и не сте повредили нищо. Ясно ли е?

– Няма да пипаме експонатите и няма да крадем. Разбрах – потвърди Натали.

– Е, това е. Ще ви представя на нощния пазач и ще си ходя. Можем да се видим утре, за да ми дадете парите. Късмет – усмихна се Дани.

Заведе ги до страничния вход и след няколко минути през решетките надникна бледо лице. Дани изстреля няколко изречения на италиански и лицето на пазача се успокои. След секунди ключалката изщрака и старата желязна вратата се отвори със скърцане. Дани им кимна и тръгна спокойно към колата си, като извади цигара.

Пазачът огледа улицата, за да се увери, че са сами, и им даде знак да влязат. Решетката се затръшна зад тях и зловещо прокънтя в празната църква. Пазачът им даде знак да пазят тишина и ги заведе до стълбите, водещи към долните етажи. Опипа дрехите на Стивън, като спря за момент, когато намери телефона и ключовете му. Прегледа набързо съдържанието на черната чантичка на Натали и я върна. Един поглед на облеклото ѝ му бе достатъчен, за да се убеди, че ако тя крие нещо, ще му е необходим рентген, за да го открие. След като се увери, че не носят нищо опасно, посочи часовника си.

– Трийсет минути – каза на италиански. – Знаете правилата, нали?

Натали погледна Стивън с неразбиращо изражение. Той ѝ преведе. Двамата кимнаха и пазачът отвори двойната дървена врата, която преграждаше вестибюла на стълбището от горния етаж. Затвори я след тях. Чуха тракането на веригата, която той уви около дръжките. За момент Стивън изпита лошо предчувствие, но то бързо отмина. Само след половин час щеше да се разбере дали мисията им е успешна, или е провалена.

Слязоха във влажната централна част на базиликата, чиито стени бяха главно от изтъркани камъни и нескопосано оформени тухли, скрепени с хоросан, и със странни петна от мазилка тук-там, където все още не се беше изронила. Минаха бързо през първата галерия, разположена перпендикулярно на главната камера. Подобно на съвременната църква отгоре, средното ниво имаше голямо централно помещение, укрепено с колони и арки, и две дълги тесни галерии от всяка страна.

От мястото им в главната зала Натали посочи стенописа на свети Алекси на отсрещната стена. Двамата се приближиха безшумно. Когато стигнаха до стенописа, Стивън отмери шест крачки – всяка от по метър и петдесет[8], извади парче тебешир от джоба си и отбеляза знак на пода. Направи дванайсет крачки в обратната посока и там също маркира. Двамата се отдалечиха от стенописа и огледаха тавана, пода и стените от двете страни около отбелязаните с тебешир места. Никъде не се виждаше кръст. Стивън влезе в лявата галерия, чиято стена бе откъм гърба на стенописа, и след като преброи колко крачки са до входа, повтори изчисленията. После двамата с Натали огледаха двете маркирани места и от тази страна. Нищо. Само древни каменни стени, осеяни тук-там с рисунки.

Обезсърчени, двамата се върнаха в главната зала и се втренчиха в стенописа на свети Алекси.

– Както видяхме днес – прошепна Стивън, – няма кръст. Значи, или сме на грешното място и аз по някакъв начин съм сбъркал данните от пергамента, или по някое време през последните пет века кръстът е бил преместен.

– Може да е бил нарисуван на стената и с годините мазилката да е изпадала. Повечето стени са гол камък, но на места се вижда оригиналната мазилка като при стенописите – изтъкна Натали, като коленичи и извади инструментите от ботуша си.

– Всичко е възможно, но със същия успех можем да предположим, че е бил някъде на пода в радиус от шест крачки. Проблемът е, че това е много голяма площ, за да я проверим. Ако кръстът е бил някаква статуя на пиедестал, отдавна е изчезнал. Опасявам се, че краткият отговор е – прецакани сме.

– Може би една крачка означава един метър.

– Не. Метър и половина е. През петнайсети век метърът все още не е бил въведен. Щом пише крачки, значи – древноримски крачки.

Натали отиде до стената при първия знак с тебешир и леко почука по камъните с дръжката на отвертката, като започна от най-долната част и продължи до най-голямата височина, до която стигаше. Изправи се на пръсти. Стивън разсеяно се замисли какво включва тренировъчният ѝ режим. Почувства лека възбуда и бързо пренасочи мислите си.

Натали поклати глава и изцъка с език, премести се при другия знак с тебешир и повтори процеса. Стивън реши да си намери друго занимание, вместо да зяпа похотливо спътничката си, и отиде при друг стенопис в противоположния край на помещението, който изобразяваше свети Климент, извършващ богослужение. Според часовника му бяха пропилели седем минути. Така нищо нямаше да постигнат.

– Стивън, ела – извика го Натали.

Той се обърна и я видя, клекнала до втория знак с тебешир.

– Виж тавана – каза тя. – Това ли е, което си мисля?

Той присви очи в слабата светлина, бръкна в джоба си за телефона. Включи фенерчето и ярък лъч прониза тъмнината над тях. Там, бледо изписан върху останките от мазилката, се виждаше лабиринтеният герб от Свитъка. С Натали се спогледаха и тя започна още по-силно да почуква по стената, по голия камък и хоросана.

– Застани на колене. Ще се кача на раменете ти и ще пробвам по-високо на стената. Това е гербът. Тук трябва да има нещо.

– Може отдолу да е имало монтиран кръст… който вече го няма. А може и да е горе в тавана – отбеляза Стивън, като все пак клекна.

– Ако е така, ще вземем скеле и ще се качим. – Тя го яхна и го потупа по главата. – Изправи се, момче.

Стивън се опита да не мисли за еротичната страна на позата и се изправи. Натали сигурно беше петдесетина килограма, но не му тежеше. Той забеляза, че дори обутите ѝ във велурения клин крака ухаят приятно. През това време Натали усилено почукваше по стената с отвертката. След няколко секунди звукът от почукването се промени.

– Мисля, че намерих нещо. Стой мирно – прошепна тя и започна да чегърта.

По лицето на Стивън се посипаха прах и парченца мазилка. Той затвори очи и изплю частиците, които влязоха в устата му. След няколко минути Натали сръга рамото му с отвертката, за да му я подаде, после извади от ботуша си акумулаторната дрелка. Моторчето забръмча жално, но свредлото се заби в стария хоросан като в масло. След малко шумът спря и Натали прибра инструмента в ботуша си. Стивън изплю още една порция хоросанови частици и тръсна глава.

Чу нещо да се измъква с усилие от стената над него и Натали му подаде някакъв предмет. Не беше камък, а керамичен блок, грубо оформен, за да прилича на камък.

Натали надникна в празнината отзад.

– Там има нещо, в дупката. Стивън… не искам да го повредя.

– Вземи апарата ми и го снимай. После ще измислим как да го извадим, без да го повредим.

Стивън извади телефона от джоба си и ѝ го подаде. След няколко секунди светкавицата блесна ослепително, после – още веднъж.

– Готово. Вижда се ясно. Хайде свали ме долу.

Стивън се подчини, коленичи на пода, за да може тя да слезе от раменете му. Двамата погледнаха снимката на малкия дисплей.

– Прилича на пергамент – каза Стивън. – Лошото е, че след пет века в тази влажна стена, сигурно е в ужасно състояние. Цяло чудо е, че изобщо е цял. Изглежда, че е сгънат на две. Пробвай да го извадиш внимателно и ще го поставим на пода, за да го огледаме. Можеш да го подхванеш с отвертката.

Натали кимна и с отвертката в ръка отново се качи на раменете на Стивън, като захвана крака под мишниците му. След минута много бавно пъхна металното острие под документа и го измъкна от скривалището.

– Готово.

Стивън коленичи, но точно тогава, пред ужасените им погледи, древният пергамент се изхлузи от отвертката, падна на пода и се счупи на шест. Материалът наистина бе изгнил до такава степен, че бе станал крехък като яйчена черупка.

Натали затаи дъх, Стивън много внимателно я остави на пода и я задържа с ръка да не се приближава до купчинката отломки.

– Не дишай. Дай ми шпаклата – нареди той.

Натали изпълни желанието му и той предпазливо обърна парчетата на стария документ и грубо ги събра. Разгъна прегънатата част и тя се разпадна по сгъвката. Стивън постави и това парче до останалите, като сглоби една цяла, силно начупена страница, изписана с блед кодиран текст. От пръв поглед личеше, че е същият шифър, който ги бе довел тук. С трепереща ръка Стивън направи още снимки и ги прегледа, за да се увери, че са с подходяща резолюция, за да бъдат анализирани по-късно.

Тракането на веригата на вратата към стълбището прекъсна момента им на ликуване.

Стивън прибра телефона в джоба си и прошепна на Натали:

– Вземи камъка и го пъхни на мястото му. Бързо.

Подаде ѝ грубо одяланото правоъгълно парче и отново коленичи, за да я повдигне на раменете си. Чу стъргането на блокчето, докато тя го наместваше. По лицето му отново се посипа мазилка. След като свърши, тя го потупа по главата и той клекна, за да я остави. Точно когато краката ѝ стъпиха на пода, чуха горе вратата да се отваря и някой извика тихо. Стивън погледна часовника си – трийсетте минути бяха изтекли. Погледна пода и с ужас установи, че без да иска, е стъпкал пергамента и сега от него бе останала само купчинка прах, примесена с частици мазилка. Бързо избута попадалите боклуци към стената, в един тъмен ъгъл в другия край на помещението. Натали също се включи. От стълбището се чуха тежки стъпки към далечната галерия.

Натали погледна лицето на Стивън и започна леко да го изтупва от частиците, издаващи какво са правили. Стъпките се приближиха до входа на залата и тя припряно се отдалечи, като дръпна Стивън за ръката. Когато стъпките се приближиха до главното помещение, Натали смъкна ципа на гащеризона си до пъпа, прегърна Стивън и го целуна страстно по устните, като напъха езика си в устата му, стенейки леко.

Пазачът влезе в залата и се покашля. Стивън и Натали го погледнаха, видимо стреснати. Стивън не се преструваше – с разрошената си коса и объркано изражение, той издаваше неподправено чувство за вина. Натали се дръпна и бързо вдигна ципа си, като даде възможност на пазача да зърне едната от изящните ѝ гърди. Прокашля се и му се усмихна лъчезарно, после погледна Стивън, който се мъчеше да възвърне самообладанието си.

– Хм… трийсетте минути свършиха. Нека да огледам стенописите, за да се уверя, че не сте повредили нищо. – Пазачът се ухили. – Надявам се, че си струваше, а?

Стивън опита да се усмихне похотливо:

– О, приятелю, струваше се! Определено си струваше. Si!

Пазачът набързо огледа стенописите и след като се увери, че не са пипали нищо, им махна да тръгват към стълбите, като си мърмореше и клатеше глава. Странни птици бяха тия американци. Кой друг би платил няколко хиляди долара, за да прави секс в църковно подземие? Но пък какво му влизаше в работата. Ако имаше пари и развратно гадже като тази мръсница, и той би направил каквото тя поиска. Ако има любов, няма какво да му мислиш…

Докато се качваха по стълбите, Натали хвана Стивън за ръката. След като благодариха на пазача и му бутнаха още сто долара, за да не си отваря много устата, двамата излязоха на празната улица. Тежката желязна врата се затвори зад тях, за да защити отново съкровищата на църквата от оскверняване. Натали изведнъж стана резервирана и пусна ръката на Стивън.

Когато стигнаха ъгъла на сградата, надникнаха, за да се уверят, че Фредерик още ги чака търпеливо в колата. Улицата беше пуста и само няколко лампи светеха в мрака. Стивън последва Натали, докато стигнаха на няколко крачки от аудито, но изведнъж рязко спря и я хвана за ръката. От храстите, които образуваха жив плет край църквата вдясно от тях, стърчеше човешки крак.

Какво по дяволите става? Стивън завъртя Натали към себе си и постави пръст на устните си. Дръпна я в храстите. Фредерик лежеше сгърчен в прахта със следи от наръгвания с нож в гърдите, бялата риза и черното му сако лъщяха от кръв.

Стивън провери пулса му, за да се увери, че е мъртъв. Измъкна от раменния кобур на шофьора оръжието му – полуавтоматичен пистолет "Рюгер Ес Ар 9“. Ако се съди по прясната кръв, Фредерик бе убит преди не повече от десет минути. Отзад, по-близо до базиликата, в локва кръв лежеше друг мъж, очевидно също мъртъв.

Натали бе отишла до колата и тъкмо посягаше към вратата, но Стивън изсъска:

– Не! Разкрити сме. Остави колата. Да се махаме, може да има заложена бомба.

Хвана я за ръката и хукна далеч от църквата и далеч от смъртта, която неочаквано се бе явила навсякъде около тях. Пустата улица не издаваше присъствието на преследвачи, но въпреки това те побягнаха, сякаш самият дявол е по петите им.

19

Диего Лука вдигна телефона още при първото пронизително позвъняване. Не се налагаше да пита кой го търси – само един човек имаше новия му номер и това беше полковник Гейбриъл Синт. Лука разтърка сънените си очи и погледна часовника до леглото. Беше един и четиридесет и пет.

– Да?

– Има развитие. Реших, че ще искаш да знаеш – докладва Синт.

– Какво развитие?

– Снощи инсталирахме проследяващо устройство в колата на целите, след като ги открихме по банковите преводи на момичето в една вила близо до Флоренция. Днес вдигнахме хората си по тревога, защото двамата заминаха за Рим. Не знаем защо, но следвахме колата, която беше единствената ни следа. Пристигна при базиликата "Сан Клементе"преди по-малко от час. Стори ми се странно, затова накарах двамата си наемници да започнат лично наблюдение.

– Добре, добре. И…?

– Жената и новият ѝ приятел влезли в базиликата в един, а шофьорът останал навън.

– Влезли са в базиликата? Това е невъзможно. Тя е затворена през нощта.

Лука добре познаваше точно тази църква. Беше само на няколко километра от Ватикана, където бе живял през голяма част от живота си и където се намираше дори сега, когато смутиха съня му.

– Затворена или не, двамата са влезли в църквата. Петнайсет минути по-късно е станало мазало.

– По дяволите, човече! Изплюй камъчето. Какво е станало?

– Двама мъже са нападнали колата на целта и са убили шофьора. Когато видели това, моите хора се намесили.

– Как са се намесили?

– Застреляли един от нападателите и мислят, че са ранили втория, но той избягал с мотоциклет. Преследвали са го няколко километра, но той успял да се измъкне в малките улички.

– Да не искаш да ми кажеш, че в базиликата "Сан Клементе"е станала кървава баня?

– На улицата отвън – потвърди Синт.

– Какво е правило момичето в църквата?

– Това е нещо, за което можеш да ми помогнеш. Предполагам, че имаш значително влияние в Рим. Много ще ме улесниш, ако провериш дали вътре има видеонаблюдение. В момента сме в задънена улица. Изгубихме следите на момичето и не знаем кой друг е замесен, но който и да е, явно няма скрупули да убива.

– Ще проверя за камерите. Ще ти се обадя веднага щом науча нещо. Все още ли си в Израел?

– Не. В момента пътувам към Рим. След два часа ще съм там.

– Ще можеш ли да възстановиш следенето на момичето?

– Изпратих хора да наблюдават местата, които колата ѝ посети няколко пъти преди да тръгнат за църквата. Два различни хотела. Те са най-голямата ни надежда. Но едва ли има нужда да ти казвам, че появата на отряд наемни убийци около католическа църква посред нощ пренася ситуацията в нова критична фаза. Очевидно сега те ще бъдат нащрек, както и момичето. Положението бързо излиза от контрол.

– Нека да ти напомня, полковник, че най-важната ни задача е да си върнем Свитъка. Няма нищо по-важно. Но дори в този случай не мога да одобря убийства – наблегна Лука.

– Дори ако някой се опитва да убие хората, които могат да ни заведат до Свитъка? – контрира Синт.

Лука изпусна продължителна, мъчителна въздишка:

– Явно провидението ни изпитва. Не съм казал, че подчинените ти са действали неадекватно при дадените обстоятелства. Исках само да подчертая, че не искам повече трупове. Винаги има друг начин.

– Може би. Но ако въоръжен убиец насочи пистолет към единствената ни следа, сигурно ще има още кръвопролития. Уважавам моралната ти позиция, но в реални ситуации етиката понякога не е съвместима с практиката.

Полковникът не можеше да повярва, че този кретен продължава да настоява на някакви религиозни принципи от рода на "обърни и другата буза“, когато истински убийци използват смъртоносна сила на метри от едно свещено място. Какво очакваше от Синт? Да убеди злодеите да се покаят? Да ги накара да се засрамят и да спрат да убиват наред? Синт едва овладя гнева си от надменния тон на Лука. Нямаше време да се ядосва за глупости. Реши да му обясни каква е истината:

– Виж какво, аз командвам тази операция, защото имам десетилетен опит. Понякога практиката изисква да се вземат мигновени решения. За да намерим Свитъка, момичето трябва да остане живо. Ако някой иска да я убие, или трябва да го спрем, независимо от средствата, или да гледаме как шансовете ни се изпаряват. Във втория случай няма да имаме представа в чии ръце ще попадне и как ще бъде използван.

– Да… разбирам. Просто не ми харесва.

– Би било по-лесно, ако знаех какво съдържа този свитък – настоя Синт.

– Няма как да ти кажа. Дори аз не знам. Но това е най-важната тайна на Църквата.

– Добре. В такъв случай бъди готов за още кръв. Защото те уверявам, че типовете, които убиха шофьора, не спазват никакви морални правила. – Синт издиша нервно. – Губим си времето. Ако пак попаднем в ситуация, налагаща прилагане на смъртоносна сила, какво искаш – да я използваме или да инструктирам хората си да гледат как убийците ликвидират момичето?

Лука замълча за няколко секунди, преди да отговори:

– В крайна сметка, ако се налага да използваш сила, за да защитиш себе си или момичето от въоръжени нападатели с намерение да убиват, прави каквото се налага. Но предпочитам да не се стига дотам, ако е възможно.

Синт се усмихна. Всички бяха еднакви. Политиците и книжните плъхове никога не искаха да си цапат ръцете с кръв, но не можеха да постигат целите си без това. Този набожен глупак не правеше изключение. Можеше да се крие зад кръста и расото, но накрая пак щеше да направи всичко, за да постигне целта си. Така беше, откакто свят светува. Пацифистите винаги се нуждаеха от хора като Синт, когато играта загрубее, и бързо се дистанцираха, когато бурята отмине.

– Разбрах. Сега, ако нямаш нищо против, трябва отново да се хващам на работа. Затънали сме до уши в тази каша и тя няма да се оправи от само себе си. Обади ми се веднага щом откриеш нещо за камерите в църквата. Ще бъде полезно, ако знаем какво са правили вътре.

Лука затвори очи и ги разтърка, докато мислеше за последното развитие на нещата. Играта се бе променила към открито насилие и той се чувстваше раздвоен. Синт беше идеалният човек, когато започне да се лее кръв, нямаше съмнение, но докъде можеха да стигнат нещата, преди Лука да отзове хрътките на полковника? Бяха нагазили в по-дълбоки води от всеки друг път и той знаеше, че са преминали важна граница, дори убийствата да са били за защита. Не можеше да няма друг начин.

Най-големият проблем, пред който бяха изправени, бе фактът, че не знаят дали момичето държи Свитъка и дори дали е наясно със съществуването му. Действията ѝ бяха подозрителни, но за всяко евентуално нечестиво намерение можеше да има невинно обяснение – макар че не се сещаше за много причини, заради които би проникнала в базилика посред нощ. Все пак на този етап имаха само предположения и почти никакви солидни факти. Единственото, за което Лука можеше да бъде сигурен, беше, че някой се опитва да убие дъщерята на професора и не му оставя голям избор. Никак не му харесваше.

Диего Лука започна серия от обаждания, в резултат от които на сутринта щяха да имат записите от охранителните камери в църквата, ако имаше такива. С първото иззвъняване на телефона шансовете да поспи се бяха изпарили.

* * *

Сиа Амиери седеше на единия от двата стола в хотелската стая. На леглото пред него имаше малко пластмасово куфарче. Държеше кърпата притисната отстрани към тялото си, където куршумът бе преминал през тлъстините на кръста му и бе засегнал част от мускулите отдолу. Раната беше болезнена, но не застрашаваше живота му. Бе преживял много по-лоши неща.

Отвори едно шишенце водка "Финландия“, което бе намерил в минибара, и го изсипа върху раната, присви очи, докато алкохолът унищожаваше микробите. Беше вдянал конец за чистене на зъби в иглата от хотелския комплект за шиене – стар трик от шпионската му кариера. Това беше идеалният материал за зашиване на рани – по-здрав от обикновените конци и се разгражда в организма. С рибарска корда щеше да е още по-добре, но нямаше, затова и конците за зъби щяха да свършат работа.

Кървенето почти бе спряло. Амиери се приготви за болката, захапа една навита кърпа и започна да зашива раната. Отдавна не му се беше случвало да го прави, но си спомни всичко още при първото забиване на иглата в назъбения ръб на отвора. Като карането на колело – не се забравяше. Очите му се насълзиха, когато издърпа конеца и започна да затваря раната, но продължи като машина. Нямаше смисъл да отлага неизбежното и колкото по-скоро го свършеше, толкова по-скоро щеше да се заеме отново с момичето.

Пет минути по-късно изплю кърпата на пода и отиде в банята, за да измие кръвта от ръцете си. Трябваше да се преоблече и да пийне вода и плодови сокове, за да възстанови баланса на течностите. Беше изгубил доста кръв, но му нямаше нищо. Извади късмет. Пет сантиметра по-вляво и щеше да е съвсем друго.

Нападението го бе изненадало. Местният му агент беше убит в престрелката. Врагът бе използвал оръжие със заглушители, което подсказваше, че са професионалисти. Това можеше да означава две неща – или момичето бе повикало професионална помощ по някакви неведоми канали, или Орденът действаше и беше готов да се бие на живот и смърт. И в двата случая нямаше значение – Сиа Амиери беше необуздана природна стихия. Нямаше да допусне пак да го изненадат.

Той включи телефона си и се обади на доктор Франк.

– Казвай! – изкомандва Франк.

– Изгубих моя човек в престрелка, но елиминирах шофьора.

– А момичето?

– Бяхме атакувани в засада от неизвестни нападатели. Раниха ме и трябваше да се измъкна.

– Разбрах. И пак ще повторя. Къде е момичето?

– Изгубих я. Засега.

Настъпи неодобрително мълчание, по-жестоко от всеки възможен упрек. Той пак бе разочаровал господаря си.

– Как ще я намериш? – попита Франк.

– Щом Крос се обади в офиса си, ще научим къде е. Въпрос на време е. Избяга, без да вземе предпазни мерки, затова ще се наложи да се свърже със служителите си. Ще чакам, неизбежно е.

– Не съм сигурен. – Франк смени темата. – Знае ли се дали са намерили нещо в църквата?

– Трябва да приемем, че са открили ключа, към който сочи дешифрираният от Крос документ.

– Точно от това се опасявам. Не знаем дали е видял Свитъка, но ако го е видял и този пергамент е свързан с него, което най-вероятно е така, не знаем дали не е разчел шифъра. Трябва да се постараем повече.

Франк използваше услугите на един криптолог в Русия, на когото бе изпратил данните, които Крос получи от офиса си и с които милиардерът се бе сдобил малко след това. Руснакът пробва латински като най-вероятния език, имайки предвид възрастта на документа, и достигна до същия извод като Крос. Франк веднага постави базиликата "Сан Клементе"под двайсет и четири часово наблюдение. За всеки случай изпрати екип и на едно друго възможно място – във Франция.

Вече знаеха, че Рим е правилното място, и трябваше да дебнат Крос, за да открият дъщерята на Туейн. Всички подозрения на Франк за връзката на Крос и момичето се бяха потвърдили, имаше само една причина, поради която би могла да отиде при него – за да дешифрира Свитъка. Франк мълчаливо прокле късмета си. Ако беше предприел мерки само час или два по-рано, щеше да изпревари събитията, вместо да се опитва да ги догонва.

Амиери изля още алкохол върху зашитата огнестрелна рана.

– Повече няма да те разочаровам – обеща. – Само ми кажи къде да отида и ще ги хвана.

– Знам, че ще се справиш, синко, вярвам в теб. Дръж телефона си включен. Ще ти се обадя веднага щом получа повече информация – успокоително каза Франк и затвори.

Облегна се в коженото кресло и погледна към нощния хоризонт от прозореца на домашния си кабинет в Лондон. Слава богу, че имаше предвидливостта да изпрати хора във Флоренция, където очакваше, че дъщерята на Туейн ще отиде, след като се измете от Щатите. Беше близко до ума, че ще потърси Крос предвид очевидното уважение, с което баща ѝ се e отнасял към работата му върху Ръкописа на Войнич – писмото и няколкото бележки, които Амиери беше заснел, ясно показваха, че професорът го смята за обещаващ нов талант. Крос беше пълна загадка, докато хората на Франк не го видяха заедно с момичето в едно интернет кафе във Флоренция. Тогава нещата си дойдоха на място.

Франк бе закъснял, но благодарение на предприетите мерки щеше да узнае веднага щом Крос се свърже с офиса си във Флоренция, което рано или късно щеше да се случи. В апартамента му не бяха намерили нищо, което навеждаше на извода, че се е свързал с момичето едва наскоро.

Франк имаше чувството, че събитията се ускоряват. Може би не беше толкова лошо, че Крос участва в играта. Неговият пергамент можеше да се окаже липсващо парче от мозайката, за което изобщо не са предполагали, и да им спести време, след като Франк се добере до Свитъка. Той предполагаше, че дори без Крос рано или късно ще дешифрира документа, ако накара екипа си да работи само по това, независимо от цената, но ако можеше да спести средства и усилия…

Толкова по-добре.

Той огледа скъпо обзаведения си апартамент и погледът му се спря върху бутилката единайсетгодишно шотландско уиски върху мраморния бар. Защо не? Франк никога не бе стигал толкова близо до разгадаването на най-голямата църковна мистерия. Със стягането на примката около врата на Крос и на момичето, успехът му изглеждаше все по-сигурен. Сега, след като шофьорът им бе мъртъв, трябваше да бягат сами, преследвани от Амиери, а вероятно и от Ордена. Освен това една чашка уиски щеше да му помогне да заспи. Може би две.

Франк сипа три пръста в кристална чаша и отпи от кехлибарената течност, наслаждавайки се на наситения вкус и на паренето в гърлото. Усети приятна тръпка и се усмихна. Дългогодишните му изследвания най-после щяха да му донесат огромни дивиденти.

Въпрос на време беше капанът да се затвори и Свитъкът да попадне в ръцете му. Дори само част от слуховете да са верни, това щеше да го направи най-могъщия човек на света.

20

Стивън забави крачка, когато двамата с Натали се отдалечиха на две пресечки от църквата. С изключение на някой и друг пияница те бяха единствените пешеходци по дългите улици, обточени със сгради от IV и V век. Откакто избягаха, не бяха проронили и дума. След като повървяха още малко, извикаха такси и поискаха да ги закара до "Рома Термини“ – централната гара на Рим. Дори в два през нощта мястото щеше да е оживено и Стивън се надяваше да намерят къде да седнат, да съберат мислите си и да обсъдят ситуацията на спокойствие.

Беше очаквал, че Натали ще е в шок, но тя изглеждаше спокойна и дори не се бе задъхала от тичането. Когато се качиха на задната седалка в таксито, тя намести перуката си и шепнешком попита Стивън какво е видял. Той ѝ каза, че Фредерик е убит – наръган с нож, а предполагаемият му убиец е лежал мъртъв на метри от него. Тя кимна, но изражението ѝ остана непроменено.

– Какво се е случило според теб? – попита тихо.

– Очевидно са успели някак да ни проследят – отговори той, като я погледна предпазливо. – Но нямам представа как. Във всеки случай вече се убедих, че сме затънали сериозно.

– Радвам се, че най-после ти просветна.

– След това, което видях, вече ти вярвам безрезервно.

Натали се загледа през прозореца на таксито, докато пътуваха по тъмните улици. Намръщи се:

– Бих казала, че сега имаме истински проблем. Рим е голям град, но не достатъчно.

– Знам.

Натали замълча, очевидно разстроена заради Фредерик, и Стивън я остави с мислите ѝ. Даваше ѝ възможност да се справи със скръбта сама, а и неговият ум бе зает с възможните последствия от нападението и с древното послание, което бяха намерили. До края на пътуването седяха умълчани – всеки, потънал в собствените си мисли. Дори в този късен час имаше задръствания заради прибиращите се среднощни купонджии и една катастрофа.

Най-сетне таксито спря на гарата. Те платиха и слязоха. Масивният съвременен терминал от стомана и стъкло бе облят с ослепителна светлина.

Вътре влязоха в едно заведение за бързо хранене, чиито познати златисти арки подканващо примигваха. След като седнаха на по чаша безалкохолно, Стивън поде темата, която го тревожеше:

– Трябва да се върнем в хотела. Веднага.

– Това е най-глупавата идея, която съм чувала. Нямаме представа какво знаят онези, които са убили Фредерик, но трябва да приемем, че е много – предупреди Натали.

– Така е. Но трябва да си взема паспорта и парите, които оставих в сейфа в стаята. Освен това, ако искаме да дешифрираме находката, ще имаме нужда от програмата, която е на лаптопа. Без тези неща сме за никъде. Без документи няма как да пътувам, а без компютъра няма как да разберем какво казва пергаментът от базиликата.

– Стивън… това е голям проблем. Не можем да се промъкнем там, без да привлечем внимание.

– Права си. Но имам план. Един вид.

Той ѝ разказа идеята си. Натали го изслуша, после кимна:

– Може да стане. Но за целта много неща ще трябва да се наредят благоприятно.

– Знам. Но нямаме друг избор. И колкото повече се бавим тук, толкова повече време ще имат нападателите, за да се организират и да поставят под наблюдение хотела. Предлагам да рискуваме и да отидем веднага.

– Добре. Аз ще вляза първа, ще се кача с асансьора на третия етаж и ще те чакам при аварийния изход в дъното на коридора…

– Става. Можем да проверим улицата за засади, когато приближим. Ако няма нищо подозрително, значи все още имаме преднина. Ще си съберем нещата и се омитаме. Ако има някой, ще ни трябва план Б. Затова все още не съм мислил, но пистолетът на Фредерик е голям плюс.

– Не ми харесва, но май нямаме други възможности. Защо да не вляза сама и да взема всичко и от двете стаи, а ти да пазиш на улицата? – предложи Натали.

– Ами ако някой чака в стаите?

– Ще взема пистолета.

Стивън се замисли за момент.

– Стреляла ли си някога?

– Стивън! – Натали го погледна презрително. – Има много неща, които не знаеш за мен. Може би ако слушаш, ще ти разкажа част от тях. Един факт, който може да ти се стори интересен, е, че завърших с отличие академията в Куонтико.

– Куонтико? Във ФБР ли си била? – изненада се той.

Натали може и да изглеждаше всякаква, но изобщо не приличаше на федерален агент.

– Оттогава минаха много години, но да, работила съм шест години във ФБР като специален агент. Умея да стрелям с оръжие… и съм го правила повече пъти, отколкото мога да си спомня. Вероятно много повече от теб.

Той я погледна с уважение:

– Напълно е възможно. Май ще прозвуча като абсолютен шовинист, ако продължавам да настоявам да влезем заедно.

– Така е. След като измислихме плана, стига сме си губили времето. Да вървим в хотела, преди да ни устроят засада. Само искам да знам как са ни открили в църквата.

– Възможните обяснения са малко и никое от тях не звучи добре. Или по някакъв начин са проследили колата, или Дани ни е издал.

– Може да е някой от твоя офис.

– Невъзможно. Единственото, което ми изпратиха, беше дешифрираният пергамент. Но още не беше преведен на латински и сглобен в смислен текст. Едва ли е станало така. Бих заложил на колата или на голямата уста на нашия италиански приятел. Тези обяснения са много по-вероятни.

– Няма какво да го мислим сега. С Дани можем да се занимаем и по-късно. Хайде да свършим каквото трябва – заяви Натали и стана от пластмасовото столче. – След малко се връщам. Ще мина през тоалетната. Нямам нужда от инструментите в ботуша. Ще ходя много по-бързо, ако тази дрелка не се забива в глезена ми постоянно…

Когато Натали се върна, излязоха от ресторанта и отидоха до стоянката за такситата. Един сънен мъж с голям тюрбан на главата изръмжа нещо за поздрав, когато се настаниха на задната седалка в колата му. Стивън му каза да ги остави на Пиаца ди Спаня, на малко повече от една пресечка преди хотела, и след като тръгнаха, скришно подаде пистолета на Натали. Тя ловко прибра оръжието в чантичката си, като погледна подозрително шофьора, който явно се опитваше да постави нов рекорд за бързо каране с раздрънкания фиат и не проявяваше интерес към пътниците. Направиха няколко резки завоя и след малко спряха на широкия площад. Дори в този нощен час районът беше пълен с пешеходци – пияни, влюбени, клошари, джебчии и няколко полицаи.

Натали и Стивън тръгнаха към хотела, като се оглеждаха за опасности, но не видяха нищо подозрително. Малко преди да стигнат Стивън прошепна на Натали комбинацията за сейфа и ѝ даде ключа от стаята си. Разделиха се и тя се отправи към входната врата с небрежна походка. Стивън се скри в един тъмен вход, за да наблюдава. Огледа околните сгради, но не видя някой да ги следи. Единственото хубаво нещо в тази нощ на лоши изненади бе това, че в близо три часа сутринта беше почти невъзможно да дебнеш пред хотела, без да бъдеш забелязан – нещо, което самият той изпита, докато стоеше на пост. Чувстваше се прекалено изложен на случайните погледи.

Минаха пет минути, десет… Стивън започна да се тревожи. Стаята му се намираше на третия етаж откъм улицата и той не видя лампите да светват. След още няколко минути реши, че Натали се бави твърде много. Влезе във фоайето и след като кимна на нощния пазач, се качи по стълбите на етажа. Горе се промъкна предпазливо до стаята, доволен, че килимът в коридора заглушава стъпките му. Пробва да отвори вратата, но беше заключена. Ослуша се, но не чу нищо. Поколеба се, но реши да почука леко и прошепна:

– Ако си още вътре, отвори. Аз съм.

След малко вратата се отвори. Той се промъкна покрай Натали и влезе. Багажът ѝ беше на леглото, а неговият сак – само частично събран.

– Защо се забави толкова? – смъмри я той.

– Трябваше да си взема нещата и да се уверя, че никой не чака да ме убие. После да дойда за твоя багаж. Освен това вещите ти са из цялата стая: лаптопът – на бюрото, нещата за бръснене – навсякъде в банята, дрехите – в гардероба, документите – в сейфа… Кой слага ризите и панталоните си на закачалката, когато ще стои в хотела само една нощ?

Стивън не коментира критиките ѝ и набута нещата си в сака. Свърши за шейсет секунди. Бързо погледна в сейфа, за да се увери, че е взела всичко, после отиде при прозореца и надникна навън. Натали понечи да тръгне към вратата с багажа, но той я спря:

– Чакай. Имаме проблем. Появила се е компания.

– По дяволите. Колко са? – попита тя, като остави чантата си и извади пистолета.

– Трима. Но не бързай. Ще им трябва най-малко минута, за да стигнат тук, ако пазачът не ги спре. След мен – прошепна Стивън, като мина покрай нея, премятайки сака си през рамо.

Открехна вратата, надникна навън и се увери, че дългият коридор е празен. Даде знак на Натали. Механизмът на асансьора шумно се задейства. Двамата изтичаха към аварийното стълбище отзад. Стивън бутна тежката стоманена врата и излязоха на бетонна площадка. Натали надникна тревожно в слабо осветеното стълбище към партера два етажа по-надолу, после погледна Стивън и сви рамене. Слязоха без колебание, като вземаха по две стъпала наведнъж. След няколко секунди бяха на нивото на улицата. Стивън погледна вратата към фоайето на хотела. Отиде при аварийния изход отзад и го пробва.

Беше заключен с верига и катинар.

Прекрасно! Тук явно не смятаха да използват аварийния изход за аварийни евакуации. Предпочитаха да се застраховат срещу проникване на крадци, като направят сградата невъзможна за напускане при евентуален огнен ад.

Натали го дръпна за ръкава и посочи противопожарната брадва, закачена на стената.

Ударът на тежката стомана върху катинара прозвуча като средновековно стенобойно оръдие. За щастие, самият катинар се оказа слаб и след три замахвания с брадвата се разпадна и частите му се разпиляха на пода. Стивън бързо дръпна веригата от дръжките и блъсна вратата с рамо.

Алармата на хотела запищя пронизително, когато хукнаха по задните улички. След като свиха зад близкия ъгъл, Стивън се върна предпазливо няколко крачки и надникна към задния изход. От хотела изскочиха трима мъже. Бързо се огледаха и се разделиха: двама хукнаха към площада, а третият тръгна в тяхна посока. Стивън прецени, че ги делят около двеста метра.

Пресмятайки бързо наум, той даде знак на Натали да продължава. Тя мълчаливо взе чантата си, кимна и побягна, стъпките ѝ проехтяха по паважа между тъмните сгради.

Стивън се скри в един вход и зачака. След няколко минути, които му се сториха по-дълги от вечност, търпението му бе възнаградено от тежки стъпки, приближаващи се по улицата.

Един човек – както и очакваше.

Стивън го чу да спира на кръстовището. След кратко колебание преследвачът продължи по съседната, по-широка улица – не зави зад ъгъла. Стъпките се отдалечиха. Стивън излезе от входа и се затича по тъмния тротоар в посоката, в която бе тръгнала Натали.

Тя го чакаше на следващия ъгъл. След като се отдалечиха на още една пресечка от опасността, спряха едно бавно движещо се такси и се качиха, като набързо натъпкаха чантите си на задната седалка до себе си. Стивън каза на шофьора да кара към гарата и след няколко минути пътуваха към сравнително безопасния терминал.

Натали постоянно гледаше в страничното огледало. След малко се успокои, но още изглеждаше притеснена.

– На косъм – отбеляза.

– Да, но важното е, че сме в безопасност. Засега.

– Това може да се промени доста бързо. Хайде, когато стигнем на гарата, да вземем друго такси и да потърсим друг хотел някъде в покрайнините. Имам три паспорта. Мога да се регистрирам под различно име от това, което използвах в предишния хотел. Така ще останем на спокойствие поне един ден, докато измислим къде да отидем после – предложи Натали.

– Мисля, че на гарата е по-добре. Ще ми трябват няколко часа, за да дешифрирам посланието от базиликата, но ще бъде много по-лесно, отколкото с пергамента, защото вече знаем заместващите букви. Трябва просто да ги въведа в програмата и тя ще го трансформира на латински. После остава само да го преведа. Да се надяваме, че този път текстът ще е малко по-ясен.

– Можеш ли да направиш всичко това на гарата?

– Ще се наложи. Не ми харесва идеята да се регистрираме в хотел в три през нощта. Не знаем с какви възможности разполагат преследвачите и ако имат връзки в полицията, лесно ще се сетят да звънят по хотелите в района и да проверят за късно настанили се клиенти. На гарата ще има хора, а скоро ще дойде и сутрешният пиков час. Мисля, че така е по-безопасно. Когато стигнем, ще си сменя ризата, ще сложа бейзболна шапка, а ти можеш да направиш нещо с перуката. – Стивън я погледна. – И може би да смениш костюма на Жената котка с нещо не толкова… официално.

Натали се усмихна:

– Имам дънки, не е проблем. И може би си прав за хотела. Уморена съм, но не искам да поемаме повече глупави рискове. Достатъчно се разминавахме с опасността за една нощ… И все пак какво му има на костюма на Жената котка? Не ти ли харесва? – Виолетовите ѝ очи го пронизваха.

– Не съм казал, че не ми харесва. Казах, че е може би прекалено… демонстративен. Какво мисля за облеклото ти, няма никакво значение – смутено се оправда той.

– Доста добра работа свърши с пазача на църквата – отбеляза Натали и замълча.

Очевидно и двамата си спомниха целувката в базиликата, нищо че беше само част от прикритието им. Сега обаче не беше времето и мястото да я обсъждат.

Все пак Стивън все още усещаше вкуса от тази целувка и живо си спомняше уханието на кожата и дъха на Натали, когато езикът ѝ се пъхна в устата му…

Нямаше смисъл да мисли повече за това.

* * *

– Избягаха ли? – изкрещя Синт по телефона.

– Да, господин полковник. Изпразнили са стаите и се измъкнаха отзад. Търсим ги, но ги няма. След като излязоха от хотела, откриването им стана прекалено сложна задача за трима души – докладва агентът по телефона. – Съжалявам, господин полковник. Беше въпрос на секунди. Почти ги бяхме хванали.

– Това е все едно някоя да е почти бременна. Безсмислено изказване. – Синт се опита да се успокои. – Какво е положението сега?

– Мобилизираме агентите си в полицията и сутринта ще имаме няколко наши хора на дневна смяна в Интерпол. Надяваме се да засечем някой от мобилните им телефони или да ни кажат, когато Крос се свърже с офиса си.

– Дръжте ме в течение. Досега тези двамата успяха да ни надхитрят, а се намесиха и допълнителни играчи, които са готови да убиват. Трябва да хванем момичето и новия ѝ приятел и да ги скрием. Ако не успеем, имам предчувствието, че другите ще го направят и тогава ще се окажем в доста неизгодна ситуация.

– Разбрах. Работим усилено. Ще се обадя, когато знам повече – обеща гласът и връзката прекъсна.

Синт запали цигара и шумно издиша облак дим към настолната лампа в хотелската стая. Ситуацията бързо се влошаваше. Той стана и закрачи напред-назад, докато обмисляше новите усложнения, псувайки приглушено късмета си.

Изгаси цигарата и си легна, като преди това нагласи алармата на телефона си за след два часа. Като действащ разузнавач бе прекарал много денонощни дежурства, но тогава беше по-млад. С годините се бе убедил във важността на добрата почивка.

Облегна главата си на таблата и затвори очи, опитвайки се да прекъсне пороя от мисли. Беше свикнал да спи седнал и сега не можеше по друг начин.

Поредният пример как дългогодишната служба в Мосад го бе променила.

Изгаси нощната лампа и погледна часовника си. Три и четиридесет и пет.

Очертаваше се дълъг ден.

21

Стивън седеше прегърбен над лаптопа в чакалнята, сякаш очакваше ранен влак. На гарата имаше сравнително малко хора, най-вече безделници с шарещи очи и обичайните представители на утайката на обществото, които често се срещат по гарите. В района патрулираха няколко полицаи, които не му обръщаха внимание. Това не го учудваше – беше твърде рано и двамата с Натали на практика не бяха нарушили никой закон. Макар винаги да съществуваше риск някой да използва връзките си в полицията и да пусне сигнал за издирването им, това едва ли щеше да се случи, ако преследвачите искаха да запазят намеренията си в тайна. Освен това с качулката на анорака, нахлупена върху бейзболната шапка, Стивън беше почти неузнаваем. Носеше небиещ на очи широк черен панталон и от пръв поглед можеше да мине за трийсетгодишен или дори за по-млад. Облеклото му бе далеч от това, което се очаква да носи един изтъкнат криптолог и собственик на софтуерна компания.

Погледна Натали, когато я усети да се приближава, и ѝ се усмихна уморено. Тя изглеждаше, сякаш току-що се е събудила от освежаващ осемчасов сън, прелестна в разноцветния лек пуловер и дънките, които бе сложила. Беше вързала перуката на опашка и промяната от алтернативната външност, с която му се бе явила преди два дни, беше смайваща. Трудно можеше да повярваш, че е същата жена, освен ако не погледнеш неповторимите ѝ виолетови очи.

– Нещо ново? – попита тя.

– Качих снимката от базиликата в компютъра и пуснах текстово разпознаване, после въведох текста в програмата – обясни той, като посочи екрана. – Сега обработва шифъра, след което ще трябва да преведа резултата на латински.

– Колко ще ти отнеме?

– Може би час. Програмата ще провери всички пермутации и това може да отнеме доста време. Няма как да разбера кога ще свърши, докато не излезе съобщение. Ако не разполагах с програмата, можеше да отнеме седмици.

– Нещо да помогна?

– Би ли ми взела едно силно кафе. Не съм свикнал да стоя буден цяла нощ и започва да ми се доспива…

Натали кимна:

– Разжалвана съм до сервитьорка. Хубава работа – подразни го тя.

– Другият вариант е да седиш тук и да зяпаш празния екран със съобщението, че задачата е изпълнена на петнайсет процента, докато аз отида да си взема сам.

– Знаеш ли какво? Мога да те заменя за известно време. Ще ти се отрази добре да се поразтъпчеш. Нещо против?

– Не. Така или иначе няма да се случи нищо, докато програмата не свърши, а дотогава има още доста време. Искаш ли нещо? Бейгъл? Мъфин?

– Моля те, без кучешки имена. – Тя се вгледа в сериозното лице на Стивън. – Извинявай, малко съм изнервена. Шегувах се. Иначе, да, бих взела едно кафе. С много сметана и три захарчета.

Стивън мълчаливо ѝ подаде компютъра, като внимаваше да не дръпне кабела от контакта. Намести шапката си.

– Разбрах: горещ, бял и сладък. – Очите му проблеснаха. – Виждаш ли? И аз мога да се шегувам.

Без да дочака отговор, тръгна да търси топли напитки. От всички заведения светеше само закусвалнята, където бяха седели по-рано. Стивън взе две кафета и два кроасана, току-що извадени от фурната. Докато чакаше поръчката, погледна часовника на стената. Четири и осемнайсет. За едни твърде късно, за други – твърде рано. Щеше да започне да се развиделява чак към шест и половина, до заранта оставаше доста време.

Как беше попаднал в толкова безумна ситуация за по-малко от четиридесет и осем часа? Само преди два дни се събуди както всяка нормална сутрин, избръсна се, взе си душ и излезе с единственото очакване, че започва поредния скучен ден. От тогава на два пъти го преследваха, зашемети един човек с дъска, беше принуден да бяга за живота си, държа в ръце най-редкия пергамент на планетата, взе пистолет от ръката на мъртвец, спа в чужда вила, бяга от хотел посред нощ и целуна една невероятна жена, която почти не познаваше.

Проникването на езика ѝ в устата му бе събудило чувства, които Стивън мислеше за мъртви вече повече от две години. Не беше сигурен дали е готов да ги възкреси толкова рязко, но след като се случи, не можеше да спре да мисли за това – поне в моментите, когато мислите му не бяха заети със загадката на живота му и с планове как да се спаси от смъртоносния гняв на многовековни тайни общества и брутални милиардери.

Споменът за нежните ѝ сочни устни и напористия език, за свежия аромат на близостта ѝ, за изящните форми на гъвкавото, живо и приканващо…

Стивън мислено се скастри: Стига толкова! Нямаше полза да блее като влюбен гимназист и да ангажира ограничените си умствени ресурси с фантазии как Натали съблазнително съблича прилепналия гащеризон и разголва съвършеното си тяло, покрито с татуировки, рекламиращи страстното ѝ, необуздано безсрамие…

Стига! Достатъчно!

Момичето на касата го изгледа странно. Стивън предположи, че по време на нощните си смени е виждала достатъчно стари извратеняци, но въпреки това се почувства като мръсник и развратник. Тя бутна към него табличка с двете кафета и пликче с кроасаните и го погледна с изражение, което ясно издаваше страх, че ако не дръпне достатъчно бързо ръката си, той може да я сграбчи.

Да, твърде много неща му се бяха случили през последните четиридесет и няколко часа. А сега плашеше жените с новата си перверзна физиономия. Чудесно! Само това му липсваше.

Осъзна, че вътрешният му диалог блуждае в неочаквани посоки и го отдаде на умората и отпускането след силния приток на адреналин. Отдавна не се беше случвало да бяга от преследвачи и почти бе забравил колко е изтощително.

Натали не изглеждаше впечатлена от събитията през изминалия ден освен от смъртта на Фредерик, която бе приела и бързо бе заключила някъде дълбоко в себе си. Стивън я разбираше, защото и той преживяваше мъката по подобен начин, особено в кризисни периоди. Да се отдадеш на емоциите, беше лукс, който бегълците не можеха да си позволят, и можеше да ти струва живота, ако се поколебаеш в грешния момент или не забележиш някой важен признак на опасност. Беше видял болката в очите ѝ, когато ѝ подаде пистолета в таксито, но тя бързо се опомни и направи каквото беше необходимо. Това беше рядка черта при повечето хора, още по-малко при красиви, сексапилни и упорити млади жени.

Стивън се принуди да приеме същото заключващо лекарство и изхвърли фантазиите зад въображаема врата в съзнанието си, която затвори решително, макар и с нежелание.

Взе поръчката и седна срещу Натали, която втренчено гледаше монитора, сякаш със силата на волята си може да накара програмата да заработи по-бързо.

– Появи ли се анимацията за разбития код? – попита Стивън, като ѝ подаде кафето.

– Така ли ще стане? – попита тя, като го погледна подозрително.

– Със сигурност. О, чакай! Май не свалих този ъпгрейд. Извинявай.

– Хм… това шега ли беше?

Той не успя да запази сериозно изражение и на лицето му се появи лека усмивка.

– Казвали са ми, че чувството за хумор е едно от най-привлекателните ми качества.

– Не разчитай да си изкарваш хляба с това. – Тя отново се втренчи в екрана. – Как ще разбереш дали е свършило дешифрирането?

– Сериозно ли питаш? Автоматично ще се появи прозорец, на който пише, че обработката е приключила. Доста примитивно. След като това стане, ще имам файл с трите най-вероятни комбинации от думи, които ще трябва да преведа. Макар че ако съдя по опита досега, обикновено първото предложение е най-правилно.

Натали въздъхна нетърпеливо и остави лаптопа настрани. Сръбна глътка кафе.

– Кажи сега, какво може да накара една млада жена да стане агент на ФБР? – попита Стивън, като отпи с наслада от своята чаша.

– Честно ли? Идеята ми хареса, след като гледах "Мълчанието на агнетата“, и така постепенно…

Той се вгледа удивено в спокойното ѝ лице.

– Е*аваш ли ме?

За момент на лицето ѝ се изписа усмивка при избора му на думи.

– Имай ми доверие, Стивън, ще разбереш, когато започна да те е*авам. Сега случаят не е такъв.

Той реши да не поема тази топка.

– Постъпила си във ФБР заради един филм?

– Малко по-сложно е, но в общи линии – да. Завърших университета "Дюк"с отличие само за три години и реших да защитя докторантура по право за половината от предвиденото време. В някакъв момент гледах филма и си казах: "Това искам да работя“. След като приключих с правото, кандидатствах в Бюрото и ме взеха. Останалото не е важно.

– Значи освен всичко друго си и адвокат?

– Сега да не ме намразиш.

– Каза, че си била във ФБР пет години, нали?

– На практика, шест, но половината на първата година беше обучение.

– Надявам се, нямаш нищо против, че питам, но на колко си години, Натали?

– Наскоро станах на трийсет и една. Отначало се занимавах с финансови престъпления, но бързо преминах на специализирана полева работа. Финансовите разследвания бяха прекалено скучни. Затова използвах някои хитрини и станах специалист по организираната престъпност. Разкривах поръчкови убийци.

– Защо напусна?

– Не умея да работя в екип, а във ФБР всичко опира до колективна работа и до политиката. Освен това територията там все още е запазена за мъже. Една жена трудно може да расте в кариерата, въпреки че в рекламите си демонстрира равнопоставеност на половете и расите, истината е, че управлението е в ръцете предимно на бели мъже. Обожавах полевата работа, но мразех политическите интриги. Затова напуснах, след като приключих едно голямо разследване. Беше им тъжно да ме изпратят – когато завърших в Куонтико, бях отличена със специалната награда на директора. Бях един от примерите им за успешна кариера. – Тя отпи още глътка кафе. – От две години вече не съм специален агент и почти влязох в манастир, за да служа по-добре на църквата. И ако се чудиш, все още съм девствена – сподели накрая.

Стивън буквално зяпна при това небрежно признание. Натали се усмихна:

– Е, сега вече те е*авам.

Пресегна се и бръкна в хартиеното пликче за кроасан.

Лаптопът изпиука.

– Май е за теб – каза Натали.

Стивън се премести до нея и сложи компютъра в скута си. Бързо отвори един файл.

– Дай си пак телефона да вляза онлайн. Трябва да преведа това от латински.

Натали включи мобилния си телефон към лаптопа и след секунди се свърза в интернет. Стивън вкара данните в автоматичния преводач и записа резултата.

Двамата се втренчиха в екрана.

– Ха! – измънка Натали.

– Казах ти да не очакваш много от този първи етап.

– Какво означава това?

– Моята работа е да разбера.

22

Стивън се почеса по главата. Посланието не звучеше особено смислено.

– "В криптата на свети Януарий, на три крачки от берача на маслини сочи пътникът пътя на пет длани от Тринакрия“ – изръмжа Стивън – Уморен съм. Аз ли не разбирам, или това са пълни безсмилици?

– Спомни си предния текст. На пръв прочит също не ни говореше нищо. Няма ли да провериш в интернет за вероятното място? При базиликата свърши работа.

– Права си, извинявай. Просто силите ми се изчерпват – оправда се той, чувстваше се изтощен.

– Жалко, че не можем да използваме апартамента на Муди. Но при сегашните обстоятелства идеята не е много удачна.

– Меко казано.

– Може да потърсим хотел, след като се съмне. Не е задължително да е в Рим. Или да вземем влак за някъде и да поспим няколко часа, докато пътуваме.

– Знаеш ли какво? Това не е лоша идея. Можем да вземем места за първа класа за някой друг град в Италия и да си починем по пътя. Освен това във влаковете има интернет. Съжалявам, просто тази задача изисква голямо умствено съсредоточаване и когато съм изморен…

– Няма защо да се оправдаваш. Вече не си млад. Разбирам те напълно – каза Натали с равен глас. Стивън я погледна и вдигна вежди. – Пак те е*авам – добави с невъзмутимо изражение.

– Разбрах. Добре, хайде да видим закъде е следващият влак. – Стивън затвори лаптопа. – Можем да пуснем търсене, докато спим.

Отидоха на касата, където седеше намусен мъж, чието най-добро качество явно не беше търпеливостта. След няколко кратки изречения Стивън научи, че следващият влак за Милано тръгва след по-малко от два часа. Попита и за други дестинации, но касиерът се изнерви от твърде многото въпроси и грубо пъхна едно ламинирано разписание през гишето, след което продължи да чете някакво списание. Натали го фиксира с убийствен поглед, който той небрежно се престори, че не забелязва.

– Можем да пуснем търсенето и докато чакаме – каза тя и посегна към лаптопа.

Стивън ѝ го даде и тя отново го включи в телефона си. Отдалечиха се от касите и седнаха. Стивън въведе няколко команди и малкият компютър започна да търси съвпадения в интернет.

– Влакът за Милано тръгва чак в 6,15. Имаш ли нещо против да подремна, докато чакаме? – Думите на Стивън прозвучаха повече като заявление, отколкото като въпрос.

– Както искаш. Ако си в състояние да спиш на пластмасовите седалки, заповядай. Аз не мога.

– В момента мога да заспя и на концерт на "Металика“.

Преместиха се в чакалнята до касите и след няколко минути Стивън отпусна глава върху гърдите си и заспа.

* * *

Тичаше по дълъг коридор с гладки черни стени. Обсидиан, помисли си, докато слушаше стърженето на нокти зад себе си. Нещо го гонеше с явни убийствени намерения. Можеше да подуши миризмата на смърт и на кръвопролитие, нещо дишаше във врата му, настигаше го, докато той бягаше слепешката в тъмния тунел. В далечината напред блещукаше факла, осветяваща в задимено сияние стара дървена врата. Беше масивна и усилена с ръждясали железни болтове и скоби, повърхността ѝ бе надрана с дълги вертикални бразди. Когато приближи, част от мозъка му отбеляза, че следите са симетрични и може да са оставени единствено от остри като бръсначи нокти на хищник.

Блъсна се с цялото си тяло във вратата, но тя не поддаде. Грабна факлата и се завъртя, размаха я, за да види преследвача си. От мрачните дълбини на тунела се появиха назъбени гигантски челюсти, мятаха се във въздуха и изпускаха гъста, смрадлива слуз. Дълъг, остър нокът замахна с главоломна скорост срещу разширените му от ужас очи…

Той се разтресе.

Някой го разтърсваше.

– Стивън. Събуди се. Компютърът приключи с търсенето.

Той сънливо отвори едно око, после се насили да отвори и двете, като примигна на ярката светлина в ставащата все по-оживена гара. Опита се да фокусира часовника си. След няколко секунди успя да види, че е спал малко повече от час. Вратът му беше схванат. Внимателно завъртя глава и вдигна ръце, за да разтрие мускулите на рамото си. Без да прояви съчувствие към неудобството му, Натали тикна лаптопа в ръцете му.

– Свърши – повтори тя.

– Добре. Да видим какво е намерил. – Стивън взе компютъра. – Ха, няма чак толкова много резултати. Имаме късмет. Не е много ясно, но това е единственото съвпадение, което изглежда логично. Свети Януарий…

– Никога не съм чувала за него. Но пък и не съм голяма специалистка по светиите.

– Не ти и трябва. Аз също не съм чувал за него. Най-големият ни проблем е, че тленните му останки са в Неапол. На първо време, трябва да потърсим гробницата му. Но това е подвеждащо, защото много светци и папи първоначално са били погребани другаде и едва по-късно останките им са преместени на местата, където се съхраняват сега. – Стивън натисна бързо няколко клавиша. – Аха, виж! Разширяваме търсенето и се оказва, че тялото му за известно време е било положено в никому неизвестна крипта в катакомбите в Рим.

– Мразя катакомби.

– Не са много хората, които изпитват приятни чувства, когато стане дума за подземни погребални камери. В Рим има километри и километри от тях. Повечето са разположени покрай Апиевия път – най-старата пътна артерия, която излизала от Рим и го свързвала с останалата част на империята. Било е забранено да се погребват хора в границите на градските стени, затова местните жители намерили начин да заобиколят тази разпоредба, като прокопали огромни комплекси от тунели за мъртъвците до самата градска порта. По време на гоненията срещу тях, преди християнството да стане държавна религия, християните използвали катакомбите за тайни богослужения. – Стивън замълча за момент и се вгледа в екрана. – Единственият проблем е, че са затворени за посещение и мястото, откъдето се влиза, се пази в тайна. Освен това нямам представа какво означава посланието. Но това е единственият резултат от търсенето, който има някаква връзка.

– В такъв случай трябва да отидем там. Където и да е входът, трябва да го намерим и да влезем – възбудено заяви Натали.

– Последния път, когато се опитахме да направим нещо подобно, не мина особено добре, доколкото си спомням. Освен това не можем да рискуваме да търсим пак помощ от Дани. Сами сме.

– Не съм сигурна. Чакай да се обадя на Муди да му кажа какво се случи. Може на него да му хрумне нещо. Освен това той ще прецени доколко може да се разчита на Дани. Ако счита, че Дани не е предател, аз съм склонна да му вярвам. Муди е много предпазлив и никога не би ни изложил на опасност. Предлагам да изчакаме, докато говорим с него и да видим какво ще предложи. Няма да ни навреди.

– Вероятно си права. Макар че точно сега не съм склонен да се доверявам на никого. В околността на Апиевия път сигурно има хотели, в които можем да се настаним, без да събудим подозренията. За щастие, не е далеч от гарата.

– Наистина ли?

– На около три километра. Ако приемем, че тази катакомба е близо до другите. Повечето са в един район.

– Само няколко километра? Това не е нищо. Хайде да вървим.

– По-добре да изчакаме, докато се съмне. Ще бъде подозрително, ако се появим в хотела без резервация преди изгрев.

– Да. Ех, да имахме компютър, от който да влезем в интернет и да направим резервация за ранно настаняване, примерно в осем сутринта… тогава нямаше да изглежда толкова подозрително. Щяхме да минем за двойка туристи, които пристигат с нощен полет – иронично отбеляза Натали.

Стивън запази мълчание няколко секунди.

– Не споменах ли вече, че не мисля добре, когато съм изморен? – измърмори след малко.

– Да, разбрах. Кажи ми, когато намериш нещо. – Натали се изправи. – Ще отида до тоалетната. И резервирай само една стая – на името на Линда Дженкинс. Така ще избегнем всички проблеми, с които можем да се сблъскаме, ако вземем две стаи. Няма да искат и твоя паспорт за втората.

– Линда Дженкинс. Разбрах.

Стивън разтърка очи, после направи кратко търсене на хотели около Виа Апия. В радиус от около километър имаше няколко и той намери един, който беше голям, модерен и имаше много свободни стаи. Тъкмо свършваше, когато Натали се върна.

– Мислех си нещо. Искам да се обадя на Муди и да решим проблема. Във Вирджиния минава полунощ, но имам основание да го безпокоя. Не ми се чака още седем часа. Притиснати сме и колкото по-скоро стигнем до мястото, което търсим, толкова по-добре. – Тя сви рамене. – Съжалявам, че си уморен – аз също съм, но искам да изясним нещата. Ако Дани е предател, трябва да го знаем, а ако не е, трябва да използваме услугите му час по-скоро.

Стивън я погледна – беше застанала с ръце на кръста и на лицето ѝ се четеше решителност. Беше твърде уморен, за да ѝ противоречи. Откачи телефона от компютъра и ѝ го подаде.

– Действай. Ще отида за още кафе. Предполагам, че ще искаш от същото.

Натали кимна, докато вдигаше телефона към ухото си.

Пред някои от кафенетата на гарата изваждаха масички, готвеха се за сутрешния приток на пътници, пристигащи в многолюдната столица. Стивън спря пред едно, където мъж с уморено изражение подреждаше столовете. Човекът му посочи към касата. Стивън поръча две кафета с мляко и изчака продавачът да забърка напитките. Извади няколко дребни евро, за да плати, и се върна при Натали точно когато тя приключваше разговора.

– Ще го направиш ли? Би било чудесно… но не е необходимо. Не, не за това. Просто не искам да те въвличам в нещо, което не е твой проблем. Добре. Ти си решаваш. Благодарна съм ти. Обади ми се, когато пристигнеш. И Муди… Благодаря още веднъж.

Натали погледна Стивън и затвори. Той мълчаливо ѝ подаде едната чаша.

– Муди твърди, че е изключено Дани да ни е издал. Той е доверен информатор от петнайсет години и лоялността му никога не е поставяна под съмнение. Муди се кълне в него. Мисля, че можем да сме спокойни в това отношение. Казах му какво се случи с Фредерик и му описах накратко ситуацията и той предложи да дойде да ни помогне. – Натали се подвоуми за момент. – Би било безценна помощ, Стивън.

Той отпи от ароматната течност, после зададе въпроса, който го глождеше от момента, в който Натали му бе казала за приятеля си:

– Само да кажеш, и този Муди е готов да прелети Атлантическия океан и да скочи в някаква опасна каша, в която са замесени интересите на най-могъщата организация в света? Това се казва приятел. Мога ли да попитам какви точно са отношенията ви?

– Не може. Това не ти влиза в работата – сопна се тя, но веднага размисли и добави: – С Муди се познаваме от Куонтико. Бяхме гаджета известно време, но не се получи. Аз нямах интерес към по-сериозно обвързване. Той имаше, но не стана. Останахме просто приятели. Добър човек е. Пък и фактът, че е доста високо в йерархията на ЦРУ, няма да ни навреди.

Стивън не издаде никаква емоция.

– Той е двайсет и пет години по-възрастен от мен, Стивън. Не бяхме един за друг. Хайде да не говорим повече за това. – Тя изведнъж прозвуча отбранително – като ученичка, която трябва да се отчита на родителите си, а не като уверената жена, с която бе прекарал последните два дни.

– Натали, този тип е шпионин. Не знам много за тези хора, но сигурна ли си, че няма користен интерес и че прави това единствено като приятелска услуга? Може да звучи твърде параноично, но ти вече ме убеди, че историята ти е истинска, а това означава, че ръкописът наистина може да съдържа тайна, за която някои хора ще са готови на всичко. Защо си мислиш, че службите не участват в схемата на страната на Църквата?

– Стивън, това не е параноя. Ако беше друг, а не Муди, бих се съгласила с теб. Но ти не го познаваш. Аз го познавам. От близо десет години. Имам му доверие, както бих се доверила на баща си.

– Ако грешиш, може да ни струва живота.

Тя го изгледа с изражението, което му беше станало много познато за краткото време, което бяха прекарали заедно – старата Натали се бе завърнала с нова решителност.

– Не греша – заяви тя.

23

Зад базиликата мигаха сини сигнални лампи. Широката улица беше препречена от три патрулки, една цивилна кола и комбито на съдебния лекар. Няколко полицаи стояха до жълтата найлонова лента, заграждаща местопрестъплението. Наоколо на стативи бяха монтирани ярки прожектори, които озаряваха телата на жертвите със студена бяла светлина. Криминалистите извършваха оглед и докато заревото на новия ден постепенно завземаше тъмното небе над Рим, екипът от моргата нетърпеливо чакаше по-скоро да откара телата – преди градът да се събуди и да се е събрала тълпа от любопитни.

Като повечето големи градове и Рим не беше безопасен, но въпреки това бе необичайно да открият наръган с нож и застрелян в църковен имот. Двамата детективи, натоварени с разследване на кръвопролитието, не бяха оптимисти за шансовете за успех. Сигналът беше подаден от случаен минувач, но никой не се бе обадил за стрелба в този гъстонаселен район, което беше странно. Или всички жители на околните сгради бяха глухи, или беше използвано оръжие със заглушител.

Детективите безизразно гледаха как криминалистите методично обхождат района на убийствата. Работеха в полицията от години и бяха видели всичко. По-възрастният и по-висок от двамата – Емилио Каруцо, се наведе към партньора си. От три дни никой от тях не се бе бръснал.

– Какво мислиш? Не е грабеж – и двете жертви са били въоръжени. Може би мафиотско убийство?

По-ниският и мургав детектив – Гилермо Фаралио, се изплю в канавката. Извади кутия цигари от якето си и запали една с бензинова запалка от неръждаема стомана, преди да отговори:

– Възможно е, но има твърде много странности. Къде е изчезнал пистолетът на наръгания? Има кобур, но няма оръжие. Как застреляният се е промъкнал достатъчно близо, за да наръга другия… колко, четири пъти? – Кимна към труповете. – Застреляният също има пистолет, но не го е използвал, предпочел е ножа. Ето как си мисля, че е станало – наръганият е слязъл от колата и е чакал нещо, другият се е промъкнал зад него и го е заклал с ножа. Но защо жертвата не го е усетила?

– Има много възможни обяснения. Няма смисъл да гадаем. Поне разполагаме с няколко добри отпечатъци от обувки – приличат ми на четиридесет и четвърти номер.

– Какво мислиш за кръвта по-нататък по улицата?

– Сигурен съм, че не е от никого от двамата. Това означава поне още един нападател и поне още един стрелец. Предполагам, че типът с ножа е издебнал шофьора, може би докато втори или трети нападател го е разсейвал, и го е наръгал, вероятно е имало и борба, а после друг стрелец е гръмнал онзи с ножа. Може стрелецът да е бил в колата, а може и да не е бил. Вътре не мирише на барут, но стрелецът може и да е слязъл, когато е станало боричкането, и едва тогава да е открил огън.

– Портфейлът на шофьора още е у него. Не е било грабеж. Освен това остава въпросът какво се е случило с пистолета…

– Пак има много възможности. Някой е дошъл след убийствата и го е откраднал. Или пистолетът не е бил у шофьора, макар че това е малко вероятно, при положение че носи кобур. А може и да го е взел стрелецът или вторият нападател. Трябва да са били двама – разсъждаваше на глас Емилио.

– Съгласен съм. Няма друго обяснение за онази кръв. Но е възможно наръганият да е прострелял другия нападател, докато е бягал или се е приближавал към колата, или пък е бил наръган, докато е дебнел друга жертва, и умирайки е застрелял убиеца си. После е дошъл някой друг и е взел пистолета или може би онзи, когото са дебнали, се е върнал да го вземе, след като е видял, че шофьорът е мъртъв.

– Криминалистите ще изяснят нещата по кръвта. Но имам предчувствие, че са били двама нападатели, шофьорът и четвърти неизвестен стрелец, който е взел пистолета. Може да е използван в друго убийство…

Гилермо мрачно погледна партньора си:

– Засега не знаем почти нищо – заключи той и хвърли отровен поглед на криминалистите, преди да дръпне за последно от цигарата си. Погледна разсеяно пушещия фас, отново се изплю и после го хвърли на улицата.

– От шофьорската книжка и паспорта на наръгания знаем, че е американец – отбеляза Емилио. – Фредерик Маршал. Ще проверим името в системата да видим какво ще излезе. И когато вземем отпечатъци от колата, ще ги пуснем в Интерпол. В момента обаче най-добрата ни следа са отпечатъците от обувки, които ще имат значение само ако намерим заподозрян…

– Много сме далеч от този момент, освен ако някой не дойде със самопризнания. Но може би отпечатъците ще ни насочат към нещо. Може би онзи, който е бил в колата, знае нещо. Но без свидетели няма да е лесно да разрешим случая. Пак проблеми… – въздъхна Гилермо, сякаш всички злини на света са се стоварили върху плещите му.

Партньорът му го погледна леко развеселен, после отново заоглежда местопрестъплението. Случаят определено беше интересен.

* * *

Телефонът на Дани иззвъня в седем и половина, точно когато той излизаше от банята. Бързо уви кърпата около кръста си и отиде в спалнята, за да вдигне.

– Дани, Натали се обажда. Извинявай, че толкова рано.

– А, да, Натали. Как си? Надявам се снощното ви приключение да е минало добре.

– Не, Дани. Случи се нещо.

Тя му разказа за смъртта на Фредерик и за непознатия нападател. Дани я изслуша, без да я прекъсва.

– Имаш ли представа кой е бил и как са ви открили? – попита накрая.

Натали реши да не му казва прекалено много. Колкото по-малко знаеше, толкова по-добре.

– Както ти е казал Дейвид, едни доста опасни типове ме преследват. Може да са били те. Колкото до това, как са ни открили, нямам никаква представа…

– Къде сте?

– На сигурно място. Но имам нужда да ми помогнеш за още нещо.

Тя му каза какво иска. Дани не прозвуча изненадано:

– Претекстат, а? Чувал съм за тези катакомби. Не е лесно да се уреди. Затворени са за посещение.

– Значи не можеш да го уредиш?

– Не съм казал такова нещо. Всичко може да се уреди, но ще ми трябва време да разуча и доста пари. Колко точно, ще разбера чак след като говоря със съответните хора. Имаш ли предвидени средства?

– В разумни граници. Ще ми се обадиш ли, когато научиш нещо?

– Разбира се. Виждам, че е спешно. Искате да влезете колкото е възможно по-скоро, за предпочитане днес, нали?

– Точно така. Благодаря, Дани.

* * *

Стивън и Натали влязоха в хотела в осем с вид, сякаш са летели цяла нощ. Администраторът ги изгледа не особено заинтересовано, преди да обработи резервацията и да вземе парите им. Хотелът беше модерен, с много стомана и ъгловати форми, видимо ориентиран към клиентела от крупни бизнесмени. Беше голям, със стотици стаи, разположени на пет етажа, и пристигането на поредната двойка уморени туристи не правеше впечатление.

Пиколото ги изпрати до стаята им и след няколко минути вяли обяснения ги остави сами. Стивън сложи на вратата табелата "Не безпокойте“, после заключи и дръпна резето, за да не ги смущават камериерките. Погледна Натали, която бе седнала на двойното легло.

– Можем да се споразумеем в стила на Кларк Гейбъл и да закачим одеяло между нас – предложи той.

– Да не би да те е страх, че ще те нападнат? Мога да дежуря с пистолета, ако искаш. Ще те пазя от лошите… – измърмори тя с пресилена усмивка.

– Отивам да си взема душ – заяви той, без да обръща внимание на сарказма ѝ.

Съблече се и се изкъпа, леко разсеян от близостта на Натали, но изтощен. Не очакваше да има проблеми със заспиването, дори когато тя лежеше до него. Леглото беше голямо, а те бяха зрели хора. Натали с право бе изтъкнала, че ще изглежда странно, ако вземат стая с отделни легла, и той се съгласи. Освен ако тя не се нахвърлеше върху него, бе готов да заспи за броени минути, а не вярваше животинското му мъжко привличане да е толкова силно, че да надделее над здравия ѝ разум. Ако пък се случеше, щеше да използва бойните си умения, за да се защити…

Стивън се избърса, облече се и се опита да си спомни дали е пъхнал в сака някоя тениска. Струваше му се, че оттогава е минал цял месец.

Когато излезе от банята, Натали беше махнала перуката и ровеше в чантата си. Направи му впечатление, че дори след такава тежка нощ изглежда страхотно, особено с естествената си коса. Беше свалила пуловера и сега бе по потник и дънки. Първоначалното му впечатление за тренираната ѝ физика се потвърди – приличаше на гимнастичка, но с по-женствени форми. Стивън бързо пропъди тези мисли.

– Мой ред е – заяви тя, мина покрай него и затвори вратата след себе си.

Стивън откри фланелка в сака и бързо смени бельото си, после дръпна дебелите пердета и легна. Последното, което чу, преди да заспи, бе шуртенето на душа. Потъна в дълбок сън почти веднага щом отпусна глава на възглавницата.

24

Събуди го някакъв звън. Мобилният на Натали. Тя се размърда до него и посегна в тъмното за апарата. Стивън се опита да види часовника на нощното шкафче. Четири и петнайсет следобед. Заслуша се в краткия разговор. След малко Натали стана от леглото и отиде до масата. С дебелите пердета на прозореца в стаята бе тъмно като в рог.

– Затвори очи – предупреди го тя, преди да светне лампата.

Той изръмжа и се обърна с гръб към масата, но все пак успя да зърне потничето ѝ и чифт яркозелени мъжки боксерки.

Гледката беше добра.

Тя си записа нещо, повтори "шест часа"няколко пъти и затвори. Остави лампата включена за негов ужас и се върна при леглото, като този път седна до него.

– Хайде, момчето ми, събуждай се. Имаме среща със съдбата в шест, когато ще влезем в катакомбите. Това означава, че трябва да побързаме, ако искаме да хапнем преди малкото ни рандеву.

Стивън я погледна – седеше с кръстосани крака и четеше записките си от листчето.

– Бързо стана – отбеляза. – Къде е срещата?

– В една друга катакомба, някъде наоколо – "Сан Калисто“. Явно е известно място. Голяма туристическа атракция.

Той кимна:

– Най-голямата катакомба в Рим. Известна е отчасти заради Папската крипта, където са погребани доста от първите глави на Римокатолическата църква.

– Откъде знаеш толкова много? – изненада се Натали.

– Преди пет години бях на тридневна екскурзия в Рим и това беше един от обектите, които посетихме. Намира се на Виа Апия, недалеч от хотела. Спомням си я заради магазина за сувенири. Помислих си какви евтини боклуци се продават. Не знам защо, но това ми се е запечатало в ума.

– Хайде да тръгваме. Не искам да изпуснем срещата.

Стивън затвори очи.

– Отивай без мен – измърмори. – Аз ще поспя още малко.

Тя го фрасна с възглавницата.

– Хайде! Тръгваме след пет минути. Аз черпя яденето.

Стивън отвори очи точно навреме, за да види как Натали отива да вземе дънките си от мястото, където ги е оставила. Дясното ѝ рамо бе украсено със силно стилизирана татуировка на папагал, която я правеше още по-съблазнителна в неговите очи.

– Ти си първа в банята. На мен ми стига една секунда – каза ѝ. Все още не му се ставаше.

Тя плъзна игрив поглед към одеялото и без да продума, взе дънките и перуката и влезе в банята.

Хапнаха нещо като късен обяд в ресторанта на хотела, който не допринесе с нищо за подобряване на мнението им за хотелската храна. После излязоха и търпеливо зачакаха такси. Когато то спря със свирене на гуми пред тях, Стивън поклати глава. Дори след половин десетилетие в Италия още не можеше да свикне с навиците на шофьорите, които приемаха всяка минути зад волана като участие в състезание.

Пътуването до "Сан Калисто"отне десет минути и скоро двамата стояха пред ужасния магазин за сувенири сред тълпи туристи от всички краища на света. Със свечеряването навалицата намаляваше, но все още беше неприятно многолюдна. След няколко минути изнервено чакане Дани изникна отнякъде на улицата и изсвири с клаксон, като им помаха през отворения прозорец на колата. Отвориха задната врата и се качиха.

Италианецът веднага потегли по Виа Апия и заговори без всякакви предисловия:

– Днес ми се обадиха от полицията. Някой в църквата се е разприказвал и без да признае нищо, е посочил мен. Отпечатъците ви са намерени в колата, оставена на местопрестъплението, и тъй като Гранична полиция вече взема биометрични данни, когато влизате в страната, сега знаят имената ви. Казах им, че сте се свързали с мен за рутинна разузнавателна задача и сте поискали да влезете в базиликата в извънработно време. Иначе не знам нищо друго за вас или защо сте искали да влезете. Може да е било, за да правите извратен секс. Засега това обяснение ги задоволи, но мисля, че е най-разумно да се махнете от Рим възможно най-скоро.

– Съжалявам, Дани. Не исках да ти създаваме проблеми. Не подозирахме, че някой ни следи или че може да убият някого – оправда се Натали.

– Както и да е, на ваше място бих се скрил много добре. Поискаха описание и аз им дадох възможно най-подробно. Истината е, че не знам нищо за вас. Когато попитаха как са се свързали с мен, казах, че сте ме намерили в указателя. Имам реклама там.

– Защо толкова се занимават с нас? – попита Натали. – Нали не мислят, че ние сме убили Фредерик?

– Казаха, че сте "лица, представляващи интерес“. Предполагам, че нямат нищо друго и затова се фокусират върху фактите, които са им известни. Ако си бяхте тръгнали с колата, вместо да я оставяте там, нямаше да имат нищо. Открили са ви по отпечатъците. В противен случай щяхте да сте просто мистериозна двойка, на която съм помогнал и за която не знам нищо.

– Добре. Какво внимание можем да очакваме?

– Говорих с един познат в управлението и той ми каза, че са ви обявили за издирване, което ще доведе до инцидентни проверки в хотелите за имената ви. Ако не се предадете до двайсет и четири часа, може да започнат да ви издирват по-сериозно, в случай че все още нямат следи към убиеца. Може и да работят бавно, но не са некадърници.

– Значи засега няма голям проблем. Но съветът да се махнем от Рим може би не е лош – призна Натали.

Минаха през полето около няколко жилищни комплекса и стигнаха до портата на лозе, оградено с двуметрова тухлена стена. В дъното на имота се виждаше стара, порутена постройка. Отпред чакаше мъж с работен гащеризон и като видя Дани, отвори леко портата. Дани спря на алеята пред сградата и се обърна към Натали и Стивън, като обясни:

– Това е Умберто. Той ще ви заведе до входа на катакомбата. Имате един час да я разгледате. Ето фенерче… – Извади го от жабката и провери дали свети. – Той ми каза, че вътре имало някакви лампи, но не се знае от колко време не са ползвани. Инсталирали са ги като временна мярка преди няколко десетилетия. Не забравяйте, че това е историческа забележителност, затова без вандалски изпълнения, нали?

– Разбира се. Но откъде да сме сигурни, че това е криптата, която търсим? – попита Стивън.

Дани сви рамене:

– Нямам представа. Питайте Умберто. Той познава катакомбите по-добре от всеки друг. Намират се в негов наследствен имот. Ако не е тази, която търсите, най-много да сте се разкарали напразно. Тук отдолу всичко е в тунели, доколкото съм чувал. Някои катакомби са дълги с километри. Надявам се, че ще се ориентирате на влизане и на излизане. Ще бъде жалко, ако ви изгубим… – Усмихна се. – Е, не се тревожете. Умберто казва, че досега не е заключвал никого вътре.

Слязоха от колата и се ръкуваха с Умберто – жилест мъж около шейсетте, със силно загоряла кожа и мръсна, прошарена коса. Двамата със Стивън размениха любезности, докато вървяха по алеята. За щастие, Умберто знаеше криптата, която ги интересуваше. Обясни набързо как да я намерят и им каза да обърнат внимание на стенописите с птици и лози.

Приближиха се до старата сграда, леко запусната като много други в Рим, и Умберто ги преведе по тухлен коридор до желязна врата. Извади връзка ключове и с театрален жест отключи ръждивата ключалка. Лампите бяха включени. Той махна към грубото каменно стълбище, спускащо се в мрачното подземие. Напомни на Стивън, че имат един час, като вдигна пръст, за да наблегне на важността на думите си. Стивън кимна и тръгна надолу, последван от Натали.

Застоялият въздух миришеше на влажна пръст. Телата отдавна бяха преместени в гробищата и въпреки това мястото навяваше усещане за смърт. Вековете, през които тук са се съхранявали тленни останки, бяха оставили неизличима атмосфера.

Двамата тръгнаха предпазливо по коридора, към който ги бе насочил Умберто, проходът беше издялан във варовика и на места бе укрепен с древна зидария. Натали почти се долепи до Стивън, докато минаваха камера след камера по безкрайния тунел, чиито стени бяха осеяни с гробищни кухини и отдавна забравени надписи. След известно време рисунките по стените се промениха, както беше обяснил Умберто. На едно разклонение в главния тунел стигнаха до голяма крипта. Ако Умберто беше прав, това беше гробът на Януарий. Почти всички стени бяха украсени с изящни стенописи от трети век, изобразяващи лози и птици. Стивън и Натали си помислиха едно и също, докато разглеждаха произведенията – откъде да започнат?

– Мисля, че с голяма сигурност можем да кажем, че това е правилното място – прошепна Натали, като разглеждаше мраморните стени и фреските.

– Да, но тук има прекалено много детайли, прекалено много образи. Нека да си разпределим търсенето. Ти започни от лявата страна, аз – отдясно, и така ще удвоим шанса за успех. Вземи фенерчето, аз ще ползвам телефона. Търсим нещо свързано с берачи на маслини, може би резба или рисунка – напомни ѝ Стивън.

Натали взе фенерчето и започна търсенето. Оглеждаха стените, търсейки нещо, което би могло да отговаря на кодираното послание от базиликата "Сан Клементе“. Напредваха бавно. Някои от стенописите се бяха олющили до неузнаваемост. Стивън отново изпита неприятното чувство, което караше корема му да се свива – изглеждаше му безсмислено да си играе на детектив шест века след създаване на уликите. Удивяваше се, че са стигнали толкова далеч, и му се струваше лудост да очаква още напредък. Беше минало твърде много време – имаше прекалено много фактори, бяха се случили твърде много неща.

След двайсетина минути Натали извика:

– Открих нещо.

– Какво?

На Стивън не му се искаше да напуска мястото, до което бе стигнал, защото се опасяваше, че ще забрави коя част от стените вече е огледал и ще се наложи да започне отначало.

– Рисунка на мъже, които берат нещо – каза Натали. – Може да е грозде или… маслини.

– Добре, идвам след секунда. Чакай да отбележа докъде съм стигнал.

Извади от джоба вярното си парче тебешир и остави черта на пода. После отиде при Натали, която освети няколко рисунки с фенерчето. Имаше птици, кацнали върху изящно изписани и отрупани с цветя лози, които изглеждаха като истински. Отдолу няколко мъже беряха нещо.

Стивън посочи един:

– Да, този бере маслини.

– Как разбра?

– Качил се е на стълба. Не можем да различим дървото, защото е избеляло, но е имало. Ако береш грозде, не ти трябва стълба. Необходима е само за маслините, които растат…

– На дърво – довърши Натали и се усмихна. – Открихме го! Какво се казваше по-нататък в посланието?

– "…на три крачки от берача на маслини сочи пътникът пътя на пет длани над тринакриума“ – изрецитира той.

– Три крачки. Това са четири метра и половина, нали?

– Да. Нека да ги измеря – каза Стивън с известно вълнение в гласа. Може би все пак имаха шанс…

Направи три дълги крачки покрай стената в едната посока, постави знак на пода, после направи шест в другата и отново отбеляза място.

– Пет длани над Тринакрия – измърмори, като оглеждаше рисунките.

Внимателно огледа първото място, но там нямаше нищо, което да заслужава внимание. Нямаше герб с лабиринт. Нищо. Отиде от другата страна и спря пред стената. Между лозите имаше по-нова и запазена рисунка – грубо очертан остров с триъгълна форма. Сицилия – островът, където бе умрял свети Януарий. Стивън огледа по-внимателно рисунката.

Знаеше, че римляните са изобразявали Сицилия с един класически символ – главата на Медуза, с коси от змии, и три бягащи човешки крака, разположени симетрично в кръг около лицето на митичното чудовище. Древните наричали този странен образ трискелион – в превод "трикрак“, а в Сицилия бил известен като "тринакрия“, затова и древното име на острова било Тринакрия. Дори в наши дни символът бе част от знамето на Сицилия, макар и без змиите на Медуза.

Грубата рисунка на стената не би говорила нищо на случайния посетител или вероятно би му заприличала на опит на някой бездарен художник да почете лобното място на свети Януарий. Но посланието от базиликата променяше всичко. Със сигурност, ако Стивън бе дошъл в криптата, без да знае тази информация, нямаше да обърне внимание на символа. Но сега, въоръжен с кодирания ключ, виждаше друг смисъл в острова.

Пет длани над Тринакрия.

Една длан беше около осем сантиметра. Пет длани – четиридесет сантиметра. Стивън опипа с пръсти древната стена и наистина на едно място, където мазилката се беше олющила и я бяха замазали, имаше разлика в структурата. Сигурно имаше и още нещо. Той почука по стената и тя изкънтя на кухо. Натали се приближи, огледа мястото и извади отвертката и дрелката.

– И ти ли си мислиш това, което и аз? – попита.

– Очевидно през петнайсети век много са обичали да крият разни неща из стените.

Натали почегърта мястото с отвертката. Паднаха няколко парчета мазилка. След пет века в тази влага беше станала ронлива. Натали ръгна още няколко пъти с отвертката, после пусна акумулаторната бижутерска дрелка и с лекота започна да кърти мазилка и хоросан.

След десет минути отвори дупка с размери двайсет на петнайсет сантиметра. Ръцете и фланелката ѝ се нацапаха с прах. Тя се отдръпна и се изтупа, Стивън махна по-големите отломки от дупката и надникна вътре.

– Тук има нещо, но не е пергамент. Свети ми с фенерчето, ще се опитам да го извадя.

– Какво е? – попита Натали.

– Не знам. Трудно е да се разбере при толкова много прах. Изчакай една секунда.

Натали насочи фенерчето към дупката и Стивън предпазливо бръкна вътре.

В следващия миг дръпна рязко ръката си и потрепери – един едър паяк пропълзя по кожата му. Натали бутна гадината на земята и я смачка, докато Стивън се опитваше да нормализира пулса си. Спогледаха се.

– Искаш ли ти да го извадиш? – попита той полунашега, полунасерозно.

– Ти си специалистът тук. Освен това не съм голяма любителка на паяци.

– Благодаря, че ме спаси от този. Мисля, че беше тарантула. Можеше да ме убие.

– Направих го само за да си спестя усилието да те изнасям оттук. Изглеждаше така, сякаш ще припаднеш.

Стивън се опита да се успокои. Ръцете му още трепереха от адреналина. Той си пое дълбоко дъх.

– Ще ми подадеш ли отвертката?

Натали му я даде и той внимателно я пъхна покрай ръба на предмета, скрит в дупката. Нещото леко се помести. Стивън пъхна цялото острие на отвертката отдолу и повдигна. Чу се изстъргване в нещо метално. След като се увери, че няма повече паяци – смъртоносни или безобидни, Стивън бръкна в дупката и хвана скрития предмет. Беше по-тежък, отколкото очакваше. Измъкна го и установи, че е полирана метална плочка, покрита с прах. Духна силно, за да я изчисти. Вдигна се облаче, което накара и двамата да се закашлят.

– Какво е това? Какво пише? – попита Натали.

Стивън се вгледа в плочката.

– Ако разчитам правилно, това е ключът за дешифриране на Свитъка. Погледни… виждаш ли символите? Това е заместващ шифър, но изглежда, че за изобразяването на една традиционна буква се използват два символа. Освен това предишният и следващият символ променят буквата. – Стивън избърса плочката. Беше тъмнокафява на цвят и буквите и символите бяха гравирани ръчно. – Това е медна сплав. Ето защо е толкова тежка и не се е разпаднала, само е покрита с патина. Някой е положил много усилия да създаде нещо, което няма да се изгуби с времето.

Натали се приближи и се вгледа внимателно в плочката.

– Има символи и от двете страни.

Стивън обърна плочката и любопитно разгледа задната страна. Това беше ключът за шифъра, който озадачаваше криптолозите от векове. И той имаше честта да бъде първият човек в историята, който ще разкодира не само Ръкописа на Войнич, а и Свещения свитък.

И точно тогава лампите угаснаха.

25

Стивън се вцепени, напрегна слух за някакъв признак за опасност. В катакомбата беше непрогледен мрак. Дори след трийсет секунди неподвижно стоене очите му отказваха да се нагодят. Той чуваше как пулсът му думка в слепоочията като тъпан и когато Натали помести крака си, шумът сякаш се усили петдесеторно. Стивън бавно пъхна медната плочка отзад в панталона, за да освободи ръцете си. Усети Натали да се приближава и да прави нещо, после чу познатия звук от зареждане на пистолет. Тя запали фенерчето и освети нишата. Стивън ѝ даде знак да го изгаси – ако имаше опасност, беше глупаво да издават местоположението си.

От далечината се чу звук – глухо издумкване, което едва достигна до тях. После точно толкова внезапно, колкото бяха изгаснали, лампите отново светнаха. Стивън задържа пръст пред устните си, за да даде знак на Натали да не говори, и възможно най-тихо се приближи до входа на криптата на Януарий. Натали го последва, готова да стреля. Излязоха от гробницата и пак спряха, ослушаха се за шум от чуждо присъствие. Тишината беше единствената им компания във владението на мъртвите.

Натали мина пред Стивън, като държеше ръката с пистолета напред. С другата ръка стискаше фенерчето, готова да го включи, ако лампите изгаснат отново. Стъпваше грациозно и уверено, но в същото време безшумно. Бяха на стотина метра от входа, през който ги пусна Умберто.

Натали вдигна ръка и даде знак на Стивън да спре. От коридора се чу стържене. После – друг шум, по-отблизо.

Някой се приближаваше. Натали направи знак на Стивън да се прибере в една от нишите в коридора, а самата тя се мушна в друга, срещу него. Двамата затаиха дъх и се вслушаха в стъпките, които приближаваха скривалището им.

В следващия момент видяха Умберто. Стивън кимна предупредително и Натали прибра пистолета в чантичката си. Стивън се прокашля и италианецът едва не припадна от уплаха.

– Какво се опитвате да направите, по дяволите? Да ми докарате инфаркт? – попита той, като се хвана за гърдите.

– Извинявайте, но се разтревожихме, когато лампите изгаснаха. Младата ми приятелка се уплаши. Какво стана? – контрира Стивън. Натали го изгледа раздразнено заради споменаването на младостта ѝ като причина да се уплашат.

– Оправях кабелите, които се разпадат с годините, и явно съм прекъснал нещо, но реших проблема за няколко минути. Извинявам се за неудобството, но времето ви изтече, така че трябва да излизаме – добави Умберто, като почука с нокът по стъклото на часовника си.

Стивън кимна.

– Гробниците са невероятни, Умберто. Наистина. Изглеждат така, сякаш нямат край. Опитвали ли сте се да каталогизирате всичко? – намеси се Натали, като включи целия си чар и се приближи до италианеца.

– Мм, да, интересни са. Но отдавна не съм слизал тук. На младини идвах често. Под нас има още тунели, но сега имам работа горе, в истинския свят. В този етап от живота си се отнасям към катакомбите просто с любопитство. Пазя входа да не влизат вандали и получавам скромно заплащане от държавата, но освен мен и някой и друг любопитен учен тук от години не е идвал никой.

– Много сме ви благодарни. Годеникът ми цял живот си мечтае да посети гробниците и сега сбъднахме мечтата му.

Умберто погледна Стивън и се ухили:

– Късметлия си ти, приятелю!

– Не си първият, който ми го казва – отговори Стивън, като се усмихна сдържано.

Когато излязоха, вече се смрачаваше. С всяка секунда ставаше все по-тъмно. Стивън даде на Умберто двеста долара като знак на допълнителна благодарност и старецът явно остана доволен. Не се знаеше колко му е платил Дани, но скоро щяха да получат сметката. Хладната метална плочка се опираше в гърба на Стивън, покрита от ризата му, докато се отдалечаваха спокойно по алеята. Умберто не отместваше поглед от дънките на Натали.

– Мислиш ли, че е чул бръмченето на бормашината? – попита тя Стивън, когато приближиха портата на имението.

– Не. Повече се интересува от теб, отколкото какво сме правили в криптата.

– Дърт перверзник – измърмори тя с добродушен тон.

– Май напоследък си заобиколена с такива – пошегува се Стивън и веднага съжали за думите си.

– Явно това е постоянен риск за една жена в Италия – контрира тя.

Стивън погледна през рамо. Умберто се беше прибрал в мрачната сграда. Продължиха по алеята. Когато наближиха пътя, Стивън забави крачка. След малко хвана Натали за ръката, за да я спре. Не знаеше защо, но имаше лошо предчувствие. Може би нервите му бяха опънати от уплахата в катакомбите, но не искаше да рискуват. Шестото чувство му подсказваше, че нещо не е наред.

– Хайде да заобиколим имението покрай оградата и да проверим пътя оттам – прошепна.

Тя го погледна с разбиране и извади пистолета. Тръгнаха покрай един от дългите редове лози. След няколкостотин метра стигнаха до оградата на лозето и Стивън даде на Натали знак да се приближи. Направи столче с ръцете си и тя се прехвърли в съседния имот. Стивън прескочи след нея. Озоваха се след лозя и маслинови насаждения. Успоредно на пътя имаше друга тухлена стена, подобна на тази над катакомбите. Двамата се промъкнаха до една дупка в оградата и надникнаха навън.

Вече бе толкова тъмно, че трудно се виждаше. Стивън посочи на стотина метра напред мястото, откъдето бяха влезли в лозето около катакомбата. Вместо колата на Дани на няколко метра от портата бе спрян микробус и до него стояха двама мъже. В ръцете и на двамата се виждаха очертания на пистолети.

– Да се махаме – предложи Натали. – Това лозе е огромно. Ако стигнем до другия край и се прехвърлим през стената, няма да ни видят. Ще се скрием зад завоя.

Стивън кимна.

Тръгнаха и след пет минути стигнаха друга, по-малка врата. Натали надникна през решетките и се увери, че е чисто. Стивън отново ѝ помогна да прескочи и я последва. Беше толкова тъмно, че пътят почти не се виждаше. Високите дървета покрай него затулваха светлината от едва изгряващия полумесец на Луната. Натали извади мобилния си телефон и набра номера на Дани, но веднага се включи гласова поща.

– Не отговаря – оплака се тя.

– Сега можем да сме сигурни, че или ни е предал, или са го хванали. И в двата случая не можем да разчитаме на него. – Стивън погледна часовника си. – Седем и двайсет е. Имаме около два километра до хотела. Предлагам да се приберем пеша, имайки предвид компанията, която ни чака пред портата.

– Вечерта е хубава за разходка – отбеляза Натали и пресече главния път към една странична уличка.

Точно пресякоха и срещу тях с висока скорост премина кола. Беше полицейска и намали до тях. Стоповете светнаха и колата върна назад, докато се изравнят. Натали посегна към чантичката си, но Стивън я спря.

В колата имаше двама полицаи. Единият смъкна стъклото и се обърна към Стивън:

– Не е ли тъмно за разходки?

– Отдалечихме се много и замръкнахме.

– Къде отивате?

– В хотела. Хубава вечер за разходка.

Полицаят погледна Натали и измърмори:

– Да, и за друго.

После отново потегли.

Стивън и Натали издишаха шумно и тревожно се спогледаха. Трябваше да се махнат от района възможно най-бързо.

След стотина метра по малката улица завиха в посока на хотела. Бяха им нужни двайсет и пет минути, за да стигнат, и когато влязоха в стаята, първото нещо, което Стивън направи, бе да почисти внимателно медната плочка. Фотографира двете ѝ страни, за да имат копие, ако се наложи да я скрият някъде.

Телефонът на Натали иззвъня, стряскайки и двамата. Тя погледна номера на дисплея и вдигна.

– Муди, радвам се да те чуя.

– Звучиш странно, Натали. Какво става? – попита той.

Тя обясни за пропуснатата среща с Дани, за двамата тайнствени мъже и срещата с римската полиция.

– Явно е време да напуснете Рим. Изчакай да проверя какви са тайните ни квартири из Италия и да измисля някакъв транспорт. Отседнал съм в "Сейнт Реджис"в центъра. Ще ти се обадя, когато… я чакай, Натали. Дани имаше ли номера на мобилния ти?

– Да. Трябваше да поддържаме връзка. Опитах се да се свържа с него преди известно време, но не вдигна.

– Слушай внимателно. Запиши си номерата, които ще ти трябват, и разкарай телефона. Незабавно. Обади ми се в хотела от автомат. Италианските служби могат да засичат мобилни телефони с точност до няколко метра, а не знаем с какви връзки разполага групировката, която ви преследва. Трябва да приемем, че са хванали Дани и сега имат номера ти. Това е голяма опасност. Мъжът, който е с теб, има ли телефон?

– Да, но не е звънял на никого.

– Същото се отнася и за него. Да си запише важните номера и да хвърли апарата в реката. Приемете го като сериозна заплаха и го направете веднага. Обади ми се след четири часа.

След като затвори, Натали обясни на Стивън за телефоните.

– По дяволите, знам това правило, Натали. Просто съм изгубил тренинг. Той е прав, трябва да се отървем от телефоните незабавно. Ще сваля снимките на компютъра и после ще изхвърлим апаратите. Може би трябва да се махнем и от хотела, в случай че започнат да претърсват местата в близост до катакомбите.

Натали кимна и веднага започна да си стяга багажа. За две минути беше готова. На Стивън му трябваха няколко минути повече, за да прехвърли снимките, след това сложи плочката в сака си.

– Хайде да намерим такси. Някакви идеи? – попита.

– Предлагам да отидем да вечеряме някъде, докато чакаме да се обадим на Муди. Чувала съм, че традиционната италианска вечеря може да продължи три часа, затова хайде да намерим някой ресторант в близост до "Сейнт Реджис"и да се скрием там.

– Съгласен.

Слязоха по задното стълбище и когато минаха покрай басейна, намокриха телефоните си в него, после ги разглобиха и ги пуснаха в един контейнер до ресторанта на хотела.

Трийсет минути им бяха необходими, за да минат няколко километра във вечерния трафик, и когато стигнаха в близост до "Сейнт Реджис“, се оказа, че са само на три пресечки от любимата си централна гара. Шофьорът спря пред сграда с богато украсена фасада. Платиха му и слязоха, изчакаха да се смеси с другите коли, преди да тръгнат да търсят ресторант.

* * *

Главата на Дани висеше върху гърдите му и от обезобразеното му лице върху ризата капеше кръв. Бореше се за въздух, като отчаяно напрягаше белите си дробове, всяко вдишване му причиняваше изгаряща болка заради счупените ребра. Ръцете му бяха вързани зад гърба и той отдавна се бе отказал от опитите да ги освободи.

Щеше да умре. В това нямаше съмнение. В крайна сметка всеки умира, но Дани никога не си бе представял, че ще е по този начин – заради нещо, което изобщо не го засяга. Някакъв немощен вътрешен глас повтаряше, че не е възможно, че това е някаква ужасна грешка, но силната болка му напомняше, че всичко се случва наистина. Великанът го бе подложил на мъчения, каквито не си бе представял, че може да издържи, и не му бе оставил надежда за оцеляване.

Сиа Амиери се приближи и му удари няколко шамара, за да го върне в съзнание. Дани го погледна с подпухнали очи, почти затворени от боя. Амиери се ухили зловещо:

– Мога да продължавам цяла нощ, ако искаш. Пак те питам. Къде е момичето? Телефонът не отговаря. Кажи ми истината. Как щеше да се свържеш с нея.

Дани не знаеше какво трябва да каже, за да прекрати мъченията. Успя само да поклати немощно глава. Амиери отново го удари.

– Омръзна ми. Даде ми номер, но той не отговаря. Наговори ми всякакви лъжи. Изпратих двама души на мястото, където ми каза, че ще бъдат, но никой не се появи. Освен това няма никаква катакомба – на мястото, където каза, че си ги оставил, няма сграда или вход, има само лозя. Търпението ми се изчерпа. Кажи ми къде трябваше да ги посрещнеш, иначе, Бог ми е свидетел, ще съжаляваш, че си се родил.

Амиери погледна кървавата пяна, която капеше от носа на Дани, и забеляза, че е светлочервена на цвят. Някое ребро сигурно бе пробилo белия дроб. Италианецът нямаше да издържи още дълго.

– Кажи ми това, което искам да знам, и ще те закарам в болница. Ще те оставя в спешното и ще оцелееш. Ще празнуваш следващия си рожден ден или може би годишнина с жена си. – Амиери погледна венчалната му халка. – Или с любовницата.

Дани искаше да му каже. Повече от всичко на света искаше да му каже. Но нямаше какво – бе му казал всичко. Беше признал, че е получил номера на момичето от контакта си в ЦРУ, когото знаеше като Дейвид, и че е изпълнил всички задачи, които му бяха възложили. Дори каза къде се намира тайната квартира, но явно мъчителят му не се задоволяваше с нищо.

Амиери отново го удари по главата с огромната си като мечешка лапа ръка, при което спука тъпанчето и му причини ослепяваща болка. После се дръпна от него и го погледна с отвращение. Извади мобилния си телефон от джоба на панталона и набра.

Морбиъс Франк го засипа с порой от въпроси. Амиери едва смогваше да отговаря.

– Не, няма нищо ново за момичето. Детективът настоява, че ми е казал всичко. Дадох номера ѝ на човека, с когото ме свърза, и всеки момент би трябвало да я засече. Освен това изпратих двама души на мястото на предполагаемата среща, но там няма нищо освен тъмно лозе и една стара порта. Момичето го няма. – Амиери се поколеба, преди да съобщи на Франк най-лошата новина: – Твърди още, че е получил номера ѝ от агент на ЦРУ. Знае го под името Дейвид.

Франк се замисли над това разкритие. ЦРУ променяше всичко, увеличаваше риска, увеличаваше и средствата, които дъщерята на професора можеше да използва.

– ЦРУ ли? Хм. Нищо изненадващо, като се има предвид миналото ѝ. Трябва да действаме внимателно. Довърши работата и се отърви от тялото така, че да не го открият поне няколко дни. И ми се обади, когато има нещо ново. Нещата не вървят добре, синко. Трябва да действаш по-бързо и в същото време по-предпазливо. Появата на нови играчи не е добра за нас. Не можем да си позволим да изгубим тази игра. Ясен ли съм?

– Да. Ще направя каквото нареди. Да се надяваме, че нашият човек в полицията ще засече местоположението на телефона или Крос ще се обади в офиса си. Няма да те разочаровам.

– Действай тогава.

Амиери затвори и отиде до импровизираната маса в ъгъла, откъдето взе двуметрово парче жълто найлоново въже. Направи възел и го стегна, като уви няколко пъти двата края около ръцете си. Приближи се до детектива, който ту губеше съзнание, ту се свестяваше.

– Ето твоето спасение от страданията, приятелю.

Застана зад Дани, бързо преметна въжето през главата му и стегна рязко възела, смачквайки гръкляна. Тялото на Дани се стегна и потрепери половин минута, после се отпусна. Животът се отказа от безсмислената борба да се задържи за още няколко секунди.

Амиери заобиколи стола и погледна равнодушно лицето на мъртвия. След като се увери, че устните му започват да посиняват, хвърли въжето в ъгъла. Издиша шумно, защото бе задържал дъха си, докато беше в близост до мъртвеца, по време на разговора им Дани бе загубил контрол над телесните си функции. При малко късмет щеше да мине поне седмица преди някой да открие останките.

Оказа се, че човекът наистина не е знаел много. Жалко.

Телефонът му иззвъня. Беше познатият на Франк от римската полиция, който се опитваше да засече телефона на момичето. Амиери записа името и адреса и изръмжа, преди да затвори. Възможностите на съвременните технологии бяха удивителни!

Време бе да посети хотела.

26

– Муди, кажи ми някоя добра новина – започна директно Натали, притиснала слушалката на уличния автомат до ухото си.

– Трябва да се срещнем, но не в хотела. Не успях да се свържа с Дани, затова приемам най-лошото. Наблизо ли сте?

– Да. Избери място и кажи кога. Ще дойдем.

– Пред Арката на Константин, до Колизеума. След двайсет минути?

– До скоро.

Когато стигнаха мястото на срещата, тъкмо минаваше полунощ, но все още имаше групи туристи, които снимаха осветената с прожектори прочута мраморна арка, за да запечатат за идните поколения момента, когато са били тук – в сянката на величието. Стивън премести сака си от лявото рамо на дясното и се опита да преодолее импулса да поглежда часовника си на всеки две минути. След известно време, което му се стори цяла вечност, Натали го сръга с лакът. Висок, неприлично красив мъж с късо подстригана прошарена коса се приближи към тях със стегната войнишка походка. Натали го прегърна силно, при което на лицето му се изписа леко смущение. После непознатият подаде ръка на Стивън и двамата се ръкуваха.

– Вие сигурно сте Муди. Аз съм Стивън.

– Приятно ми е. Какво ще кажете да повървим, докато говорим? – предложи Муди.

– С удоволствие.

Натали вдигна чантата си и Муди я пое от ръцете ѝ с лекота. Тръгнаха спокойно в обратна посока на Колизеума, чиято древна фасада застрашително се издигаше наблизо. Муди извади от джоба си два телефона и ги подаде на Натали.

– Честита Коледа! Тези са чисти – увери я. – Направих някои справки. Интересът на полицията към вас се засилва и на ваше място не бих чакал да стане твърде голям. Имаме тайна квартира в Местре, намира се до Венеция, от другата страна на лагуната, и мога да ви настаня там, докато нещата се уталожат. Все още не сте обявени за общонационално издирване, нито сте изпратени в Интерпол, но не се знае как ще се развият нещата в близките няколко дни. Сега бихте ли ми казали в какво сте се забъркали, за да получа по-ясна идея как да реагирам на ситуацията?

Натали погледна Стивън и разказа на Муди накратко какво се е случило, като спести само факта, че са на една крачка да разгадаят тайната на Ръкописа на Войнич. Бяха обсъдили каква част от случилото се да разкрият и се разбраха, ако Стивън остане с добро впечатление от Муди, да му разкажат всичко. Той все още не се бе изказал категорично, затова Натали спазваше договорката.

– Хм, някаква съществуваща от векове тайна секта в католическата църква ви преследва заради документ, с който баща ти се е сдобил по съмнителен начин и чието "освобождаване"е финансирано от милиардер, който няма да спре пред нищо, за да изпревари всички. Това ли е в общи линии? – попита скептично Муди.

– Казано по този начин, звучи безумно – призна Натали, като се намръщи, – но да не забравяме, че някой уби Фредерик, Дани изчезна и двама бандити ни чакаха тази вечер пред катакомбата. Освен това, когато бяхме във Флоренция, ни преследваха и се измъкнахме само защото Стивън зашемети единия нападател.

Муди погледна изпитателно Стивън, докато вървяха.

– Доста си находчив – отбеляза. – С какво се занимаваш?

– Предприемач съм. И любител криптолог. Но от години се занимавам с бойни изкуства, затова съм добър в самозащитата.

– Очевидно. Бил ли си в армията?

– Няколко години. Не беше за мен – добави Стивън, като се опита да сложи край на темата.

– Какво мислиш за тази ситуация? – настоя Муди.

Стивън спря и го погледна.

– Когато Натали дойде при мен, отначало я помислих за луда. После имах възможност да видя пергамента и беше точно такъв, какъвто ми го описваше. Скоро се появиха и преследвачите. Това бяха достатъчно аргументи в нейна полза. Но когато видях Фредерик намушкан с нож до църквата, окончателно ѝ повярвах. Натъкнали сме се на нещо изключително важно за групировките, които според нея са намесени, и те биха сторили всичко, за да си върнат съкровището и да съхранят тайната. Дали е оправдано да убиват, няма голямо значение, след като те са убедени, че е.

Муди кимна замислено:

– Познавам Натали отдавна и имам доверие на интуицията ѝ. – Обърна се към нея. – Махнете се от Рим. В Местре ще бъдете в безопасност, а ако се наложи да пътувате, ще имате голям избор от възможности. От Венеция и Милано има полети за целия свят. Моят съвет е – идете до Местре, преди полицията да изостри вниманието си към вас. Там ще измислим нещо. Как ви звучи?

– Съвсем разумно, както винаги – каза Натали с уважение. – Но щеше да е по-лесно, ако имахме кола.

Муди ѝ подаде хартиен плик и обясни:

– Вътре има указания с адреса на къщата, ключ и талон за една черна алфа ромео, която е паркирана в хотела ми. Изчакайте половин час, преди да я вземете. Колата е заредена догоре с бензин и всички документи са в жабката. Регистрирана е на една корпорация в Генуа. – Прокашля се. – Аз ще се помотая в Рим още ден-два и ще се опитам да разбера какво е станало с Дани. После ще дойда да ви видя във Венеция. Ще се обадя предварително. Ако карате достатъчно бързо, би трябвало да стигнете за седем часа.

– Страшно много ти благодаря, Муди. Спасяваш ни – каза Натали.

– Ти би направила същото за мен, така че не ми благодари. – Той я погледна мрачно. – Надявам се да грешиш за хората, с които сте се забъркали. Църквата има сериозно влияние, особено в Италия. Въпреки че ми е трудно да повярвам, че биха прибягнали до убийство…

– Това вероятно са го извършили хората на Франк. Сигурна съм, че те убиха баща ми. Франк е известен като безскрупулен и безмилостен човек. Накрая татко съжаляваше, че се е хванал с него.

– Няма смисъл да гадаем. Ще видим какво ще открия. Вие карайте внимателно. Ще се чуем, когато стигнете в квартирата – каза Муди, като се огледа небрежно, за да се увери, че никой не ги следи. После ѝ подаде чантата.

– Беше ми приятно – измърмори Стивън, като се опита да прозвучи ентусиазирано.

– И на мен. Престорете се на туристи и останете още няколко минути. Аз тръгвам към хотела.

След тези думи Муди зави по една алея обратно към Колизеума и бързо се сля с тълпата. Натали прибра плика в чантата си.

– Какво не ти хареса в Муди? – попита. – Или винаги си такъв темерут, когато се запознаваш с нови хора?

Стивън се стъписа. Толкова ли беше очевидно? Спомни си два-три случая, когато може би си беше проличало.

– Понякога трудно се сближавам – отговори кратко.

– Постарай се да ускориш процеса. Ако не си забелязал, той ни спаси кожата.

– Не искам да се заяждам, но моята нямаше да има нужда от спасяване, ако не ме беше забъркала в тази каша – контрира той.

Натали спря и го погледна.

– Явно си мислиш, че когато те открие, Франк ще те покани на чай? Още ли не разбираш? Никой не е виновен. Понякога нещата просто се случват. Това нещо просто ти се случи. И сега имаш две възможности – или да мрънкаш и да се настройвай срещу най-близките ми съюзници, или да се стегнеш, да престанеш да се правиш на мъжкар и се дръж прилично.

– Да се правя на мъжкар ли? – повтори той.

– Когато двама мъже трябва да делят една територия, винаги се чувстват застрашени и стават подозрителни един към друг. Нямаме време за такива глупости. Ако нямаш нищо против, откажи се.

Стивън нямаше как да отрече. Натали беше права. Нещо по-лошо – неприязънта му към Муди произтичаше от подозрението, че в миналото двамата с Натали са били интимно близки. А това бяха хлапашки глупости. Все пак с Натали не бяха гаджета. Вярно, той я намираше за красива, умна и много, много секси, но сексуалното привличане не му даваше право да ревнува. Думите ѝ бяха напълно основателни – време бе да коригира поведението си.

– Права си. Извинявай.

Натали пак тръгна по алеята.

– Леле мале, нашият приятел си призна грешката. Може би все още има надежда – отбеляза, като забърза крачка и го остави да подтичва след нея.

Помотаха се малко около арката и по околните булеварди. След уговорения половин час Стивън даде талона на портиера на "Сейнт Реджис“. Бяха се разбрали той да вземе колата и после да качи Натали на една пресечка от хотела, в случай че се случи нещо непредвидено. За щастие, нямаше проблеми и след като плати равностойността на трийсет долара за паркинг и бакшиш, той се намести зад волана на малкия седан и потегли, за да вземе Натали. Спря до бордюра, предизвиквайки цяла симфония от клаксони зад себе си, и тя бързо метна чантата си отзад и се качи на седалката до него. Муди бе проявил съобразителност да сложи пътна карта на Италия в жабката и след няколко минути лутане из центъра на Рим излязоха на магистралата за Местре и светлините на италианската столица бързо започнаха да се смаляват в огледалото.

Стивън нямаше търпение да дешифрира Свитъка, но знаеше, че е по-важно да се отдалечи от опасността. Освен това нямаше как да се справи със задачата в движеща се кола без адекватно осветление. Трябваше да си осигури комфорт, за да анализира всички комбинации от символи и да декодира текста, а после и да го преведе. Не си правеше илюзии, че ще стане с едно щракване на пръстите, но вече усещаше познатото вълнение, което изпитваше винаги когато бе на крачка от разкриването на някоя загадка. Каквото и да се криеше в Свитъка, той скоро щеше да е един от малкото хора в света, които някога са знаели тайната.

Питаше се колко ужасна можеше да е тази тайна, че да си струва да я пазят векове наред. В крайна сметка, нямаше смисъл да гадае.

Погледна часовника на таблото и направи сметка, че с малко късмет, ще стигнат в Местре преди девет.

27

Двамата младежи изпиха последните глътки от бутилката "Ламбруско“. Момчето нямаше търпение да стигнат до гвоздея на вечерта. Момичето също се вълнуваше, но в момента имаше по-голямо желание да запали цигара. Момчето имаше по-добра идея. Държеше парченце тъмнозеленикав хашиш от Афганистан, който според дилъра щял да му осигури незабравимо надрусване.

Седнал на стълбите на тъмната сграда, младежът внимателно раздроби парченцето с размер на гумичка от молив. Момичето наблюдаваше с интерес как изтърсва малко тютюн в хартийката и свива цигара с частиците лепкаво вещество и тютюна. После уви остатъка от наркотика в алуминиево фолио и го прибра в джоба на суитшърта си. Поднесе произведението към носа си, за да го помирише, преди да го запали.

Подаде цигарата на Тереза, тазвечершната му надежда за завоевание, която наскоро бе навършила петнайсет и кипеше от младежка жажда за експерименти.

– Това е велика дрога! Помириши само! – каза момчето на име Лучано.

Тереза одобрително подуши цигарата.

– Еха! Прав си. Мирише страхотно – възкликна, макар да не бе съвсем наясно на какво трябва да се възхищава.

След една бутилка евтино газирано вино обаче беше готова на всичко. Лучано бе голям сладур с дръзко поведение, което караше половината момичета в училище да копнеят за него. В момента Тереза бе готова да реагира с ентусиазъм дори ако бе поднесъл под носа ѝ купчинка миши лайна. Изкиска се мислено при тази мисъл и му се усмихна лъчезарно.

Запалиха цигарата и дръпнаха силно, като задържаха дима в дробовете си колкото можеха по-дълго, преди да издишат шумно. Отначало единственото, което почувстваха, бе ефектът от свиването на кръвоносните съдове под действието на никотина, но след няколко минути изпитаха типичното еуфорично отпускане на сетивата. Когато цигарата свърши, и двамата се чувстваха прекрасно.

Лучано се притисна до Тереза и я целуна, като затвори очи, за да се наслади на вкуса на устните ѝ. Тя отвърна със страст и не след дълго той пъхна ръка под ризата ѝ и тя застена насърчаващо. Лучано се дръпна, огледа се и кимна към вътрешността на старата сграда. Изправи се – възбудата му личеше ясно от подутината на дънките – и подаде ръка на Тереза. Тя я пое и той я вдигна на крака и я дръпна във вътрешността на тъмния вход.

Няколко метра навътре, скрити от любопитни погледи, отново се целунаха, но само след няколко секунди забелязаха мухите, бръмчащи като кошер във вътрешността на постройката. Тереза се дръпна инстинктивно от насекомите и след кратко колебание Лучано извади запалката от панталона си.

Писъкът на момичето проехтя в тихия квартал, отеквайки в стените на близките жилищни сгради. Един прозорец отсреща светна.

Петнайсет минути по-късно две патрулки осветяваха със сигналните си лампи изоставения железарски магазин и полицаите записваха показанията на уплашените до смърт деца, докато чакаха пристигането на криминалистите. Един от служителите на реда записа часа – дванайсет през нощта, друг опъваше жълта ограничителна лента, макар и ненужна в този безлюден квартал.

Един микробус на телевизионна станция спря със свистене на гуми наблизо – екипите постоянно подслушваха полицейската честота, за да са първи на местопроизшествието.

Противно на добре обмислените планове на Амиери, Дани щеше да бъде водеща новина още на следващата сутрин.

* * *

Оранжевите лъчи на изгрева вече озаряваха небето над Рим, когато полковник Гейбриъл Синт получи тревожно обаждане от агента си в полицията. Внимателно изслуша своя човек и след като затвори, дълго мисли за възможните последствия от това, което току-що бе чул. Колкото и да му бе неприятно, трябваше да се обади на Лука и да го информира за последните събития,. Единственото, което го радваше, бе мисълта, че най-вероятно ще събуди тоя тъпанар. За негово разочарование Лука вдигна при второто иззвъняване и звучеше съвсем бодро.

– Какво има? – попита небрежно, без да си губи времето с любезности.

– Детективът, който е уредил посещението на момичето и Крос в базиликата, е намерен мъртъв снощи. Бил е измъчван и удушен.

– Боже мой! Още един труп за толкова кратко време. Това не може да продължава.

– Никой не се радва от случилото се. Полицията засилва мерките за издирване на бегълците. Шансовете ни за намеса намаляват сериозно, ако бъдат арестувани… или ако извършителят на убийствата ги открие първи. И в двата случая положението не е розово.

Лука замълча за момент, за да помисли.

– Имаме ли основания да предполагаме, че момичето и Крос правят нещо друго, освен да бягат от опасността? – попита след малко.

– Почти сигурно е, че се опитват да разгадаят тайната на Свитъка. Иначе защо ще идват в Рим и ще правят среднощното посещение в базиликата?

– Склонен съм да се съглася, но записите от охранителната система не го доказват категорично. Заснети са да влизат в базиликата. После са слезли на средния етаж, но там покритието на камерите не е пълно и петнайсет минути от престоя им се губят. Не знаем какво са правили през това време.

– Прати ли някого да отиде на място и да огледа? – попита Синт.

– Разбира се. Още на следващата сутрин изпратих трима души и не откриха никакви липси. Но сградата е голяма и при положение че не знаем какво е търсила жената, няма начин да разберем дали го е намерила, или не е. Докато хората ми отидат и изгледат записа, църквата вече е била отворена и пълна с туристи и охрана. Знаем, че стенописите не са пипани – кураторите ни помогнаха да огледаме всичко. Затова отново сме там, откъдето започнахме. Знаем само, че двама от хората, които са били в пряк контакт с момичето, са убити.

– Колкото и обезпокоително да е това, най-важният приоритет си остава да намерим Свитъка – напомни Синт. Миналия следобед бе говорил половин час със Стража, за да го информира за развитието на нещата, и той беше останал много разочарован, че полковникът не е успял да разреши проблема.

– Да, но може би не подхождаме правилно. Момичето и Крос сигурно са разбрали, че шофьорът им е убит, и несъмнено сега се страхуват от всичко и от всеки. По наша информация тя не знае почти нищо за Свитъка, затова може би е отишла при Крос не от желание да научи тайната му, а за да открие какво се е случило с баща ѝ или да довърши последното му дело. Просто нямаме достатъчно информация. – Лука замълча за момент. – Мисля да пробваме друг подход.

Що за глупости, помисли си полковникът.

– Това е изключително лоша идея – каза по телефона. Последното, което му трябваше, бе Лука да поеме командването. Щеше да е катастрофално.

– Отчитам мнението ти, но това, което правим досега, не дава никакви резултати, нали? Да не би да пропускам нещо и всъщност да сме на път да открием Свещения свитък? Струва ми се, че се случва точно обратното – изгубихме следите на бегълците, нямаме представа какво правят и рискуваме да ни бъдат измъкнати под носа заедно със Свитъка от неизвестна вражеска групировка, която не се колебае да убива.

Синт нямаше как да оспори тази истина. Единственото, което можеше да направи, бе да настоява на позицията си:

– Твоята намеса ще влоши нещата. Ти нямаш опит в полевата работа и само ще усложниш ситуацията.

– Разбирам, но с цялото ми уважение, ситуацията вече е достатъчно сложна. И без да се заяждам, не аз бях натоварен със задачата да охранявам Свитъка. Той беше под твоя "професионален"надзор, когато се случи катастрофата, и не виждам признаци положението да се оправя през последните дни, докато действаме по твоя начин. Независимо дали ти харесва или не, аз вече съм част от този сценарий, както обичаш да го наричаш, затова не виждам с какво мога да навредя повече от теб – раздразнително изтъкна Лука.

Синт имаше достатъчно опит, за да осъзнае, че няма да промени решението на италианеца с нищо, което каже. Ако този кретен искаше да направи така, че да го убият, най-доброто решение бе да не му пречи и да остави събитията да се развиват сами.

– Тогава няма да имам друг избор освен още веднъж да изразя несъгласието си пред моя ръководител – изтъкна Синт с надеждата споменаването на Стража да укроти Лука.

– Върши каквото трябва. Аз ще предупредя своя ръководител да очаква обаждане. Ако има нещо ново, ще ти звънна. Очаквам същото от теб – каза италианецът и затвори.

Лука се замисли какво да прави. При всичките им хитрини досега не бяха постигнали нищо. Той не виждаше какво ще им навреди, ако решат да действат по-директно. След като се постави на мястото на бегълците, имаше чувството, че това е правилният подход. Можеха да проявят повече отзивчивост към някой, който е в състояние да реши проблема им веднъж завинаги.

Струваше си да опита.

* * *

Натали и Стивън се редуваха да шофират по пътя за Местре и малко след девет спряха в подземния гараж на малка къща в покрайнините. Като предградие на Венеция Местре бе основният жилищен район за работниците и служителите, движещи туристическата машина на световноизвестния исторически град. Беше идеалното скривалище – близо до голяма международна дестинация и в същото време на напълно анонимно място. След като оставиха колата и затвориха вратата на гаража с дистанционното, двамата най-после си отдъхнаха. През последните няколко часа Натали само мълчеше и Стивън не можеше да разгадае какви мисли минават през главата ѝ. Предполагаше, че просто е изтощена. Като него.

Къщата бе с две спални, двуетажна постройка, в която цялата жилищна площ се намираше на горния етаж, с гараж и склад на долния, скромно, но удобно обзаведена. Стивън качи чантите в дневната, докато Натали разглеждаше кухнята. Тя отвори хладилника и възкликна, приятно изненадана от порядъчния запас храна и напитки. Отвори кутия портокалов сок и сипа по една чаша за двамата.

– Добре дошла вкъщи – подметна Стивън, като влезе при нея, след като дръпна резетата на входната врата.

– Не е "Риц“, но никога не съм се чувствала толкова щастлива да пристигна някъде.

Стивън взе чашата си и отиде да огледа спалните отзад, които бяха малки, но удобни. Банята също бе типична за дом с такива размери и от този период – цялото жилищно пространство на горния етаж бе около сто квадратни метра.

Когато се върна в кухнята, Натали хрускаше някакви бисквити, които бе намерила в шкафа.

– Е, как ти се струва? – попита тя.

– Добре е. Предлагам да поспим и после ще започна с дешифрирането на Свитъка. Не би трябвало да отнеме дълго, но да не се заричам. Имам достатъчно опит, за да знам, че винаги може да изникне нещо, което да те прецака. – Стивън допи сока си и се прозина. – Ще си взема един душ и лягам. Избери си която стая предпочиташ – почти еднакви са. Аз нямам претенции.

– Все ми едно. Има само една баня, предполагам?

– Позна. Да се надяваме, че канализацията работи. Апартаментът ми във Флоренция беше малък ад.

Стивън взе сака си и го тръсна на леглото в едната от спалните. Бързо закачи ризите си в гардероба, после занесе комплекта си за бръснене в банята и затвори вратата. Две големи кърпи висяха на закачалка над шкафчето, върху което бяха подредени основни тоалетни принадлежности като сапун, кисета и шампоан.

Стивън се съблече и пусна душа. Изчака няколко минути, докато топлата вода се изкачи от газовия бойлер на долния етаж и температурата се стабилизира. Разопакова един сапун и се пъхна под струята, наслаждавайки се на топлината след близо осем часа седене свит на седалката в колата. Точно когато изплакваше косата си от шампоана, в тясната стаичка лъхна хладно течение и издуха насъбралата се пара. Стивън изми пяната от очите си и надникна зад завесата на душа. Посрещна го удивителна гледка – Натали стоеше гола върху дебелата изтривалка, постлана на пода. За момент си помисли, че халюцинира, но в следващия момент тя впи устни в неговите и езикът ѝ проникна в устата му с възбуждаща настъпателност. Бе достатъчен само миг от този първичен контакт и възбуденият му член се опря в корема ѝ. Тя го хвана с мокра длан, погали го и погледна Стивън в очите:

– Не искам да спя в другата спалня.

* * *

Стивън обърна главата си към Натали, която лежеше грациозно до него във влажното легло, намокрено заради прибързаното им излизане от душа. Тези смайващи виолетови очи напълно го обезоръжаваха. Той се усмихна и погали все още мократа ѝ коса.

Натали се прокашля.

– Исках да го направя още след като тръгнахме от църквата, но моментът все не изглеждаше подходящ – призна. – Може би и сега не беше, но човек не може винаги да улучи най-добрия момент.

Стивън се усмихна:

– За мен беше идеален.

– Реших, че е добре да изчистим тази неяснота, когато останем сами. Надявам се, не се сърдиш, задето така те въвлякох в похотливите си импулси.

– При нормални обстоятелства не съм толкова лесен. Но сега не сме в нормална ситуация…

– Харесва ми как разсъждаваш. Сега искаш ли да си довършиш душа, или има друго, с което бих могла да те заинтересувам? – попита тя невинно.

Възбуден от недвусмислената покана в съблазнително дрезгавия ѝ глас, Стивън погледна съвършените ѝ гърди и тялото му само взе решението.

* * *

Накрая изтощени отидоха в банята и се изкъпаха заедно. Стивън се възхищаваше на прекрасното ѝ стегнато тяло, докато я галеше със сапуна. После, капнали от умора, двамата се добраха до неизползваната спалня и заспаха прегърнати като партньори с дългогодишна връзка зад гърба си. Последната му мисъл, преди да потъне в омайващия балсам на съня, бе, че Натали е невероятна и че може би наистина всичко се случва с причина.

28

Стивън се събуди първи и остана да лежи, гледайки как ноздрите на Натали се разширяват почти незабележимо при всяко нейно вдишване. Ухаеше като някакъв екзотичен афродизиак и той с огромно усилие устоя на подтика да ѝ направи романтично събуждане. Полюбува се за известно време на очертанията на рамото ѝ и се замисли над случилото се. Бентът се беше отприщил и близо три години доброволно наложен сух режим бяха завършили неочаквано и незабравимо с жена, която познаваше от около седмица. Изживяването беше неповторимо от физическа гледна точка, но още не знаеше как да го тълкува на емоционално ниво. След смъртта на жена си Стивън запълваше времето си с работа и банални начинания и не обръщаше голямо внимание на свалките, нито пък имаше интерес да преследва жени. И изведнъж Натали нахлу в живота му и сложи край на спокойното съществуване във всяко възможно отношение.

Той се завъртя и посегна към нощното шкафче за ръчния си часовник. Беше четири и трийсет и пет следобед. Стивън осъзна, че е гладен като вълк, точно в момента, когато клепките на Натали потрепнаха и тя отвори очи и се втренчи в него.

– Добро утро – поздрави я той. – Въпреки че скоро ще бъде добър вечер.

Тя не каза нищо. Отново затвори очи и се сгуши до него. Ръката ѝ се плъзна надолу по гръдните му мускули, през корема и погали чаршафа. Без да отваря очи премести единия си крак през кръста му и го възседна, и така всички мисли за нещо друго освен за нея в миг се изпариха от главата му заедно с всички съмнения.

* * *

Четиридесет минути по-късно Натали отново отвори очи и този път проговори:

– Умирам от глад. А ти?

– И още как. Какво ти се хапва?

– Не знам. Мисля си за нещо… италианско. Какво ще кажеш да се оправим и да отидем да вечеряме във Венеция? Никога не съм била там, сигурно ще е приятно.

– Идеално. Докато сме във Венеция… искам да въведа шифъра в програмата възможно най-скоро, затова ще си взема един бърз душ и ще се опитам да отхвърля максимално количество работа, преди да излезем.

– Както решиш. На мен ще ми трябват двайсет минути, докато се оправя. Хайде, докторе. Да се хващаме на работа.

Натали свали краката си от леглото и се изправи бързо, без ни най-малко притеснение от голотата си. Лесно мога да свикна с това, помисли си Стивън.

Отново влязоха под душа, но този път обърнаха повече внимание на къпането. Стивън излезе от банята след две минути, бързо се облече и зареса назад мократа си коса, да съхне както дойде. Отиде в дневната, включи лаптопа и извади медната плочка. Вгледа се в древната повърхност и започна да попълва таблица на комбинациите от символи и букви. Вървеше по-бързо, отколкото очакваше, и когато Натали излезе от банята, беше почти готов.

– Почти свърших – каза, като погледна с наслаждение Натали, която изглеждаше, сякаш блести.

– Мога да почакам, ако искаш да го довършиш.

– Не, по-добре да го оставим за по-късно. След като въведа всичко в програмата, ще направя символните съответствия и не искам да спирам, докато не дешифрирам всичко. По-добре по-късно. Добре се познавам…

– Хубаво. Какъв е планът? С колата ли ще отидем във Венеция, или с корабче?

– Да отидем с колата до паркинга при моста. Така е по-бързо. В града има много отлични ресторанти, затова няма опасност да останем гладни.

– Идвал ли си преди?

– Няколко пъти. Но от години не съм…

Стивън прогони тъгата, която го обхващаше винаги когато изречеше тези думи. Глупаво беше да ѝ се поддава при сегашните обстоятелства. Антония никога нямаше да бъде изместена от сърцето му, но провидението му пращаше послание, че е време да продължи напред. Колкото и да я обичаше, той чувстваше непознат до днес подтик и осъзнаваше, че е време да преодолее скръбта – да се присъедини отново към живите.

– Е, хайде тогава, напред към моста! Ти водиш – бодро обяви Натали.

Стивън кимна, запази свършената до момента работа на флашка и я прибра в джоба си. След всичко, което се беше случило, искаше да бъде застрахован. Муди може и да беше последният честен човек на планетата, но това не означаваше, че Стивън трябва да остави придобитото с толкова усилия съкровище на масичката за всеки, който има ключ за квартирата. Взе медната плочка и я стисна под мишница. Натали го изгледа безизразно.

– На разходка ли я изваждаш? – попита. – Малко да се проветри?

– Сигурно изглежда глупаво… тоест, ако я оставя в колата, опасността да бъде открадната е по-голяма, отколкото ако стои тук. А не мога да я взема в ресторанта като някой религиозен фанатик…

– Направи каквото сметнеш за добре. Няма да ти се смея, колкото и странно да изглежда. Сложи си я, ако искаш, в гащите си – увери го тя с лицемерно изражение.

Стивън направи компромис с параноята си, като свали плочката на долния етаж и я скри зад пералнята. Натали го гледаше с неутрално изражение, вярна на обещанието си.

Докато караха по моста към Венеция, тя мълчаливо стисна свободната му ръка, сякаш искаше да затвърди връзката, която с толкова страст бяха създали през деня. Подейства му успокояващо и той изведнъж си даде сметка, че му харесва.

Оставиха колата и се помотаха по улиците, докато стигнаха до един препълнен ресторант, от който се разнасяха божествени ухания. Наперената оберкелнерка ги заведе до една уединена маса в ъгъла и не след дълго получиха бутилка сносно кианти на баснословна цена и се наслаждаваха на аромата му, докато разглеждаха огромното меню. След кратка дискусия с келнера поръчаха ньоки със сос от трюфели за ордьовър, после Натали избра печена риба, а Стивън – спагети с морски дарове. Обслужването бе доста лежерно, а вечерята – прекрасен завършек на забележителния и за двамата ден. Но докато пийваха виното, Стивън не преставаше да мисли за плочката и за възможните последствия от връзката си с Натали. Тя усети загрижеността му и след като келнерът прибра чиниите, го изкара от вцепенението:

– Ехо, къде си? Изглеждаш, сякаш си на километри от тук…

– Извинявай, сигурно още съм уморен, а и малко изненадан от… това.

– Да не би да се оплакваш?

– Не. Точно обратното. Искам да кажа просто, че…

– Ако компанията ми те разсейва прекалено, можем да се върнем към платоническите колегиални отношения.

– Не съм убеден, че ще се получи.

– По-добре да не пробваме.

Стивън не знаеше какво друго да каже. Имаше цял куп неща, за които искаше да говорят, но в същото врем, не знаеше откъде да започне. Реши пак да си пробва късмета:

– Разкажи ми повече за себе си, Натали. Толкова много неща премълчаваш. Любопитно ми е.

– Бих казала, че вече ме познаваш доста добре – отбеляза тя, като отпи глътка вино. – Да видим… Първо, не си мисли, че съм готова да легна с всеки криптограф любител, който ме омайва с шифри. Да започнем с това. Всъщност ти май си първият криптограф, с когото лягам. Поне в Италия. Засега.

– А пък аз нямам навик да влизам под душа с всяка сексапилна красавица в затруднено положение, която започне да се сапунисва гола пред мен.

– Много ме успокои. Би било ужасно, ако бях просто една от безкрайната върволица къпещи се голи жени, които примамваш с похотливи намерения в тайни убежища на ЦРУ.

– Сега сериозно. От години не съм имал връзка… от такъв тип – призна Стивън.

Така сложи край на непринудения им разговор, макар и неумишлено. Стивън все още се чувстваше неловко след случилото се. Натали явно нямаше такъв проблем.

Хвана го за ръка и двамата тръгнаха по криволичещите тесни пешеходни улички, които освен каналите са единствените пътища за придвижване във Венеция. Стигнаха до площад "Сан Марко“ – най-известната забележителност на града. Погледаха как няколко възрастни жени хранят гълъбите, докато отиващият си ден хвърляше последните си сенки върху дългата редица гондоли в канала.

– Хайде да си направим разходка с гондола – предложи Натали, като стисна ръката му. – Никога не съм го правила, а кой знае кога пак ще дойда във Венеция.

Стивън не виждаше причина да откаже и скоро двамата плаваха по най-близкия канал. Натали изглеждаше възхитена от преживяването, притисна се до него и го целуна, докато се носеха в тъмните води под Моста на въздишките. След малко се отдръпна и настойчиво го погледна в очите.

– Всичко ще се нареди, Стивън. Ще видиш. Всичко ще бъде наред. – И отново го целуна.

Слязоха и вече по тъмно се върнаха при колата. Нещо важно се бе променило между тях и Стивън реши да остави нещата на естествения им ход. Не си беше представял, че ще бяга от убийци из цяла Италия, още по-малко, че ще започне главозамайваща любовна авантюра или че ще е на косъм от това да реши една от най-големите загадки в историята. Нямаше никакъв смисъл да се опитва да контролира нещата. Най-добре беше просто да се остави на течението и да види къде ще го отнесе. Надяваше се – жив.

Прибраха се в къщата и едва качила се на горния етаж, Натали вече бе съблякла голяма част от дрехите си. Така вниманието на Стивън бързо се отклони от дешифрирането на кода към по-належащи задачи. Плочката нямаше да избяга, реши той. Ентусиазирано последва Натали в спалнята и затвори с крак вратата след себе си.

* * *

Стивън седеше на масата в столовата. Беше взел плочката от гаража и бе приключил с въвеждането на комбинациите от символи. Шифърът се оказа находчив и неразгадаем, ако не разполагаш с ключа. Някои букви бяха кодирани не просто с два последователни символа, а с два символа, които формираха знакова комбинация, разделени от трети, който бе без значение. И за допълнително усложнение, ако пред някоя смислова комбинация стоеше определен символ, той я променяше от значеща буква в безсмислица. Щяха да са нужни много усилия, за да се дешифрира пасаж след пасаж, но нямаше друг начин. Часовете летяха, докато буква по буква Стивън най-после дешифрира целия свитък – получи около една трета страница текст, който вероятно щеше да придобие някакъв смисъл, след като го разчлени на думи. Стивън знаеше малко латински, но не беше специалист. Щеше да му е трудно да разчете получената поредица от букви.

За тази цел на помощ идваше програмата. Първият етап беше да открие най-вероятните думи от буквената последователност и да ги отдели в изречения. От досегашния си опит знаеше, че могат да се получат доста неверни предположения, защото програмата не беше достатъчно интуитивна, за да прецени, ако има възможност да образува пет различни думи от шест зададени букви, коя от тях би имала смисъл в комбинация със стоящите преди и след нея. На този етап Стивън щеше да използва опита си, а знаеше, че за разчитането на няколко изречения могат да отидат часове, докато провери всички възможни комбинации.

Най-лесният начин беше да започне с първите букви и да ги провери във всички възможни думи, приемайки, че символите са подредени правилно, а не разбъркани. Можеше да се направи и с програмата, но точността на разчитане намаляваше, колкото по-дълга ставаше последователността от букви. Предишните послания се състояха от единични изречения, което ги правеше по-прости, но въпреки това той бе изгубил часове, докато ги групира правилно. Сега можеше да му отнеме много повече време. Мълчаливо съжали, че не е по-добър в програмирането, но нямаше смисъл да се обвинява за това.

Стивън протегна ръце над главата си и мобилизира цялото си търпение. Настрои програмата на латински с допълнителни опции за френски, италиански и испански – за всеки случай – и натисна бутона за стартиране. На екрана се появи познатият прозорец с надпис "В процес на обработка"и лампичката, показваща, че твърдият диск се използва, започна да премигва.

Натали излезе безшумно от спалнята по фланелка и шорти и застана зад него, като постави длан на раменете му.

– Какво мислиш? – попита тихо.

Той вдигна ръка и я постави върху нейната.

– Ще отнеме известно време. Не знам колко. Има много променливи за сравняване и трябва да се опитам да съставя смислени изречения, не просто случайни думи. Ако бяха просто думи, нямаше да е толкова продължително. Освен това го правя на няколко езика. Най-вероятно е на латински, но не искам да избързвам със заключения. Какво ще правим, след като го разкодираме?

– Нямам план, Стивън. Но мисля, че най-силният ни коз е това, което е закодирано в Свитъка. Ако не го разчетем, ставаме храна за червеите. Не мога да си представя средновековна тайна, заради която някой би бил готов да убива. Дори да я разкрием, това няма да върне баща ми и нямам представа как може да ни помогне, но нека поне да я имаме.

– Не мислиш ли, че вероятността Орденът и Франк да искат да ни убият, ще е още по-голяма, ако мислят, че знаем тайната?

– Имаш предвид по-голяма от сега? Как могат да ни убият повече от веднъж, дори да искат?

Една точка за Натали.

– Ако имаме късмет, скоро ще разберем какво пише и ще трябва да измислим някаква стратегия. Може би най-доброто решение ще бъде да изчезнем и да започнем нов живот някъде далеч.

– Съмнявам се, че ще се откажат да ни преследват. Това е приоритет номер едно за Ордена. Едва ли ще вдигнат белия флаг, ако не успеят да ни открият няколко месеца – отбеляза тя.

– Ужасно е да живееш така. Постоянно да се озърташ зад гърба си. Повярвай ми, знам какво е.

– Добре, господин Тайнствен. Каква е твоята история? Сериозно. Бих преспала с теб, за да те накарам да ми кажеш, но май е малко късно за това…

Натали разтърка мускулите на раменете му и той затвори очи.

– Руската и италианската мафия искаха да ме убият, защото разкрих една от схемите им за пране на пари. Нещата започнаха съвсем невинно, но скоро всички бяха по петите ми и трябваше да бягам. Нова самоличност, ново начало и въпреки това трябваше да минат години, докато отново започна да спя спокойно. За малко да ме застрелят, жена ми също. Беше ужасен период, но накрая успях да започна на чисто. Антония, съпругата ми, се принуди да продаде списанието си, за да изчезне, а аз за пет минути се отказах от цялото си предишно съществуване. Възможно е да се направи, но не е лесно.

– Жертвала е всичко, за да бъде с теб? Явно е било истинска любов – отбеляза Натали абсолютно искрено.

– Така беше. А после тя загина и близо три години аз бях като сомнамбул. – Стивън щеше да добави "досега“, но премълча. – Ами ти? Каква е твоята история? Освен ФБР?

– Откъде да започна? Какво искаш да знаеш?

– Само важните неща. Запази подробностите за после – отговори той, като отвори очи и облегна главата си назад, за да види лицето ѝ.

Тя вдигна ръце от раменете му и отиде в кухнята. Взе една бутилка от полицата до хладилника, намери тирбушон в едно чекмедже отдолу и я отвори. Разтършува се в шкафовете и извади две чаши за вино, напълни ги порядъчно, после се настани на дивана и даде на Стивън знак с чашата да се премести при нея. Той се подчини. Беше приключил с работата за тази вечер. Отпи глътка вино и остана приятно изненадан.

– Доста е добро – отбеляза.

– Нали? – Натали се притисна до него. – Хм… моята история? Да видим. Единствено дете. Татко беше центърът на моята вселена – най-умният и най-добрият човек на света. В гимназията и в колежа бях пълна отличничка, най-добрата във випуска и капитан на отбора по гимнастика. Винаги съм била примерно момиче и се стараех да му угодя и да го впечатля. Беше потресен, когато постъпих във ФБР, но никога не ме е упреквал и не е оспорвал решението ми, макар да знам, че постоянно се тревожеше за мен и не разбираше защо го искам. Мисля, че най-щастливият ден в живота му беше, когато напуснах.

– Преди две години.

– Да. По онова време ми беше писнало да съм послушна и консервативна, затова махалото отиде в другата крайност и може да се каже, че това беше житейският ми бунт. Започнах работа като сервитьорка близо до къщата на татко, излизах с татуировчик, живеех ден за ден без план за бъдещето. Всеки би трябвало да го опита поне веднъж в живота. – Натали отпи още малко вино. – След година разкарах гаджето и започнах да помагам на татко за неговите неща, при което почти всеки ден се виждахме или чувахме. Най-накрая осъзнах, че не е необходимо да печеля одобрението му, и това ме направи много по-щастлива. После той се забърка с Морбиъс Франк и останалото вече го знаеш.

– Не съвсем. Защо си толкова убедена, че Франк е наредил да убият баща ти? – попита Стивън, въпросът отдавна го глождеше.

– В някои отношения татко беше стереотипен човек – типичният разсеян професор. Но след като се свърза с Франк, се затвори, стана намръщен и започна да прави резервни копия на всичко, по което работеше. Когато попитах защо, каза, че човек трябва да е подготвен за всичко. След време стана очевидно, че го е страх от нещо, и предположих, че е от Франк. Настоях да ме включи в схемата, пък дори и само като наблюдател, за да има поне още някой освен него, който да знае всички подробности. Не го призна, но към края водеше сериозна борба със съвестта си. Колкото повече се доближаваше до реализирането на мечтата си – да дешифрира Ръкописа на Войнич, толкова повече се измъчваше. Последната седмица, още след първите четиридесет и осем часа, откакто се сдоби със Свитъка, настоя да го взема и да го прибера някъде, където никой няма да го намери. Тревожеше се и си имаше сериозни причини. – Натали отново отпи. – Записваше повечето си разговори с Франк и ми пускаше да ги слушам. Казвам ти, този човек звучеше зловещо. Като агент на ФБР съм убила петима, което е доста, но е показателно за работата ми като разследващ организираната престъпност. Можеш да си сигурен, че съм срещала всякакви изроди – серийни убийци, психопати, каквито се сетиш, но дори само от гласа на този човек ме побиваха тръпки.

– Възможно е, но да звучиш зловещо и да си убиец, са две различни неща.

– Когато ми даде Свитъка, татко ме предупреди, ако нещо се случи с него, трябва да очаквам най-лошото и да се махна незабавно. Не би казал подобно нещо просто ей така. Беше изгубил всякаква самоувереност и постоянно се страхуваше. По Великден пийна повечко и ми каза, че Франк е зъл човек – точно така се изрази. Баща ми нямаше навик да преувеличава. Той наистина смяташе, че партньорът му е злодей, но беше стигнал твърде далеч, за да се откаже. В крайна сметка, мисля, че това бе истинската причина да реши, че Свитъкът никога не трябва да попада в ръцете на Франк.

– На този етап това е само хипотеза, но знаем, че някой е готов да убива. Вече се уверихме – потвърди Стивън, като допи чашата си.

Натали я взе от ръката му и отиде кухнята, за да сипе и на двамата остатъка от бутилката.

Върна се на дивана и подаде на Стивън неговата чаша. Той отпи голяма глътка, после зададе още един въпрос, който го глождеше:

– Може и да пропускам нещо, но изглежда знаеш доста повече за общите начинания на баща ти и Франк и за начина, по който са се сдобили със Свитъка, отколкото, ако просто те беше предупредил, че Франк е злодей. Какво премълчаваш?

– Участвах в плана за освобождаването на Свитъка от абатството. Татко нямаше представа от тайни операции, затова се обърна към мен, като се надяваше да го свържа с някой познат, който ще изпълни задачата, без да оплеска нещата. Имайки предвид предишната ми кариера, очакваше да намеря подходящия специалист. Даде ми всички детайли и ме остави да подготвя стратегията. И се оказа прав, не го разочаровах. Познавах може би единствения човек на света, който би могъл да изпълни задачата, без да се разприказва или да сбърка.

Натали изпи виното си на една глътка. После добави:

– Направих го сама.

29

– Ти си откраднала Свитъка?

– Освободих. Освободих Свитъка, над който Орденът няма никакви законни права. Да, аз го направих.

Стивън смаяно се втренчи в нея. Какви други изненади криеше тази жена?

– Ето защо знаеш толкова много за него.

– Да. Помогнах на баща си, след като Франк го свърза със своя информатор в Ордена. Лично аз не съм се срещала с човека, но научихме доста неща. Свитъкът е написан около 1450 г. Това, което никой не знае, е, че Ръкописът на Войнич е създаден като сложна защитна обвивка около скрития текст в глава 18. Тайната обаче датира далеч преди въпросния ръкопис. След като проучи всичко, което му осигури Франк, татко стигна до извода, че той е копие на друг документ, писан според него от Роджър Бейкън през тринайсети век. Както сигурно знаеш, Бейкън се счита за един от бащите на научния метод, но освен това е бил дълбоко вярващ монах и е живял в абатството на Абътсбъри. Светът е малък.

Натали допи втората чаша вино и я остави на масичката.

– Както и да е, докато изучавал множество забранени древни документи, които получавал благодарение на репутацията и на развитата си мрежа от контакти, Бейкън открил тайна, която била толкова светотатствена, че се уплашил не само за собствения си живот, а и за съществуването на ордена си. В онези времена църквата възнаграждавала повечето нови открития със смъртни присъди и гонения.

Стивън кимна:

– Може би затова името на Бейкън се свързва толкова често с Ръкописа на Войнич. В един момент стигнах до извода, че той е най-вероятният автор на документа, колкото и невероятно да изглежда, имайки предвид, че е умрял цяло столетие преди създаването му. Това винаги е било парадокс и точно тази досадна подробност ме накара да се откажа от хипотезата си. Но защо е трябвало да се прави копие?

– Оригиналът е бил в много лошо състояние, след като цял век е бил крит от верни сподвижници на Бейкън – средновековните замъци и манастири не са предоставяли най-добрите условия за продължително съхранение на ръкописи.

– Да, така е – при толкова влага, плъхове и какво ли още не.

– Именно. И така, между 1440 и 1450 г. един послушник посветил десет години от живота си за създаването на сегашния документ, за да не се изгуби тайната. Според проучването на Франк този монах бил самият Кристиан Розенкройц, който по-късно става известен като създател на Ордена на розенкройцерите, нищо че легендите го представят като лекар, а не като монах, и е живял сто и петдесет години по-късно – обясни Натали.

– Розенкройц е бил монах?

– Татко смяташе, че легендите за него почиват върху реални факти – макар и изкривени с времето и поразкрасени от негови последователи с богато въображение. За Розенкройц се говорело, че знаел много важни тайни, че имал достъп до забранено познание. Именно тези слухове са залегнали в легендата за розенкройцерите. Ако е бил последовател на Бейкън и е знаел тайната, значи наистина е разполагал със забранено познание – макар и не от естеството, което му приписват.

Стивън се замисли над това разкритие – сагата ставаше още по-интересна. Той самият беше дешифрирал няколко документа на розенкройцерите от седемнайсети век.

Натали се притисна по-силно до него и продължи:

– В известен смисъл Бейкън наистина е написал Ръкописа на Войнич, но не собственоръчно – поне не и екземпляра, който е единственият запазен. Оригиналът е бил унищожен от Розенкройц след завършване на преписа и заместен от копието, което днес е известно като Ръкописа на Войнич. Имало обаче един проблем. Всъщност два. Първо, трябвало да съхрани механизма за дешифрирането на носител, който да не се разруши с времето и да не бъде открит от друг освен от малцината посветени. Вероятно затова е решил да използва плочката и пергамента. Трябвало да остави на братята си в Англия, Италия и Франция инструкции как да намерят плочката с кода, но не можел да го направи по лесен за разгадаване начин.

Изведнъж на Стивън му просветна:

– Изпратил им е кодирани документи с указания къде да намерят не самата плочка, а тайните указания как да я намерят. Скрил указанията в централната базилика, която в онзи период не е била известна. Само духовник – някой от сподвижниците му – можел да бъде допуснат в новата горна базилика и да намери тайния вход за средното ниво. Сега, когато знаем, че пергаментът е бил там, бих предположил, че по онова време тайната за съществуването на двата долни етажа се е предавала от уста на уста. Така само посветените са знаели за тях, а проникването на външни хора е било осуетявано от различни препятствия. В онези времена Инквизицията е била в разцвета си и дори най-малкият намек е бил достатъчен, за да гориш на клада.

– Сигурно затова си срещал герба и в други кодирани документи от същия период. Вероятно и те съдържат указания за базиликата "Сан Клементе"или може би за други места, където са скрити други кодирани пергаменти. Това няма значение за нас, пък и няма как да разберем, ако не дешифрираме тези документи. Важното е, че плочката с кода е у нас. Без нея разчитането на Свитъка би било невъзможно.

– Питам се какво толкова е открил Бейкън, та да се налага да го пазят в такава строга тайна. Трябва да е адски важно. През онзи период познанието, което е било изгубено за Запада в течение на цяло хилядолетие, започнало да се връща в Европа чрез писанията на древните гърци и на арабите – в крайна сметка, изучаването на тези знания е довело до създаване на университетите. Това е бил период на огромен интелектуален подем и в същото време на въодушевление. Цялата многовековна мъдрост, която е била забравена на Запад през така наречените тъмни векове, била преоткрита.

– Нашият агент в абатството не знаеше какво съдържа Свитъкът. Татко недоумяваше защо Орденът просто не го е унищожил, вместо да го пази през всичките тези години, ако тайната е толкова ужасна.

– Мисля, че се досещам защо. Само предполагам, но според мен са чакали.

– Чакали? Какво са чакали?

– Чакали са с напредъка на технологиите, някой да дешифрира Ръкописа на Войнич. Ако искаш да узнаеш тайната, която се съдържа в някой документ, но не знаеш как да го разкодираш, най-логично е да изчакаш някой да го направи вместо теб или да ти покаже начина. Това обяснява слуховете, че във Ватикана има учени, посветили целия си живот на опити да го разчетат. Може би е вярно, но както всички други и те не са успели.

– Има логика. Това обяснява и защо Църквата е запазила само главата, в която е записана тайната.

– Именно. Макар че сигурно никога няма да разберем кой е пазил Ръкописа през по-голямата част от съществуването му, нито какво се е случило с глава 16. Може просто да е изпаднала или пък да е била извадена. – Стивън щракна с пръсти. – Знаеш ли, винаги са ми се стрували странни обстоятелствата, при които Вилфред Войнич се е сдобил с ръкописа. Намерил го сред вещите на висш йезуитски духовник след смъртта му. И тук откриваме пръста на Църквата, макар и не на Ордена… доколкото знаем. Може това да е било част от някакъв сложен план за изваждане на ръкописа на бял свят, за да могат съвременните криптографи да го дешифрират.

Натали сви рамене:

– Няма значение. В крайна сметка нищо от това няма да има значение. Скоро ще разгадаеш загадката и тогава ще имаме повече информация, на базата на която да решим какво да правим занапред. – Протегна ръка и се заигра с едно копче на ризата му. – От толкова много приказки ми се доспа. На теб не ти ли се спи, или трябва да те напоя с още алкохол? Готова съм да те напия, за да получа каквото искам, и то не само защото съм криптоманка. Макар че може би точно затова си избрал тази наука.

– Другият вариант беше да стана китарист в рок банда.

– Никога не съм си падала по музиканти.

– Защото не си чувала как свиря на китара.

– Готов ли си да си лягаме? – настоя тя и започна да разкопчава ризата му.

– Вече си мислех, че никога няма да попиташ.

* * *

На другата сутрин Стивън се събуди от аромата на прясно сварено кафе и от звъна на телефона на Натали, който тя бе оставила в чантичката си. Извика я, после се пресегна към нощното шкафче, грабна чантата и като избута пистолета, измъкна отвътре мобилния. Натисна зеленото копче.

– Ало.

– Стивън, ти ли си? Очаквах Натали. Би ли ми я дал? – каза Муди направо.

– Да. Сега.

Натали се показа на вратата и той ѝ подаде телефона през леглото. Тя го грабна и изтича обратно в кухнята – замириса на нещо изгоряло. Стивън обу панталоните си и отиде в дневната, където бе оставил лаптопа. Мръдна мишката и екранът светна. Чакаше го дълъг списък с възможни изречения и той изръмжа наум. В кухнята Натали говореше по телефона, тракаше с тенджери и явно правеше още едно-две неща едновременно. Стивън реши да види пощата си, преди да се заеме със Свитъка, който щеше да му отнеме неизвестно колко време. Включи се в интернет, отвори пощенската си кутия и намери около двеста писма. Погледна последните и ги подреди по автор. Имаше ново съобщение от Гуен от сутринта: "От полицията пак те търсиха. Искаха номера ти и им го дадох. Казаха, че имало проблем в Рим. Освен това получих странно писмо от някой си Лука. Да си му се обадел спешно във връзка с някакъв "Ворник“.

Споменаването на Войнич го стъписа. Той отново прочете писмото и си записа номера на листче. Набързо прегледа останалите писма и препрати голяма част от тях на Гуен. Всичките освен първото бяха свързани с бизнеса.

Какво, по дяволите, означаваше това послание? Дали беше капан? Това бе най-вероятното обяснение. Но наистина ли го мислеха за толкова глупав, че да се хване?

И все пак къде може да е уловката? Единственото, което искаха от него, бе да се обади на някого. А това можеше да стане отвсякъде. Дори по интернет, ако използваше някоя от стотиците телефонни услуги онлайн.

Натали свърши разговора и го извика в кухнята:

– Закуската е готова. Така да се каже. Дано да харесваш филийките много препечени. Както и яйцата.

– Как позна? Толкова ли съм лесен за разгадаване?

Стивън се приближи до кръглата маса в столовата и седна, като отново се възхити колко добре изглеждаше Натали по шорти и тениска, когато му донесе чиния и чаша кафе. Тя отиде в кухнята и след малко се върна със своята закуска и седна срещу него.

– Какво казая Муди?

– В Рим са се активизирали да ни търсят и до двайсет и четири часа може да ни обявят за общонационално издирване. Имат снимките ни от Гранична полиция. Освен това са намерили тялото на Дани. Бил е измъчван. – Натали отхапа от филийката си. – По дяволите, прегоряла е.

– Измъчван ли? Какво те посъветва Муди?

– Да го изчакаме. Ще пристигне днес следобед. Полетът му е след няколко часа и когато кацне, ще се обади. Каза обаче, че нещата загрубяват с всяка минута. Сега е твой ред. Какъв превод ни сервира компютърът?

– Ще ми трябва време, за да го разчета. Но получих интересен имейл…

Стивън ѝ разказа за писмото. Тя отвори широко очи и остави вилицата си.

– Сигурно е Франк. Това е някакъв капан. Не се обаждай. Нека поне да изчакаме Муди.

– Не съм сигурен. Къде е уловката? Ако използвам фонокарта или интернет, няма как да ме засекат.

Натали се замисли, но в крайна сметка се съгласи, че няма видима клопка.

– Да купим фонокарта и да се обадим от уличен телефон. Може някъде от площад "Сан Марко“. Оттам всеки ден минават десетки хиляди туристи, така че много им здраве в търсенето – ако изобщо успеят да засекат обаждането от автомат. Пък и така ще имам още един шанс да видя Венеция… и да похапнем вкусно на обяд, а? Колко време смяташ, че ще ти отнеме да прегледаш резултатите от Свитъка?

– Нека да видя първо какво имаме. – Стивън се премести на масичката в дневната с чинията и чашата в ръка, остави ги до лаптопа и започна да преглежда резултатите. – Дай ми два часа да преведа това и да прегледам всички възможни комбинации. Някои изглеждат пълни безсмислици още от пръв поглед, но човек никога не знае.

– Ще те оставя и няма повече да те разсейвам.

– Можеш да ме разсейваш, когато поискаш – увери я напълно искрено Стивън.

– Да, но в такъв случай няма да свършим много работа, нали?

– Зависи за какво свършване и за каква работа говорим.

– Добре, докторе, отивам малко да се освежа, докато ти вършиш важната работа – каза Натали, като лапна последното залче от закуската си. Стана, занесе чинията си в кухнята, сипа си още кафе и се оттегли към спалнята.

– Когато свърша, мога да облека бяла престилка и пак да ми викаш "докторе“ – предложи той.

– Искам те само по онова странното нещо с огледалце, дето се слага на главата. И обувки. Проблем ли е?

– Няма проблеми. Само решения.

– Така те харесвам, моето момче. Хайде сега, разгадай най-важната тайна на света. За предпочитане, преди обяд. Стига си отлагал.

Стивън отново погледна монитора и прехвърли няколкото десетки възможни изречения в програмата за превод, като я настрои първо на латински. Вентилаторът на лаптопа забръмча, сякаш се готвеше за излитане и след няколко минути се появи нова страница с всички английски варианти. Той започна да прехвърля безсмислица след безсмислица, като спираше на най-вероятните изречения във всяка група. Задачата беше досадна и изнервяща, но нищо не можеше да замени човешката намеса. Един от основните проблеми бе семантиката – нещо, което можеше да се тълкува смислено на латински, звучеше като пълна глупост на английски, затова, след като имаше превода на възможните комбинации от думи, трябваше да се върне на оригинала, за да провери дали не е пропуснал нещо.

Времето летеше и без да усети, се изтърколиха два часа. Стивън потърка зачервените си очи и се втренчи в текста, който бе сглобил досега. Беше свикнал с големия си монитор в офиса и четенето от лаптопа го затрудняваше. Някои от думите изглеждаха като имена на места, затова започна да ги въвежда в търсачките.

Точно в дванайсет Натали излезе от спалнята да провери как се справя. Той я посрещна с триумфална усмивка. Тя го погледна в очите и той кимна.

– Успя ли?

– Естествено. Макар че явно нищо свързано с този проклет Свитък няма да е лесно. Мисля обаче, че разкрих тайната му. – Стивън се поколеба, после вдигна чашата с изстиналото си кафе като за тост. – Дешифрирах Ръкописа на Войнич.

30

Гуен се канеше да излиза за обяд, когато служебният ѝ телефон иззвъня. Само няколко души знаеха този номер и тя се съмняваше, че майка ѝ ще тръгне да ѝ звъни през деня. Освен това тя винаги ѝ се обаждаше на мобилния. Гуен погледна дисплея, но номерът не ѝ беше познат. Кодът беше от Рим. Тя остави чантичката на бюрото си и след като се огледа, вдигна слушалката.

– Ало!

– Гуен, аз съм. Не споменавай името ми, разбра ли? – каза Стивън.

– А… добре. Много се радвам да чуя гласа ти. Напоследък си доста търсен.

– Дори нямаш представа колко. Слушай. Получих писмото ти. Някакъв тип спешно искал да му се обадя. Какво можеш да ми кажеш за него освен името му? Какво искаше?

– Каза само, че трябва да говори с теб за "Владник"или нещо подобно. Каза, че е в твой интерес да му се обадиш възможно по-скоро.

Стивън не се опита да я поправя.

– Да не би случайно да си проверила номера? – поинтересува се.

– Знаех, че ще попиташ. Вече мога да чета мислите ти. Да, проверих го и се оказа, че е ватикански номер. Да не си решил да ставаш католик? Или да влизаш в манастир? Внимавай, скъпи, може да не е истинското ти призвание, а просто криза на средната възраст…

– Сигурна ли си, че е от Ватикана?

– Трудно е да се сбърка, не мислиш ли?

– Хм… и какво друго се случва, докато съм в отпуск?

Гуен закри слушалката с ръка и се обърна с гръб към подредените в кръг компютри, където Софи и Бен усилено програмираха.

– Дойдоха две ченгета от Рим. Явно много им трябваш. Казах им, че нямам представа къде си, което е самата истина. Попитаха дали имам номер за връзка и им дадох мобилния ти. Съжалявам. Надявам се, че не съм объркала нещо.

– Няма проблем, Гуен. Трябва да съдействаш по всякакъв начин на полицията. Колкото до мен, смятам да удължа ваканцията си още малко. За неопределен срок.

– Като стана дума, как е новата ти приятелка? – попита Гуен.

Сякаш наистина четеше мислите му. Стивън реши да приеме въпроса ѝ по най-непредубедения начин, както и беше редно.

– Разстроена е от начина, по който се развиха нещата, но се държи. Как върви работата?

– О, идеално! Със или без теб. Не казвам, че си излишен, но досега не е имало нещо, с което да не можем да се справим сами. Макар че е малко демобилизиращо да получаваме посещения от местните ченгета през ден и да ни разпитват за теб.

– Съжалявам за това. Ами добре тогава, обаждам се с фонокарта, така че не можеш да използваш този номер за връзка с мен. Но пак ще се обадя. След няколко дни. Дръж фронта, Гуен, и благодаря за всичко.

– Пази се, скъпи.

* * *

Морбиъс Франк седеше в едно малко римско кафене, наслаждаваше се на слънчевите лъчи върху лицето си и зяпаше минувачите. Върху масата му падна сянка и Сиа Амиери седна срещу него.

– Крос се е обадил в офиса си преди няколко часа.

– И? Знаем ли нещо повече? Някаква идея къде може да се крие? – попита Франк.

– Не. Нищо в тази посока. Но има обезпокоителна новина.

Франк въздъхна:

– Още ли? Освен това, че изгубихме следите му и тези на момичето и че най-ценното съкровище в човешката история е у тях. Кажи ми какво може да е по-обезпокоително?

– Някой от Ватикана се е обаждал в офиса му. Искал да говори възможно най-скоро с него. За Войнич.

Франк присви очи.

– Какво? Това е лошо. Първо се оказва, че момичето има връзки в ЦРУ, а сега имаме пряка намеса от Църквата. Нещата излизат извън контрол, синко.

Амиери не отговори. Нямаше какво да каже.

– Ако Църквата си върне Свитъка, можем да сме сигурни, че той ще изчезне завинаги заедно с тайната си. Хвърлих прекалено много пари, за да го открия, и не мога да допусна това да се случи.

– Знам. И аз съм разтревожен.

Франк си пое дълбоко въздух, за да се успокои, и Амиери се престори, че не забелязва треперенето на чашата, когато покровителят му я вдигна към устните си.

– Реши този проблем, синко. Каквото и да струва. Реши го.

* * *

Натали и Стивън спряха на летището и взеха водно такси до Венеция, което ги остави точно на площад "Сан Марко“. Разходиха се в района и накрая решиха да използват телефона на един хотел, гледащ към канала. Интериорът беше в стил стара Венеция – златовезан брокат, кадифе и полирано тъмно дърво. Натали седна в бара, докато Стивън намери телефоните, които бяха до тоалетната.

Набра номер и изчака свързване. Вдигнаха на третото позвъняване.

– Лука.

– Обажда се Стивън Крос. Вие ли сте ме търсили в офиса? – попита Стивън, като се стараеше да говори колкото може по-кратко.

– А… да, доктор Крос! Благодаря, че се обадихте.

– За какво става дума?

– Мисля, че и двамата много добре знаем. У вас има нещо, което принадлежи на Църквата, и бих искал да обсъдим проблема, преди нещата да излязат от контрол.

– Говорите, сякаш ме обвинявате. Можете ли да докажете, че Църквата е законен собственик на нещото, което теоретично обсъждаме?

Разговорът не вървеше, както бе очаквал Лука.

– Въпросният предмет е наше притежание от векове. Очевидно е, че е наша собственост.

– Значи притежанието доказва собственост? В такъв случай, който го притежава, е и негов собственик.

– Собствеността на някои неща носи със себе си огромна отговорност и риск. Надявах се да обсъдим как да ви освободим от тях, за да можете да продължите спокойно живота си.

– Как да съм сигурен, че самият вие не сте голяма част от този риск? Изглежда, че светът изведнъж се превърна в много опасно място.

– Църквата не одобрява проливането на кръв, доктор Крос.

– Кажете го на жертвите на кръстоносните походи и Инквизицията.

– Имам предвид съвременната църква, аз лично също никога не бих позволил такова нещо. Затова мисля, че трябва да обсъдим нещата. Не знам какво целите, но съм убеден, че мога да реша един много сериозен ваш проблем – а именно как да върнете въпросния предмет, без да предизвикате отмъщение или заплахи. Истината е, че който притежава тази вещ, винаги ще бъде под прицел. Дори до този момент отнемането му от нас причини огромни човешки загуби. Моята цел е ясна. Искам предметът да ни бъде върнат и съм готов да го уредя. Просто е.

– Как мога да ви имам доверие?

– Не съм сигурен, че сте в позиция да ми нямате доверие. Опитвам се да спра едно бедствие, което може би бе причинено неумишлено и в което вие, за съжаление, сте страничен участник. Мисля, че сте умен човек и разбирате, че замесването ви в тази катастрофа няма как да завърши добре за вас. За когото и да било. Освен това, ако не постигнем съгласие, ще се убедите, че липсата на доверие в мен ще бъде най-малкият ви проблем.

Лука имаше право. И Натали нямаше план за измъкване. Може би трябваше да се споразумеят с Църквата.

– Вярвате ли в Бог, доктор Крос? – продължи Лука.

– Не по начина, по който вие.

– Хм, е, аз вярвам. Очевидно. Ревностно. И мога да ви уверя, че животът на тази планета е кратък и че всички имаме съдба, а вашата няма нищо общо с въпросния предмет. Мъчително е да гледам как злото се е надигнало и се опитва да се докопа до него. Може да не вярвате в Бог, но със сигурност сте достатъчно възрастен, за да вярвате в злото. Имате достатъчно житейски опит, за да сте го виждали в действие.

– Приемам този аргумент философски. Да, виждал съм злото. И то обикновено не е породено от нищо друго освен от действията на подли и алчни хора, които се опитват да задоволят пороците си. Съгласен съм, че злото съществува. То е в нас.

– Не отричам. Но както злото е в нас, така е и доброто. Те са антиподи, но съществуват заедно, защото ние съществуваме. Ако искате ги приемете като двата края на нашия спектър. Нямам желание да влизам в теологични или философски спорове или да ви убеждавам в съществуването на Бог. Искам само да ви кажа, че някой убива хора, за да се добере до обсъждания предмет – същият този някой, който вероятно е участвал в кражбата му. Този някой ще продължи да убива, докато не се докопа до него и вие с момичето ще споделите съдбата на всички останали, които са застанали на пътя му. – Лука изложи финалния си аргумент: – В свят на морална двойственост, можем да разглеждаме нещата по най-простия начин. Да си жив, е добро. Да си убит е лошо – или зло, ако предпочитате. Свързах се с вас, за да се опитаме да се разберем, преди да се случат още злини.

Стивън се замисли за момент.

– Имам още нещо ценно, за което можем да преговаряме. Освен предмета, който така или иначе не ми принадлежи.

Беше мислил за ползата, която би могъл да има, ако изиграе най-силния си коз, и реши да го направи. Единственото, което Църквата смяташе за по-ценно от Свитъка, беше тайната, записана в него.

– Няма друго освен предмета. Това е единственото, което искам. Готов съм да обсъждаме всяко условие, което предложите – каза Лука.

– Наистина ли това е единственото, което искате? Абсолютно ли сте сигурен? Помислете добре, преди да отговорите.

Линията притихна за няколко секунди.

– Чакайте… да не би да ми казвате, че сте го направили? – прошепна италианецът.

– Какво по-точно знаете за предмета? Кажете ми истината. Знаете ли какво крие? Какво съдържа?

Лука успя да се овладее и заяви:

– Знам, че това, което обсъждаме, е твърде деликатно за телефон.

– Отлично. Ще ви се обадя пак след няколко часа. Говорете с когото трябва и изяснете каква е истинската, крайната ви цел. После може да се срещнем при безопасни и за двама ни обстоятелства и да обсъдим по-подробно това, което всеки от нас иска.

Стивън изчака секунда, после леко закачи слушалката.

Лука звучеше искрено, но Стивън се опасяваше, че може да е твърде ниско в йерархията, за да предложи сделка, която да осигури безопасност на двамата с Натали до края на живота им. Все пак италианецът беше прав за едно – животът е кратък и ако човек няма разумна гаранция, че някой не иска да го убие, все едно няма нищо. Стивън бе замесен в това против своята воля, но ако можеше да реши проблема при приемливи за него и за Натали условия, беше готов да го направи.

Върна се при Натали, която се наслаждаваше на чаша "Кир роял“ – специалитета на хотела. Седна до нея в елегантното сепаре и след като пробва коктейла от пенливо вино и ликьор, поръча един и за себе си, преди да разкаже как е минал разговорът.

– Какво? Да им го върнем? Това ли успя да спазариш? – сопна се Натали.

Явно приемаше идеята доста емоционално.

– Натали. Помисли добре. Докато Свитъкът е у нас, животът ни не струва пукната пара. Франк и Орденът ще ни преследват до края на света. Единственото правилно решение е да го върнем на Ордена и да уредим предаването му така, че те да ни защитят. Няма как иначе да постъпим. Не можем да го дадем на Франк, защото Орденът ще продължи да ни преследва, а ако преценката ти за него е правилна, той така или иначе ще ни убие. Накратко – не можем да го задържим, не можем да го дадем на Франк… остава само една възможност.

Тя помисли за момент, после се изправи рязко и заяви:

– Отивам до тоалетната.

Отдалечи се ядосана въпреки очевидната му логика.

Барманът донесе коктейла и Стивън отпи с наслада. Натали се върна след малко, изглеждаше по-спокойна.

Стивън отново поде темата:

– Свитъкът няма никаква стойност за никого от нас. Дори и да е имал, сега, след като го дешифрирах, пак няма. Така или иначе, самият Свитък не е ценен. Ценна е тайната, която съдържа. Решението, което предлагам, е просто. Ти искаш да довършиш делото на баща си и да видиш крайния резултат. Чудесно. Аз искам да ти помогна и имам знанието и възможността да го направя. Но всичко това е без значение, ако ни убият. Искам да доживея дълбока старост, а не да умра от ръцете на някой психопат. Ако оставим емоциите настрани, трябва да измислим начин да върнем Свитъка така, че всички да ни оставят на мира, и да довършим работата, започната от баща ти, което можем да направим самостоятелно или в сътрудничество с Ордена, но под наш контрол. Това са единствените две възможности. За мен няма значение коя ще изберем, но не виждам трета.

Натали го погледна:

– Винаги ли разсъждаваш толкова изнервящо логично?

– Това ми е работата, Натали.

– Слава богу, че невинаги си такъв. – Тя се усмихна. – Добре, да кажем, че съм съгласна. Какъв е планът?

Стивън ѝ обясни. Натали го изслуша мълчаливо и след като той свърши, вдигна чашата и изпи съдържанието ѝ на един дъх. Примлясна, хвана го за ръката и стана.

– Хайде да си вземем нещо за обяд. Изглежда, че ни чака тежка работа.

И просто ей така, решението бе взето.

31

В тъмна стаичка в сърцето на Ватикана Лука седеше мълчаливо с началника си, Негово Блаженство епископ Юстиниан, предводител на тамплиерите, и Стража, водач на Ордена на Свещената реликва. Украсените със стъклописи прозорци бяха запердени с дебели пурпурни завеси, които допълнително подчертаваха богатството на изписаните със златна боя листа върху стените. Това беше безпрецедентна среща, в каквато Лука никога не си бе представял, че ще участва. Юстиниан вдигна дебелата си ръка, за да наблегне на думите:

– Диего Лука, никога друг освен Стража и този, който е заемал моя пост, не е узнавал цялата история на Свитъка и неговото значение. Затова с голям трепет ще ти доверя това знание, известно само на Негово Светейшество и на нас двамата. Надявам се, няма нужда да ти казвам, че не бива да споделяш това, което ще научиш, с никого и при никакви обстоятелства. Трябва да отнесеш тайната в гроба.

Лука кимна мълчаливо, опасявайки се, че гласът му може да издаде емоциите.

Стража се наведе напред и се втренчи в него с каменен поглед.

– Свитъкът пази тайна, която папството винаги е вярвало, че може да срине или да промени завинаги Църквата. Авторът на документа е бил убеден, че той би могъл да ни унищожи, ако бъде разгласен, и този, който го притежава, може буквално да контролира Църквата, като я изнудва, че ще издаде тайната.

– Каква е тайната? – попита Лука, болезнено съзнавайки, че времето им се изплъзва.

– Това е проблемът. Никой не знае – призна Юстиниан.

– Моля?

– Точно затова пазехме Свитъка толкова ревностно през вековете. Монахът, който го е написал, е закодирал тайната, за да е сигурен, че никой няма да успее да я разчете. Твърдял е, че притежава информация за нещо, което наричал "Божествената светлина“, но каквото и да е знаел, го е отнесъл в отвъдното. Някои мои предшественици са били убедени, че става дума за Светия граал. Други смятали, че е нещо още по-ценно, надхвърлящо човешкото въображение, или може би евангелие, писано от самия Исус. Всичко това са само теории. Монахът е умрял, без да сподели тайната пред никого, доколкото ни е известно.

– Значи тайната е… какво представлява Божествената светлина, така ли?

– Да. И не. Не какво. А къде.

Лука недоумяващо премести поглед от единия мъж към другия.

– Къде ли?

Стража кимна:

– Тайната на Свитъка разкрива къде е Божествената светлина. Мястото. Монахът вярвал, че каквато и да е тази загадка, тя ще се окаже толкова вредна за Църквата, че никога не бива да бъде разкрита. Но като учен не искал и да бъде изгубена завинаги, както се случило с много други знания в историята. Създал така наречения Ръкопис на Войнич, за да скрие информацията. От един от последователите му Църквата научила, че тайната е скрита в глава 18, известна като Свещения свитък. – Стража се покашля. – След като това се разбрало, през 1453 г. папа Николай V създал Ордена, за да пази Свитъка до момента, когато ще бъде преведен и тайната – разкрита. Спомни си, че историята на Църквата е пълна със съперничество и борба за власт, затова папата решил, че охраната трябва да бъде поверена на независим таен пазител, известен само на шепа посветени.

Юстиниан продължи оттам, където свърши Стража:

– Свитъкът е единственото свидетелство за местонахождението на Божествената светлина, която будела едновременно страх и любопитство в онези времена. Но от тринайсети век досега времената са се променили и онова, което е могло да разруши религията тогава, може да се окаже стълб за вярата днес. Ние като организация не можем да допуснем Свитъка да стане обществено достояние, но в същото време горим да разберем какво е Божествената светлина. Ако е Граалът, може да вдъхне нова увереност на вярващите в това време на затихваща набожност. Ако е ново евангелие, по-скоро ще съживи религията, отколкото да причини нови брожения, както би се случило преди осем века. Нещо, което е било светотатство по времето, когато е живял авторът на Свитъка, може да се разтълкува от съвременна гледна точка.

Лука отново кимна. Изведнъж разбра:

– Ако Крос го е дешифрирал, информацията, която знае, е много по-важна от самия Свитък.

Стража го удостои с усмивка, която го смрази до мозъка на костите:

– Както каза, няма нищо по-важно от това, да си върнем Свитъка. Освен да научим какво знае Крос. Ако наистина е дешифрирал документа, трябва на всяка цена да узнаем какво е Божествената светлина и да я предадем на Негово Светейшество, който ще реши как да действаме занапред. Но макар Църквата да е вече друга, човешката природа остава непроменена, затова винаги ще има групировки, които се стремят да използват всяко знание за собствените си егоистични цели. Това не може да бъде допуснато в този случай. Следователно единствените, които трябва да го знаят, сме аз, Негово Блаженство епископ Юстиниан, Негово Светейшество и сега… ти.

Юстиниан прочисти гърлото си и продължи:

– Диего Лука, това не е общоизвестно, но аз съм болен. Дните ми са преброени и скоро трябва да определя наследника си. Ти ще бъдеш този наследник, затова споделянето на тайната с теб е само преждевременно, но не и неоснователно. В рамките на година ти ще бъдеш водач на тамплиерите и ще работиш рамо до рамо със Стража за съхраняването на тайните на Църквата от нейните врагове, били те външни или вътрешни. Това включва Свещения свитък, а съвсем скоро, ако провидението е благосклонно към нас, и Божествената светлина.

Лука остана като втрещен, за момент изгуби дар слово.

Стража се облегна назад и направи няколко тайнствени жеста по посока на Лука с осеяната си със старчески петна ръка, преди да изрече последните си думи за срещата:

– Така получаваш всички пълномощия, включително от поверения ми Орден, от Негово Блаженство и от папата, да договориш каквато сделка или споразумение сметнеш за най-изгодни за Църквата, без изключение. Твоята дума или подпис ще бъдат окончателното становище на Църквата по този въпрос. Възлагаме ти тази отговорност при изключителни обстоятелства, защото в близките дни може да се наложи да вземеш забележителни решения, които ще имат трайни последствия, и не искаме да го правиш с колебание или страх, че преценката ти ще бъде оспорена. По този въпрос последната дума е твоя и за целта можеш да жертваш каквито пари, имущество или хора сметнеш за необходимо. Но върни на Църквата Свитъка и ако успееш, добери се до Божествената светлина, за да изпълним съдбата си и да сложим край на тази ера на несигурност.

Двамата старци станаха и заобиколиха масичката. Лука коленичи и целуна свещените пръстени на ръцете им.

– Късмет, синко. Сега носиш на плещите си надеждите и вярата на Църквата.

– Няма да ви разочаровам.

* * *

Стивън усещаше, че Натали все повече харесва идеята да прехвърлят проблема на Църквата. Ако успееха да се споразумеят с Ордена, шансовете им да оцелеят се увеличаваха значително – най-вече защото вече нямаше да притежават онова, до което Морбиъс Франк искаше да се докопа, но и защото единственото нещо, по-могъщо от един разгневен и кръвожаден милиардер, беше Светата римокатолическа църква. При възможностите на тази организация двамата можеха да изчезнат завинаги, без повече да се тревожат за нищо – или поне без да се тревожат за толкова много неща.

Натали прие аргументите му, макар че очевидно бяха в противоречие с принципа ѝ да не се предава. Единственото разумно решение обаче беше Стивън и Орденът да потърсят заедно тайната и намирането ѝ да стане част от сделката. После Църквата щеше да получи всичко и повече нямаше да ги възприема като заплаха. Все пак имаха нужда от някой скрит коз, за всеки случай, и в главата му вече се оформяше план. Можеха да използват позицията на Муди като застраховка срещу бъдещи заплахи или неспазване на сделката от отсрещната страна.

Докато обядваха, телефонът на Натали иззвъня, беше Муди, току-що пристигнал във Венеция и нетърпелив да се срещнат. Разбраха се за три часа в едно от многобройните кафенета на площад "Сан Марко“ – най-посещаваната забележителност на града. След като се нахраниха, тръгнаха спокойно към мястото на срещата. След малко видяха Муди да излиза на площада. Натали огледа тълпата, за да се увери, че никой не го следи, след няколко минути се приближи към него и го поздрави. Бяха решили да направят срещата в едно по-уединено кафене в малките улички. Стивън ги последва на разстояние, след като излязоха от големия площад и се отправиха към новото място.

След няколко минути и тримата седяха на маса в един тих ъгъл на градината. Сервитьорката им донесе поръчката и когато се отдалечи, Натали набързо обобщи ситуацията. След като чу последните новини, Муди се облегна назад и подсвирна:

– Леле! Изобщо не си губите времето. Мислите ли, че на този Лука може да му се има доверие?

Натали поклати глава:

– Не. Точно затова имаме нужда от помощта ти. Ти постоянно се занимаваш с такива неща. Кой е най-добрият начин да се застраховаме срещу отмъщение?

Муди завъртя замислено чашата си, усмихна се:

– Ще ме извиняваш, но не се занимавам постоянно с такива неща. Питаш ме как да се застраховате, че Църквата ще спази договорката, след като ѝ върнете откраднатата реликва. Това не спада към обичайните ми служебни задължения.

– Какво искаш да кажеш? Ще ни помогнеш ли?

– Определено не си поплюваш. Боже! Не се обиждай, но това е най-шантавото нещо, което чувам, а съм виждал какво ли не. Но за да отговоря на въпроса ти – вероятно мога да помогна да не ви очистят.

– Какви мерки щеше да вземеш, ако това беше твоя операция? – попита Стивън.

– Бих започнал със среща… която ще се запише – започна Муди и подробно обясни как да организират срещата и сделката след това.

Докато с тих глас описваше тънкостите и наблягаше защо определени неща трябва да се правят точно по начина, по който препоръчва той, агентът постепенно печелеше уважението на Стивън. Натали го слушаше, без да мига, и беше очевидно, че той е експерт в своята област. Беше намерила най-подходящия съюзник.

Каквито и да бяха чувствата на Стивън, до края на срещата той се убеди, че Муди си разбира от работата.

32

В седем на другата сутрин Стивън със спокоен глас съобщи предложението си на Лука:

– Отидете до Флоренция с полета на "Ал Италия“, който тръгва от Рим в 9,45. Включете мобилния си, след като кацнете. Предполагам, че това е номерът ви. Ще ви се обадя, след като пристигнете, и ще ви дам указания. Носете си поне две хиляди долара за текущи разходи.

– Трудно ще стигна навреме до летището, за да си купя билет и да хвана полета. Трябва да се преоблека, пък и трафикът…

– Ще успеете. Тръгвайте. Ще се видим във Флоренция – каза Стивън и затвори.

Лука изпита тръпката от напрежението. Сега щеше да се прави на шпионин, да гони самолети, изпълнявайки тайни заповеди на началниците си. Никога в живота си не бе правил подобно нещо, но винаги имаше първи път. Беше повече по частта на Синт, но Стивън не изглеждаше опасен, затова Лука нямаше лошо предчувствие – глождеше го само леко нетърпение.

Стигна до летището точно навреме, за да се нареди на опашката, да си купи билет и да изтича до изхода за излитане. Сутрешният пиков час в Рим беше ад и той се запита дали Крос предполага какво чудо е, че е успял да хване самолета.

Полетът мина добре – само час от летище до летище, и когато кацна, Лука включи телефона си. След петнайсет минути получи обаждане и вече познатият глас на Стивън му даде следващите указания. Лука затвори, отиде на стоянката на такситата, нареди се дисциплинирано на опашката и погледна часовника си. Пред него имаше шестима. Започна да потропва нервно с крак, докато чакаше.

Таксито го закара до гарата, където той си купи билет първа класа до Милано. Качи се във влака и се настани удобно за пътуването, което щеше да трае час и четиридесет и пет минути. След като потеглиха, един стюард дойде и го попита дали ще желае нещо за пиене. Лука поръча кока-кола, пътникът на седалката до него – също. След половин час съседът му стана и отиде до тоалетната.

На празното място седна друг мъж и поздрави:

– Диего Лука, предполагам.

Лука го погледна. Стивън не се беше бръснал от три дни, каквато беше модата за много италианци.

– Да, аз съм. Познах гласа ви, доктор Крос, макар че очаквах по-възрастен човек.

– Съжалявам, ако съм ви разочаровал. Да говорим по същество. Договорих се с момичето и тя е готова да даде предмета в замяна на няколко неща, за които ще ви кажа след няколко минути. Междувременно, трябва да знаете, че дешифрирах успешно документа.

Сърцето на Лука се разтуптя от вълнение.

– Как да съм сигурен, че казвате истината? Че след векове на напразни опити вие сте се справили със задачата, в която всеки друг се е провалил? Без да искам да ви засегна, разбира се.

– Основателен въпрос. И не се засягам. Нека просто да кажа, че знам къде е Светлината. Това достатъчно ли е?

Лука се престори, че не разбира:

– Какво имате предвид?

– Божествената светлина. Не сте ли достатъчно високо в йерархията, за да знаете? Защо изпращат вас? – раздразнено попита Стивън.

– Знам за нея, но винаги съм мислил, че е мит. Нима твърдите, че е истина?

– Според Свитъка – да. Но може и да не си губим времето с това и да се фокусираме върху връщането на Свитъка…

– Не съм казал, че това не ни интересува. – Лука присви очи. – Какви са условията ви? Какво искате?

– В замяна на Свитъка аз и момичето трябва да получим нова самоличност, с паспорти от страна в Европейския съюз – в срок от три дни след сключване на сделката. Освен това искаме гаранции за закрила до края на живота си. Това означава, че ще покривате разходите на каквато охрана сметнете за необходима, където и по света да се намираме. И искам писмо, подписано от папата, с благодарности за неоценимата ми служба в полза на Църквата.

Лука чакаше да чуе още. Стивън замълча.

– Това ли е всичко? – попита италианецът, невярвайки на ушите си.

– Плюс двайсет милиона долара.

– О… това е повече, отколкото очаквах.

Всъщност Лука бе подготвен за това. Все пак цената беше смехотворно ниска.

– Шегувам се. Не ви искам парите. Искам просто да помогна на момичето да върне онова, което е попаднало у баща ѝ. Паспортите и охраната са, за да се предпазим от съучастниците на баща ѝ, които няма да са доволни, когато изгубят Свитъка. Но нямам намерение да ви изнудвам. Нито пък тя. Искаме само да сме в безопасност и да започнем на чисто, без да се страхуваме за живота си.

Лука не можеше да повярва. Това беше напълно неочаквано.

– Условията ви са приемливи. Да обсъдим сега другата част.

– Не толкова бързо. Каква е вашата роля в Църквата? Как да съм сигурен, че имате достатъчно власт да вземате важни решения и да сключите обвързваща сделка с мен?

– Казвам се Диего Сантиеро Лука и съм специален пратеник на папата. Отговарям директно пред него и съм му пряко подчинен.

– Работите директно за папата? И ако сключа договор с вас, все едно съм го сключил с него? Искам да се изясним.

– Точно така. Сега по другата тема. Местонахождението на Божествената светлина. Какво представлява тя всъщност?

– В Свитъка не пише. Описано е само къде се намира.

– Само. Добре. Какво искате в замяна на тази информация?

– Първо, искам признание за работата ми по дешифриране на документа, която, смея да твърдя, ме прави най-добрия в света, имайки предвид, че никой в историята на човечеството не е постигнал моя успех. Освен това искам компенсация за това, че трябва да се откажа от работата и от досегашния си живот. За целта искам справедлива цена за компанията си, която ще продам на Църквата. По моя оценка бих могъл да взема за нея милион и половина долара. Освен това колекцията от редки пергаменти, които се налага да оставя, струва още около половин милион. Общо два милиона долара. Което, имайки предвид реакцията ви на шегата ми за двайсетте милиона, е смешно малко.

– Усещам, че има още.

– Да, има. Искам освен това да оглавя експедицията за откриване на Светлината. Искам Църквата да организира всичко, което кажа, включително пътуване под чужда самоличност за мен и за момичето. Един комплект паспорти за връщането на Свитъка и друг за Светлината.

– Мога да го уредя. Предполагам, няма да имате против, ако са италиански или от Ватикана?

– Не. И още нещо. Искам неограничен достъп до архива на Ватикана до края на живота си.

Лука се усмихна:

– До архива ли?

– Аз съм любител криптолог. Ако ми платите, това ме прави професионалист. Като такъв искам да изследвам най-тайните и редки документи в света, а те са във вашите архиви. Няма да изнасям нищо, но искам да угаждам на любопитството си до края на дните си. Човек може да има пари и власт, но знанието е безценно. Затова в замяна на нещо безценно, което ще дам на Църквата – Светлината, искам друго безценно нещо. И искам писмено пълномощно, подписано от папата. Неотменимо. Може да го подпише заедно с другия документ.

Стивън замълча. Лука поглади брадичката си и отпи глътка кока-кола.

– Говоря от името на Църквата. Приемам условията ви. Как предлагате да действаме от тук нататък?

– Дайте ми имейл и ще ви изпратя паспортните снимки. Мога да ги осигуря до довечера – вече са направени. Ще ви дам също имената, които да използвате. Знам, че Църквата може да осигури фалшиви паспорти с едно щракване на пръсти, така че не се тревожа за това. За парите, ще ви дам банкова сметка в Лихтенщайн, където да ги преведете. Когато имате документите от папата и паспортите, ще направим размяната и тогава ще ви кажа какво ми трябва за експедицията. Вярвам, че Църквата ще постъпи почтено, както постъпвам аз, и ще оправдае доверието ми.

– Доверието е част от работата ни. Няма да бъдете разочарован. Имате думата ми.

– Добре. Позволих си волността да запиша този разговор, в случай че някой от ваша страна някога реши, че светът ще бъде по-добро място, ако нас с момичето ни няма. Ако се отметнете от думите си, записът ще бъде разпространен по всички медии. Приемете го като застраховка за доверието ми. Ако спазите вашата част от сделката, няма от какво да се страхувате. И приберете агентите от Ордена. Не искам да се озъртам повече за тях. Бившият бизнес партньор на бащата на момичето ми е достатъчен. В тази връзка, бихте могли да помогнете за безопасността ни. Но ще говорим за това, след като получим паспортите и парите. Разбрахме ли се?

Лука осъзна, че са го надхитрили, но не се сърдеше на Стивън. Знаеше, че сделката им може да бъде преразгледана в бъдеще и някой твърде фанатизиран нов папа да я отмени. Записът беше гаранция, че това няма да стане.

– Разбрахме се, доктор Крос – каза той и подаде ръката си. Стивън я стисна.

– Не съм се съмнявал, че ще се споразумеем. Винаги има начин, когато двама души искат едно и също нещо. Така всички печелим. Приятно пътуване. Моят сподвижник ще се върне на мястото си. Не слизайте преди Милано, а когато пристигнете, вземете веднага такси за летището или се върнете в Рим с влака. Сега ми дайте телефона си.

Лука извади апарата от якето си. Стивън махна батерията и му върна телефона.

– Беше ми приятно да работя с вас. Напишете имейла си тук.

Подаде му едно разписание и химикалка. Лука се замисли за момент, после изписа адреса с големи печатни букви.

– Скоро пак ще се видим. Приятно пътуване.

Стивън се отдалечи по коридора към вратата между вагоните и Муди се върна от мястото при тоалетната, където бе изчакал. Без да поглежда Стивън, когато се разминаха, той поръча минерална вода на стюарда и се върна на седалката си до Лука. Погледна духовника и кимна, после извади две малки слушалки от джобчето на ризата си, сложи си ги и пусна айпода си.

Лука взе вестника и продължи да чете, като си мислеше: Каква забележителна среща.

В Милано взе влак обратно за Рим. Така щеше да има време да помисли. До заминаването имаше половин час, затова, след като си купи билет за първа класа, тръгна да търси магазин за мобилни телефони, за да си вземе нова батерия.

* * *

Натали се хвърли на врата на Стивън, когато той се върна в къщата в късния следобед.

– Как мина? – попита го между целувките.

– Нищо непредвидено. Започвай да измисляш имена. Обещах да ги изпратя заедно със снимките до довечера.

– Това ли е?

– Това е. Съгласиха се на всичко и до три-четири дни играта започва. Връщаме Свитъка и заминаваме да търсим Светлината.

– Впрочем къде отиваме?

– О, ще започнем в Израел или Йордания, предполагам. Трябва да поговоря с Муди за контактите му там, а също и в Палестинските територии. Но това може да почака до утре.

Натали го хвана за ръката и го поведе към спалнята, докато той събличаше якето си. Спря на вратата и му помогна да си свали ризата.

Очертаваше се дълга нощ.

33

Полковник Гейбриъл Синт стоеше на паркинга на летище "Леонардо да Винчи – Фиумичино"и гледаше как самолетите излитат над римските хълмове, докато чакаше за срещата. През последните няколко дни не беше спал много и от напрежението го болеше глава. Момичето и Крос се бяха изпарили без следа и досега полицията не бе открила нищо. Синт нямаше много надежди в това отношение – издирването не беше приоритетна задача за римската полиция, а в другите градове не правеха нищо.

Застанал до взетата под наем кола, той разсеяно изпращаше облачета дим към небето. В този късен час паркингът беше пуст – идеално място за тайни срещи. От неговата страна се приближи кола и спря на няколко метра. За голяма изненада на Синт от едната страна слезе Лука, а от другата – самият Страж. Това беше невиждано. Презреният му колега в Ордена на тамплиерите явно се беше сдушил с началника му.

Двамата се приближиха и никой не му подаде ръка. Лука каза хладно:

– Прекратяваме издирването на дъщерята на професора и на Крос. Отзови хората си веднага.

– Прекратявате го? Това някаква шега ли е? – възкликна Синт, като хвърли цигарата и я смачка с крак.

– Не. Реших проблема. Свитъкът ще бъде върнат до няколко дни и цялата тази история приключва – отговори Лука, като едва сдържаше самодоволната си усмивка.

– Искаш да кажеш, че си мислиш, че ще бъде върнат. Още не е у вас, нали? – насмешливо уточни Синт.

– Полковник Синт – намеси се Стража, като направи крачка към него, – благодарни сме ви за ентусиазма и всеотдайността, но проблемът е решен и Свитъкът скоро ще бъде в наши ръце. Аз съм доволен от това развитие и не се съмнявам, че ще се случи.

Синт се замисли за момент и реши да пробва друг подход:

– Чудесно. Поздравления. Изглежда, че твоето предчувствие беше правилно, Лука. Като закрилник на Свитъка от името на Ордена нека аз да съм първият, който ще ти изкаже похвала и ще предложи подкрепа. Ако имаш нужда от помощ, само кажи. Нали това е смисълът на сътрудничеството между двете ни групи? Да вършим работа. В крайна сметка важен е резултатът, а не личните амбиции.

Лука очевидно не се хващаше на уверенията му, но, Стража, изглежда, му вярваше, а точно това бе целта на Синт.

– Споделям това виждане, полковник Синт – каза той. – Макар че Свитъкът съвсем скоро отново ще се върне при нас, държа да ви кажа, че искам някои промени в мерките за сигурност. Най-важната от тях е традицията той да се съхранява в абатството на Абътсбъри да бъде прекратена. По начало го пазехме там, за да бъде възможно най-далеч от политически мотивираните боричкания за Светия престол, но времената са други и ползата от съхраняването му на такова изолирано място вече е твърде малка в сравнение с предимствата на охраната, която можем да му осигурим във Ватикана. Ще ви помоля да ми съдействате за създаването на безотказна система за сигурност за помещаването му тук, в Рим.

– С удоволствие ще помогна с целия си експертен опит – увери го Синт, като за малко не се поклони.

– Ще има още една задача за вас. Освен за охраната на Свитъка в близките дни ще се нуждаем от съдействието ви и за една полева операция за прибирането на друг изключително важен предмет. Ще ви помоля заедно с Лука да изберете подходящата фирма, която да изработи хранилище за Свитъка и за другия предмет, до което достъп ще има само и единствено папата.

– Разбира се – леко задъхано отговори Синт. – Каквото поискате. Но мога ли да попитам какъв е другият предмет? Ще бъде полезно да знам какво трябва да охранявам, за да проектирам най-подходящата система, не мислите ли?

Лука и Стража се спогледаха.

– Все още не разполагаме с пълно описание. Но когато имаме такова, ще ви кажем всичко, което е необходимо, за да си свършите работата.

– Разбрах. А операцията? Къде ще се проведе? Тук, в Рим ли?

– И в това отношение очакваме повече информация – отговори този път Лука, като неловко потърка ръце. – Засега от теб се иска само да си в готовност, да отзовеш хората, които използва за търсенето на Свитъка, и да чакаш по-нататъшни указания. До няколко дни ще знаем повече, затова стой в Рим.

Синт едва сдържа желанието си да фрасне надменния глупак.

– Тези по-нататъшни указания зависят ли от връщането на Свитъка от криптолога и момичето?

– Намеквай каквото искаш. Когато му дойде времето, ще бъдеш запознат с необходимите подробности – сопна се Лука.

Стража го погледна предупредително, после отново насочи вниманието си към Синт:

– Полковник, разбирам любопитството ви, но в тази задача ще ви помоля да възприемате Диего Лука като по-висшестоящ от вас. Това е временна мярка, която се налага по причини, които засега не е необходимо да знаете. Лука ще има нужда от вашата помощ както по отношение на сигурността, така и за намирането на другия важен предмет, и искам да му съдействате безусловно и без колебание. Ясно ли се изразих?

– Разбира се – увери го Синт, като се усмихна леко. – Ще направя, както искате, ще извикам кучетата си и ще чакам да ми се обадите с повече подробности. Междувременно, може ли да видя местата, където обмисляте да съхранявате Свитъка, както и някакви чертежи? Ако искате да съставя план за охрана и тя да бъде по-сигурна, отколкото в абатството, което очевидно не беше адекватно за съвременните рискове, ще ми трябва колкото може повече време и информация.

– Разумно искане. Утре ще ти се обадя да ти кажа кога можеш да видиш локациите. – Лука замълча за момент, после добави: – Мисля, че няма нужда да ти напомням, че разговорът ни е поверителен и не трябва да стига до знанието на други лица.

– Да. Както винаги. – Синт не се сещаше какво друго да каже, затова реши да минимизира загубите. – Ще чакам обаждане. А сега ще тръгвам, за да събера екипа си.

Не виждаше причина да продължава срещата. Трябваше му време, за да обмисли една стратегия, която започваше да се оформя в главата му.

– Благодаря ви за усилията, полковник Синт. Надявам се новата уговорка да устройва всички. Не забравяйте, че това е само временно и отново ще бъдете подчинен директно на мен, след като тази неприятна работа приключи – напомни Стража.

– Имайки предвид загубата на Свитъка, напълно бих ви разбрал, ако пожелаете да прекратим отношенията си, след като задачата приключи – отговори Синт.

Беше естествено да предложи оставката си при тези обстоятелства.

– Обсъдихме този въпрос и решихме, че интересите ни ще бъдат по-добре защитени, ако останеш на сегашната си позиция – увери го Лука. Посланието беше ясно: той беше обсъждал със Стража бъдещето на Синт, беше участвал в решаването на съдбата му.

– Аха… ами добре тогава. Готов съм да ви служа по най-добрия начин. Ще чакам нови указания.

* * *

– В Йордания ли отиваме? – попита Натали.

– Да. В Свитъка не са дадени точни координати, но доколкото мога да преценя, обясненията са максимално точни за възможностите, с които са разполагали през тринайсети век. Бейкън е бил гений, няма спор. В инструкциите пише да отрежем част от рисунките тук, тук и тук. – Стивън посочи няколко случайни на пръв поглед сини линии, пресичащи четири от илюстрациите. – Сега сравни новата картина с тази сателитна снимка.

Беше изрязал и сглобил парчетата като пъзел. Виждаха се продълговат воден басейн с няколко знака наоколо – лунен сърп, звезда, наклонена настрани буква Y и накрая гербът с форма на лабиринт.

– Удивително – възкликна Натали. – Наистина би било по-полезно, ако знаехме какво означават символите, но и това е добро начало…

– Звездата съвпада с местоположението на Махерус или Мукауир, който е бил крепостен комплекс на йорданския бряг на Мъртво море. В Свитъка изрично се споменава Мъртво море, така че явно тук е отбелязано точно това укрепление… – Стивън посочи на екрана мястото, което имаше предвид. – Махерус е мястото, където е бил обезглавен Йоан Кръстител. Това го прави ориентир, който би се запазил през вековете.

– Мрачна слава – измърмори Натали, като потрепери неволно. Дори при нейните чести срещи със смъртта представата за брадат мъж, чиято глава е отделена от тялото, действаше стъписващо.

– Така е, но улеснява намирането на правилното място. В района няма други обекти, които биха могли да са свързани с него. Лунният сърп символизира жената на Лот, която също е част от историята на региона.

– Превърната в стълб от сол, доколкото си спомням – отбеляза Натали.

– Изучила си Библията.

– А какво означава игрекът?

– Изглежда, че съвпада с Уади Муджиб.

– Кое?

– Това е река, която се влива в Мъртво море. Уади Муджиб. На изток от Мъртво море тя се разклонява на Уади Муджиб и Уади Хидан. "Уади"означава "река"на арабски, или по-скоро се отнася за речен каньон, в който може и да тече вода, но през лятото обикновено пресъхва.

– Предполагам, че там е адски пек.

– Да, в този сезон е горещо. Макар че Мъртво море действа като буфер за жегата.

– Добре, имаме крепостта, жената на Лот и игрека.

– И Мъртво море.

– Да. Значи ще е фасулска работа да намерим Божественото нещо си. Тъй че какво ще хапнем за обяд?

– Божествената светлина, без да се правя на педант. Но не, няма да е фасулска работа. Това е пресечена пустинна местност, а картата не е с точен мащаб. Имаме само груба идея и някои неясни указания. Неясни по съвременните стандарти, но иначе много точни за времето отпреди осемстотин години…

– Няма ли да е лесно?

– Има ли нещо лесно в живота?

– Ти беше лесен, когато се пъхнах при теб под душа.

– Няма да коментирам обидната ти забележка. Както и да е, имаме груби насоки в стадии, което е древна мярка за дължина – оттам идва съвременната дума "стадион“. Един стадий се равнява на около шестстотин стъпки.

– Звучи доста точно.

– Не съвсем. В зависимост от държавата, една стъпка е имала различна дължина. В Свитъка най-вероятно е използвана олимпийската стъпка, която е била около 294 милиметра, или италийската – 308 милиметра.

– Не е голяма разлика. Чакай. Измервали са стъпката… според размера на крака – буквално?

– Да. И наистина разликата не е много, но когато се умножи по шестстотин, става голяма. Или иначе казано, измерен в олимпийски стъпки, стадият е около 176 метра, а ако използваш италийски – около 185. Според указанията трябва да вървим трийсет и пет стадия от разклона на игрека, по-всяка вероятност нагоре по Уади Хидан. След това още пет стадия на север и там би трябвало да се намира Божествената светлина. Заровена. Но ако погледнеш статистическата грешка въз основа само на двата най-вероятни варианта за измерване на стъпката, може да се получи отклонение от над триста метра по реката и около трийсет, след като излезем от дерето. Задачата не е невъзможна, но трябва да претърсим адски голяма площ. Като добавим и факта, че не знаем какво търсим, работата става доста сложна.

– Значи можем да се отклоним много и няма да знаем какво търсим, докато не го намерим… – тихо обобщи Натали.

– Точно така. Проба и грешка. Което ще е адски неприятно под силното слънце при температура над четиридесет градуса. Очертава се да прекараме доста дни в копане при кой знае какви мизерни условия. И то ако приемем, че Църквата ще издейства разрешение. Основното население на Йордания е мюсюлманско, така че не се знае каква помощ ще получим от тях. И да не забравяме, че там е резерват, или поне отчасти, доколкото намерих информация в интернет.

– Като те слуша човек, шансовете ни за успех звучат все по-малки и по-малки, господин убиец на ентусиазъм. Разочароваш ме – оплака се Натали.

– Винаги е така. Колкото по-малко знаеш, толкова по-лесно ти изглежда. Колкото повече информация имаш, толкова по-трудно ти се вижда. Защото повечето неща са трудни. Опасявам се, че и сега ще е така. Затова е хубаво човек да има реалистични очаквания. Аз съм оптимист, но прагматик.

– Както казах, убиец на ентусиазма.

* * *

Три дни по-късно Лука вече държеше четирите поискани паспорта. Църквата бе задействала връзките си в италианското правителство и беше осигурила на Натали и Стивън италиански паспорти, а Ватиканът им бе издал и по един ватикански паспорт за пътуването в търсене на Светлината.

Стивън вече се казваше Артуро Стефано Кросети, а Натали – Наталия Поморе Салмагунди.

Издаването на подписаните от папата писма също бе договорено, а двата милиона долара бяха готови за превод по сметката, която им посочи Стивън.

Лука описа всичко това в имейла до Стивън и го изпрати. Сега оставаше само да преведат парите и да направят размяната.

Смяташе сделката за повече от изгодна, но перспективата да си върне Свитъка му се виждаше странно безинтересна. Сега, когато Крос бе разкрил загадката, реликвата имаше просто символично значение. Въпреки това обаче си бе победа за добрите и той щеше да я вземе.

Крос все още не му бе казал къде ще отидат и Лука се надяваше да открие повече на следващата сутрин. Все още не знаеше и кога ще е срещата, но предполагаше, че скоро ще научи.

Няколко минути след като изпрати имейла, звукът от компютъра извести, че е получил отговор. Прочете инструкциите, като леко кимаше с глава.

Очакваше го поредният дълъг ден.

* * *

Стивън седна до Лука за краткото пътуване с влака от Милано до Парма и мълчаливо му подаде кутията, в която беше калъфът със Свитъка. Италианецът я взе и я огледа удивено. Крос беше използвал луксозна кутия за вино с точния размер, купена същата сутрин от един магазин за алкохол в Милано, за да не може да бъде проследен до Венеция.

Лука беше пристигнал със самолет в Милано и бяха повторили схемата с телефонни обаждания с указания в последната минута. Муди бе обяснил, че този похват крие най-малък риск да бъде проследен, което беше най-голямото опасение на Стивън. Агентът от ЦРУ обаче все още смяташе, че има опасност. Беше наблюдавал Лука на летището, за да се увери, че няма да говори с никого по телефона или да провежда подозрителни срещи, после проследи таксито му. Лука беше чист. След десет минути чакане на летището той взе такси до гарата, за да повторят процеса от миналия път в обратната посока, за всеки случай.

Този път Стивън беше облечен като бизнесмен, със синьо сако, червена вратовръзка, официална риза на фини сини и бели райета, сив панталон с тъмночервен колан и обувки в същия тон. Косата му също беше променена – загладена назад с гел по италианска мода.

– За това ли беше цялата бъркотия? – измърмори Лука, като взе кутията.

– Да. Внимавайте да не го изпуснете. И този път го пазете по-добре.

– Приемам забележката. Преведохме парите тази сутрин.

– Поздравления за успешната покупка на фирмата. Тя се управлява сама. Няма да се налага да правите много. Макар че може и да имаме предател там – питах се откъде хората на Франк знаеха, че сме в базиликата "Сан Клементе“, и единственото разумно обяснение е, че са получили превода на първия пергамент.

Стивън разказа за първите два пергамента, но нарочно пропусна информацията за плочката. Би било глупаво да издава тайната, благодарение на която изглеждаше като гений, който се ражда веднъж на хиляда години.

Лука го изслуша с интерес и кимна:

– Има логика. И така, вече имате парите и писмата… какво правим сега?

Стивън изброи списъка с неща, които щяха да им трябват в търсенето на Светлината.

– Може ли да запиша? Това са много подробности – каза Лука.

– Няма нужда. В кутията до калъфа със Свитъка ще намерите лист с всички изисквания. Накратко, трябват ни: разрешение от йорданското правителство за извършване на археологически разкопки, различни инструменти, които са описани, и десетина мъже да копаят, и транспорт. Най-добре да отидем със самолет. Вероятно ще стоим в Йордания седмица-две. Указанията в Свитъка са подробни, но пак би било цяло чудо, ако открием нещо. Минали са поне осемстотин години, а може би и повече, в зависимост от това, какво търсим. Не съм голям оптимист, но ще положим всички усилия. И ще ни трябва някакво оръжие. Хубаво е и мъжете, които ще копаят, да имат военна подготовка.

– Мислех да извикам няколко от братята тамплиери. Те са особено подходящи за целта. Преминават през различни видове нестандартна подготовка, включително с всякакви оръжия. Те са сред най-способните и в изключително добра форма – обясни Лука, като несъзнателно опипа корема си.

– Ще взема и един наблюдател в екипа. Ще бъдем аз, момичето и приятелят ми, който работи в разузнаването и ще ни бъде полезен, ако изпаднем в затруднение. От ваша страна искам вас и копачите. Никой друг.

– Разбрах. Но имаме един високопоставен колега, който е бивш служител на Мосад и познава района добре…

– В никакъв случай. Израелските шпиони са последните хора, с които искаме да се забъркваме, настоящи или бивши. Йорданците и без това ще бъдат подозрителни. И още нещо – не искам никой друг освен участниците в експедицията да знае къде отиваме. Ограничете информацията до необходимия минимум.

– Добре. Какво друго? Кога тръгваме?

– Зависи от вас и от това, колко бързо ще получите разрешение от Йордания. Аз мога да се приготвя за един ден. Затова действайте. В тази връзка използвайте влиянието си в римската полиция и ги накарайте да оставят мен и момичето на мира. Не знаем за убийството на шофьора нищо повече от тях, така че ще бъде полезно, ако тази история се потули.

– Ще се погрижа.

– Разчитам на вас. Хайде сега пак да направим номера с телефона. – Стивън направи знак с пръсти и Лука послушно извади батерията и му я подаде.

– Не може ли да я оставите в тоалетната или на друго подобно място? Много трудно се намира нова батерия – оплака се той.

– Това е целта на упражнението. Ако ще ви е утеха, аз всъщност ви имам доверие. Този метод на действие е по настояване на моя приятел от разузнаването. Не допуска отклонения от процедурата.

– Добре. Ще чакам пак да се видим. Да разбирам ли, че ще поддържаме връзка както досега – по имейла?

– Да. Ако има нещо спешно, ще ви се обадя на мобилния. Приятно пътуване обратно до Рим и внимавайте да не изпуснете кутията.

Стивън стана и излезе от вагона.

Лука се втренчи в обикновената картонена кутия и отвори капака. Вътре бе предметът, който се считаше за толкова свещен, че той дори не го бе виждал. Древният цилиндричен калъф, описан с тайни символи. Нямаше какво толкова да му се гледа.

Странно, че подобна на пръв поглед незначителна реликва може да причини такава суматоха. Лука се запита как ли ще изглежда Божествената светлина. Ако изобщо я открият.

Което, след разговора със Стивън, изобщо не изглеждаше сигурно.

34

Частният самолет "Хоукър"се приземи върху нагорещената писта на летище "Кралица Алия"в столицата на Йордания, Аман, и изпод колелата му се вдигна дим. Дневните температури наскоро бяха започнали да надвишават трийсет градуса, а в пустинята можеше да достигнат и над четиридесет. За щастие, през последните часове прашните облаци, вдигнати от капризния хамсин – известния с лошата си слава пустинен вятър, се бяха уталожили и самолетът пристигна навреме.

Стивън, Натали и Лука слязоха заедно с двамата тамплиери, които италианецът бе избрал за мисията. И двамата бяха млади и много атлетични. Най не на място в групата изглеждаше Лука, който бе най-възрастният и най-тромавият.

Натали включи телефона си и проведе кратък разговор, докато отиваха към митницата, където бързо минаха през всички формалности. Лука бе извършил чудеса и на терминала ги чакаше официална йорданска група – подобаващо посрещане за екип водещи археолози на Църквата, която съвсем наскоро бе направила щедро дарение за една от любимите благотворителни организации на краля. Багажът им тръгна към залата за получаване с електрокара на летището и след няколко минути групата беше навън в сухия въздух и чакаше автомобила, който трябваше да ги вземе.

Пред тях спряха пътнически микробус, следван от един "Форд Експедишън“. Шофьорът на микробуса слезе и като заобиколи отпред, прегърна Натали, после се здрависа със Стивън.

– Робърт, радвам се да те видя. Наред ли е всичко? – попита тя.

"Робърт"беше псевдонимът на Муди за тази операция.

– От два дни съм в красивата Йордания и засега няма проблеми. Хайде качвайте се по-бързо и да пускаме климатика. Сега ли ще ме представите или по-късно? – каза той, като погледна останалите от групата.

– Робърт, това е Лука. Лука, Робърт. Той е мой стар приятел и ще ни помага за пътуването.

Лука се ръкува с Муди. Погледна го предпазливо и отбеляза уклончиво:

– Май сме се виждали вече във влака. Винаги е полезно някой да помага.

– Приятно ми е да се запознаем.

– А това са Артуро и Франсоа – добави Натали, като посочи двамата младежи.

Бързо качиха багажа в джипа и потеглиха. Докато двете коли се движеха с умерена скорост по добре поддържаната магистрала, Муди даде разяснения:

– Движим се към Мъртво море, после ще караме по брега до паркинга в началото на Уади Муджиб. Оттам ще ни вземе хеликоптер и ще ни закара на мястото, което Стивън определи за базов лагер. Ще ви оставя и ще се върна в Аман за останалото оборудване. Твърде дълго ще е, ако ходим пеша – би отнело няколко дни, а с джип не се знае дали може да се мине, защото на места водата е доста дълбока. За връзка имам сателитен телефон. Там, където отиваме, няма мобилна мрежа.

– Какво време се очаква? – попита Стивън.

– Горещо през деня и горещо през нощта, ако вятърът духа от пустинята. В противен случай температурата може да падне с двайсет градуса в рамките на няколко часа. Звучи много, но ако през деня е било четиридесет, това означава, че през нощта ще е около двайсет, ако имаме късмет. Затова очаквайте знойна ваканция, но без хотелски комфорт, ресторанти и баня. Ще ни доставят вода – от реката не може да се пие. Може да става за къпане, ако няма паразити, но ви съветвам да използвате водния ни запас и за тази цел. Хеликоптерът ще идва редовно и ще имаме запаси за цяла седмица, в случай че времето не е благоприятно за летене. – Муди се обърна към Стивън: – Имаш ли представа колко ще продължи търсенето?

– Може да се проточи седмици. Няма как да знам.

– Значи трябва да организираме максимален комфорт в базовия лагер. Би било добре, ако разполагахме с повече хора, но за това май има проблем, нали? – попита Муди, като погледна Лука.

– Да – отговори италианецът, – спешните срокове ни поставиха доста ограничени условия. Според договора не можем да използваме машини или моторни уреди, не трябва да вдигаме много шум и сме задължени да оставим терена във вида, в който сме го заварили, доколкото е възможно. Повярвайте ми, настоявах за още дванайсет души, но нямаше как.

– Май са се опасявали, че ще направим многолюден лагер и ще разорем всичко наоколо – отбеляза Натали.

– Отчасти, да. Но основният проблем беше времето и това, че трябваше да се съгласим да оставим тук всичко, което открием, което, както знаем, няма как да се случи. От тази гледна точка, колкото по-малко хора имаме на терен, толкова по-малко свидетели.

– Предполагам, че йорданците считат всичко, което открием на тяхна територия, за своя собственост – изтъкна Стивън.

– Да, но вече се погрижихме за това. Назначиха ни инспектор, който така и няма да се появи тук. Сигурно сега си седи вкъщи и брои новопридобитото си богатство, а когато дойде времето, ще напише доклад, че не сме открили нищо.

Шосето свърши неочаквано в Т-образно кръстовище на брега на Мъртво море. Продължиха на юг покрай многобройни хотели и комплекси. Районът беше превърнат в голям туристически център, където местни и чуждестранни туристи прииждаха на тълпи.

– Това "Мариот"ли беше? – попита Натали, когато минаваха покрай поредната голяма група постройки.

– Да. За съжаление, няма да отседнем тук. Имаме резервирани палатки и надуваеми дюшеци – поясни Муди.

Четирилентовата магистрала премина в обикновен път, който се спускаше стръмно към морето. Движението беше рехаво, а когато излязоха от туристическата зона, съвсем изчезна. Дори при увеличен на максимум климатик, чувстваха горещината, лъхаща от прозорците, и всички осъзнаха, че това са може би последните минути, които прекарват на прохлада за доста време напред.

Накрая колите спряха на прашен паркинг отстрани на пътя с няколко мизерни, боядисани в червено кабинки – тоалетни за туристите. Имаше още няколко спрели коли, но наоколо не се виждаше никой освен един побелял старец, който обслужваше паркинга.

– Стигнахме – напевно обяви Муди и изгаси мотора.

Когато отвориха вратите, изгарящата жега ги лъхна като от нажежена пещ, и всички с нежелание се измъкнаха под ослепителното слънце. Муди проведе разговор по сателитния телефон, после се обърна към Стивън:

– Хеликоптерът ще пристигне след няколко минути.

Стивън погледна устието на Уади Муджиб – прекрасен каньон, издълбан в светлите варовици, чиито стени се издигаха на стотици метри от двете страни.

– Има змии, скорпиони и отровни паяци колкото искаш, затова внимавайте да не ви ухапе нещо, от което може да умрете. Докато успеем да ви транспортираме, ще сте предали богу дух – предупреди той.

– Не се шегува – потвърди Муди. – В багажа имаме аптечка за първа помощ, но тя няма да помогне много, ако ви ухапе неподходящата гадина. Затова внимавайте къде стъпвате. Тук има достатъчно смъртоносни твари, за да ви убият сто пъти, затова не забравяйте, че не сме в центъра на Лос Анджелис.

– В Ел Ей също не е пикник – отбеляза Натали. – Явно отдавна не си бил там.

Всички се засмяха, отърсвайки се от стреса, който се бе натрупал заради безжалостния пек.

На паркинга отби йордански военен камион и от него слезе офицер. Приближи се предпазливо до групичката и се обърна към Лука като към най-възрастен. Поздрави ги с добре дошли на развален английски от името на йорданското правителство и ги увери, че колите им ще бъдат под денонощна охрана. Явно не знаеше какво друго да каже, затова Муди му благодари на арабски за вниманието и любезния жест да ги посети.

Офицерът явно остана доволен, върна се при камиона, качи се и удари по тавана, за да даде знак на шофьора да кара. Посланието беше ясно – военните ги наблюдаваха.

– Това е резерват и ако иска да влезе, човек трябва да си извади разрешително – обясни Лука. – Властите няма да издават разрешения, докато не приключим с разкопките.

Натали се приближи до Стивън и се загледа към каньона.

– Стивън, прекрасно е – възкликна тя. – Не бях виждала такава красота.

Права беше. Невероятната гледка всяваше страхопочитание. Малкият поток се беше врязвал в скалата милиони години, за да създаде този спиращ дъха спектакъл. Малцина имаха шанса да изпитат това, което те щяха да преживеят.

Романтичният момент беше прекъснат от бумтене на витла и на паркинга бавно се спусна средно голям военен хеликоптер. Всички нарамиха чантите си и се отправиха през облака прах към машината. Екипажът пое багажа, членовете на групичката се качиха и излетяха за краткия полет.

Стивън гледаше внимателно, докато летяха над каньона и завиха надясно при разклонението на реките. След около шест километра стигнаха до сухата, сравнително равна местност, която според него щеше да е подходяща за лагер. Речното корито беше постлано със сив чакъл, леко наклонено, но достатъчно широко, за да кацне хеликоптер, ако няма вятър. Можеха да разпънат палатките в периферията, за да не бъдат издухани от роторите.

Машината кацна и групичката слезе, взеха багажа си от екипажа. Товарното отделение съдържаше няколко бидона с вода, различни чували и кутии. Десет минути след приземяването хеликоптерът беше разтоварен, момчетата от екипажа им помахаха и излетяха. След като машината се скри от поглед, тишината бе оглушителна – нямаше буквално никакъв звук освен бълбукането на хилавото поточе. Дори при минимално усилие човек плувваше в пот – в безветрието жегата бе непоносима.

Стивън носеше малък термометър и когато го извади, той показваше четиридесет и два градуса. И то в единайсет и половина. Ако някой все още се съмняваше, че ще им бъде трудно, сега окончателно се убеди. Заеха се да разопаковат багажа с мудна решителност. Няколко сандъка без отличителни знаци съдържаха екипировката им за лагеруване. Бавно и целенасочено разпънаха палатките и издигнаха сглобяемите тоалетни. Муди организира района за съхраняване на храната и водата и след като се убеди, че напредват достатъчно, проведе разговор по сателитния телефон.

Четиридесет минути по-късно каньонът отново се огласи от бученето на хеликоптера, който караше останалите провизии. Имаха късмет, че все още не бе излязъл вятър и приземяването мина леко. Тримата членове на екипажа слязоха и бързо разтовариха още кашони и сандъци, които Муди и тамплиерите пренесоха в малкия лагер.

Десет минути след кацането хеликоптерът отново излетя и поне в близките три дни нямаше да го видят. Задухът обгърна групичката авантюристи като одеяло, докато гледаха как машината се издига над планинското било по посока на Аман и прекъсва последната им връзка с цивилизацията. След като си починаха няколко минути, продължиха с подготовката на лагера, за да изпреварят нощта. Оставаха още няколко часа светло и трябваше да ускорят построяването на кухнята. Хеликоптерът беше докарал малък бензинов генератор и няколко варела гориво, с чиято помощ можеха да поддържат ниска температура в няколко големи хладилни контейнера.

Не беше върхът на лукса, но вършеше работа.

Стивън се ориентира с далекомера, после извади портативния джипиес, за да засече координатите. Включи го, но нищо не се случи. Провери батериите и пак пробва. Безуспешно. След като половин час се мъчи с устройството, стана ясно, че има някаква повреда. Приключението не започваше добре. Без джипиес трябваше да засече местоположението според лагера. Стивън знаеше, че няма да се получи особено добре, но щеше да се постарае.

Вечерта настъпи, докато довършваха последните приготовления. Точно преди мръкване, когато Стивън стоеше в основата на склона и оглеждаше северната стена на каньона с бинокъл, Лука се приближи до него.

– Огромен район.

– Така е. Това се опитах да обясня в самолета. Едно е да четеш указанията на Свитъка, но на терен е съвсем друго. Мястото е безкрайно.

– Виждате ли нещо обещаващо? На мен всичко ми изглежда еднакво – измърмори италианецът, почервенял от слънцето и от физическо усилие.

– Не, но нямаме представа какво търсим. Каквото и да е обаче, то е престояло стотици, дори хиляди години, изложено на природните стихии. Затова не очаквайте да видим две колони от древен храм, стърчащи от скалата. Ако не е открито досега, причината е, че не е нищо забележително. Безброй поколения бедуини са бродили в тази долина и не са го забелязали. – Стивън вдигна термуса си и отпи глътка вода. – Няма да е лесно. Опасявам се, че ако постигнем резултат, ще е повече благодарение на късмета, отколкото на уменията ни. И на здравата работа. Ще падне сериозно копане. Започваме утре с първите слънчеви лъчи.

– Точно от това се опасявах. Добре тогава. Лека нощ, доктор Крос.

– Лека нощ. И нека да си говорим на "ти“. Наричай ме Стивън.

– Добре. Лека нощ, Стивън. И пожелай лека нощ на Натали от мен. Можеш да ме наричаш Диего – Лука се отдалечи към палатката със скована походка, уморен от предизвикателствата на деня.

35

– Там.

Стивън освободи копчето на радиостанцията и изчака Артуро, който бе високо на върха на каньона, да забие оранжево колче на стръмния склон. Нагласи лазерния далекомер и поклати глава, съзнавайки безсмислието на това, което правят, но все пак махна одобрително на другия мъж. Без джипиес се оказа по-зле, отколкото очакваше. С програмирани координати щяха да засекат много по-лесно началната позиция. Това сега бе като да търсиш игла в купа сено.

Стивън отиде при Муди и го извика настрана.

– Извикай пак хеликоптера да донесат нов джипиес. Имам координатите на лаптопа, но ми трябва устройството. В противен случай през следващите три дни ще тъпчем на едно място и само ще си хабим силите напразно.

– Ще видя какво може да се направи – обеща Муди и тръгна към палатката за сателитния телефон.

Първата нощ беше гореща, но най-големият и непредвиден проблем се оказа шумът. Или по-скоро неговата липса. Освен някое и друго минаващо животно около лагера не се чуваше нищо и много скоро Стивън установи, че трима от членовете на групичката хъркат. При това силно. С Натали се въртяха и мятаха през цялото време, слушайки среднощния концерт от тежко дишане, и почти не успяха да мигнат. Още две седмици така щяха да са истински ад.

Преди да легнат, Муди беше извадил оръжията и ги раздаде – няколко автомата М-4 и шест полуавтоматични пистолета "Колт“, калибър 45. Натали сръчно провери своя, като освободи и пак сложи предпазителя, преди да го прибере под възглавницата си. Направи същото с единия автомат и го остави до леглото. Стивън отдавна не беше стрелял – повече от двайсет години, но когато взе автомата, имаше чувството, че цял живот е държал оръжие. Предполагаше, че това не се забравя – като карането на колело.

Муди присви очи на слънцето и тръгна към полевата кухня, за да си вземе нещо за пиене. Слушаше внимателно човека, с когото говореше по телефона. Взе бутилка вода от хладилника и я допря до челото си.

– Добре. Опитай се да изпратиш още днес, без това сме за никъде. И провери дали работи. Обади ми се, когато има нещо ново.

Приближи се до Стивън с телефон в ръката.

– Ще се опитат да намерят джипиес и да го изпратят. Надявам се да са тук преди мръкване.

Двамата се спогледаха. Беше осем сутринта, а жегата вече бе нетърпима.

Стивън кимна за благодарност и отново заоглежда стените на каньона за нещо необичайно.

Този ден нямаха късмет.

* * *

Плувнали в пот, Артуро и Франсоа си почиваха до мястото, където копаеха от няколко часа. Почвата бе смесица от камъни и прах с наслоения от пясък, затова не беше прекалено трудно да се копае – стига температурата да не минаваше четиридесет градуса. Жегата страшно забавяше работата. Можеха да копаят десет-петнайсет минути, след което се налагаше да почиват поне още толкова и да възстановяват водата и солите, които губят с потенето. Бяха направили сянка от брезент и няколко кола и тя им осигуряваше известно облекчение от жестокия пек.

Брезентът изплющя от внезапен полъх откъм каньона – горещ и сух, но благодатен след почти цял ден в тежкия и неподвижен въздух. Двамата мъже се втренчиха отчаяно в последния си изкоп. Беше жалко постижение, както и да го погледнеш. Бяха успели да изкопаят дупка с площ около два квадратни метра и дълбочина метър – същата като предната, която беше на около пет метра по-натам. Освен разриването на някой и друг скорпион или змийско убежище, усилията им бяха безплодни. Каквото и да бе това, което търсеха, явно не беше тук.

Крос се включи в копането за около час, но Лука го извика и след това не дойде. И по-добре, помисли си Франсоа. Бяха постигнали бавен, но постоянен ритъм – Артуро с кирката, а той с лопатата. Един допълнителен помощник само спъваше работата им, вместо да ги улеснява. Франсоа спомена това на Крос малко преди той да си тръгне – учтиво, но искрено. Двамата тамплиери бяха тук, за да осигурят физическата сила. Докторът бе по-ценен при изучаването на терена и търсенето на възможни знаци за присъствието на това, което търсеха.

Отново излезе вятър и този път не утихна, а постепенно се усили, като донесе пясък от пустинята и вдигна в каньона прах, отчасти и от тяхното копане. След като неуспешно се опитаха да продължат работата, радиостанцията изпращя и Крос ги извика да се прибират в лагера. Работният ден беше приключил, поне за тях. Двамата мъже взеха водата и инструментите и гладни и изтощени доволно тръгнаха надолу към реката на около километър под тях.

Вятърът продължи да се усилва и когато стигнаха до лагера, вече заплашваше да събори палатките. Укрепиха кухнята и тоалетните, после се присъединиха към усилията на другите да заздравяват закрепването на палатките в каменистото речно корито. Това беше шамал – северният вятър, за който Стивън ги бе предупредил, че може да продължи цяла седмица. Обикновено не беше голям проблем, но се усилваше заради ефекта на фунията в каньона, който правеше поривите му непредвидими.

Сателитният телефон на Муди иззвъня и той изкрещя няколко кратки нареждания. След няколко минути хеликоптерът се появи иззад близкото било. Летеше бавно заради възходящото течение. Спусна се внимателно, като се тресеше от турбуленциите, и на трийсетина метра над речното корито залитна обезпокоително към стената на каньона под действието на рязък порив. Телефонът отново иззвъня. Муди запуши едното си ухо, за да намали шума от витлата, и се взря сред прашния облак, като придържаше обемистите слушалки, притиснати към другото си ухо.

– Не могат да кацнат. Опасно е. Могат да се опитат да дойдат утре или да се спуснат максимално и да ни пуснат джипиеса – изкрещя на Стивън.

– По дяволите. Добре, хайде да вземем онзи брезент. Всеки да хване един край. Така ще осигурим по-голяма площ, за да уловим устройството. – Стивън извика на Натали, която се бореше с едно колче на палатката на няколко метра от тях. – Натали! Ела да помогнеш за секунда.

Тя се приближи и той бързо ѝ обясни плана. Взеха платнището и махнаха тежките камъни, с които някой го беше затиснал, за да не отлети. Извикаха Артуро да хване четвъртия ъгъл, разпънаха брезента и се наместиха под хеликоптера, който отново се опита да се спусне. Когато машината се сниши до двайсетина метра над речното корито, страничната врата се отвори и отвътре се показа глава, после – ръка, която държеше малка картонена кутия. Човекът с кутията се обърна към пилота, за да му даде указания, и машината се премести няколко метра вляво. Пуснаха кутията и тя полетя към тях.

Друг порив промени траекторията ѝ и в този миг стана ясно, че няма да успеят да я уловят с платнището. Натали пусна своя край и хукна към реката, без да изпуска от очи предмета. Скочи като ръгбист, препъна се и падна, но хвана кутията. Омекоти удара с рамото, но кръглите, гладки речни камъни все пак я контузиха и когато се изправи победоносно и вдигна джипиеса с дясната си ръка, лявата ѝ кървеше от множество драскотини.

Стивън изтича при нея, докато хеликоптерът се издигаше, прегърна я внимателно и огледа раните.

– Добро хващане.

– Благодаря. В гимназията се мотаех все с момчетата и играех доста бейзбол. – Тя присви очи, когато Стивън докосна една от драскотините. – По-внимателно. Боли.

– Сигурен съм. Хайде да те почистим и превържем. Довечера ще ти дам допълнителна порция бира като награда за героизма.

– Няма да ти се отвори парашутът – измърмори тя.

– Разкри ме. – Стивън погледна пак ръката ѝ. – Хайде, ще те закърпя и после ще вкарам координатите в джипиеса от лаптопа. Утре би трябвало работата да потръгне повече. Трябва ли да те нося?

Натали го изгледа укорително:

– Това са само няколко драскотини, здравеняко. Но пък ако ще помогне на варварската ти завоевателска фантазия, заповядай – носи ме!

Успокоен, че тя е добре, Стивън я хвана за здравата ръка и двамата се върнаха при останалите от групата, които се мъчеха да укрепят лагера срещу виещия вятър.

* * *

Следващата сутрин започна по-добре. Шамалът все още духаше, не беше спирал цяла нощ, но около полунощ отслабна до приемливо ниво. Стивън стоеше с Артуро и Франсоа близо до върха на склона над стената на каньона с новия джипиес в ръка. Намираха се на трийсет метра от направените предния ден разкопки.

– Това е първият участък, който съм програмирал. От тук до онзи камък… – Стивън посочи с апарата. – … и надолу по онзи склон. Това е най-вероятното място. Сигурни ли сте, че нямате нужда от помощ, Артуро?

– Благодаря, но да. Нали за това сме дошли. Не се притеснявай за нас. Твоята работа ще започне, когато намерим онова, което търсим. – Артуро се усмихна. – А какво е то всъщност?

– Де да знаех. Очевидно търсим нещо закопано, създадено от човешка ръка. Може би древно ковчеже или нещо, издялано от камък. Всичко освен пръст и скала – отговори Стивън, като изрита един камък надолу.

– Заровено съкровище, а? – отбеляза Франсоа, като нарами кирката.

– Нещо такова. Ще остана при вас, ако нямате нищо против. В случай че намерим нещо, така ще спестим време за свалянето му до лагера.

– Разполагай се. Имаме сгъваеми столове при хладилната чанта и ако вятърът не се засили, платнището ще ти пази сянка.

Артуро избърса потта от челото си с кърпата, която носеше, и взе лопатата. Тримата погледнаха към слънцето, издигащо се в маранливото небе, обещавайки поредния ден на безмилостен изгарящ пек. Стивън погледна часовника си. Беше седем и половина, а вече напичаше. Той се упъти към мижавата сянка под брезента, като заобикаляше змийските дупки, с които бе осеян склонът.

След като седна, извади термометъра от джоба на късите си панталонки и го погледна. Трийсет и шест градуса, а се бе развиделило преди малко повече от час.

Очертаваше се още един мъчителен ден.

36

Хеликоптерът излетя от речното корито и членовете на групичката го изпратиха с поглед, докато се издигаше над каньона и се изгуби в далечината. След десет дни копане вече имаха установен дневен ред. Ставаха призори, започваха работния ден в седем и половина, спираха в разгара на жегата в два и се подготвяха за разкопките на другия ден, криейки се от убийственото слънце до свечеряване.

Учтивото общуване от първата седмица постепенно се беше сменило с по-дръпнати реплики – предизвикателствата на метеорологичните условия действаха изнервящо. Неизказаният натиск за резултати върху Стивън се засилваше с всеки изминал ден и на север целият склон вече бе осеян с дупки от разкопките.

Сега работеха върху последните няколко възможни места от втората група изчисления, основаващи се на теоретичната величина на стадия от 176 или 185 метра. При по-дългата величина не намериха нищо и на шестия ден се преместиха на 350 метра по-надолу в долината, като коригираха надморската височина, за да компенсират по-малката дължина на стадия. Така локализираха друг район, който, вземайки предвид статистическата грешка, щеше да им отнеме пет-шест дни. Наближаваха края и Стивън почти маниакално проверяваше и препроверяваше всяка дума от превода.

Тази сутрин, докато мереше с далекомера и гледаше с бинокъла как Артуро и Франсоа старателно изпълняват задълженията си, го осени внезапно прозрение – един от онези моменти на вдъхновение, които бяха престанали да го спохождат след смъртта на Антония. Възможно ли беше при указването на дължината да е използвана по-рядко срещана мярка за стадия, отколкото тези, които предполагаше досега? Предвид естеството на документа най-логично беше да са имали предвид италийския или с по-малка вероятност олимпийския стадий. Но дали не бяха използвали египетския? При положение че мястото се намира в Йордания, това не беше изключено, но освен това предполагаше, че реликвата е била заровена през по-древен период. Стивън бързо изчисли, че в такъв случай би трябвало да търсят с около хиляда метра на изток от първоначалното място.

Вдигна бинокъла и Натали, която до този момент работеше на лаптопа в полевата кухня, забеляза вълнението му и отиде при него.

– На разходка ли отиваме? – попита го.

– Искам да проверя нещо.

Той ѝ обясни новата си теория и двамата се качиха по долината до новото място. Стивън следеше джипиеса в движение.

– Тук е – обяви изведнъж.

Погледнаха едната страна на каньона и видяха стръмен склон, просечен от дере, водещо нагоре – малък приток, вдълбал се в скалата в течение на хилядолетия. Стивън огледа района около горния му край с бинокъла и направи бързо изчисление наум.

– В горния край на дерето ли е? – попита Натали.

– Това ми подсказва интуицията, но в Свитъка не пише така. Там се казва на север, не на североизток. Зад нас реката завива на юг. Според моите изчисления, ако вземем предвид всичко, новото място трябва да е… там.

Стивън завъртя бинокъла назад по посока на мястото, където копаеха сега. Новата точка бе на около триста метра от дупките, които бяха направили първия ден. Той насочи далекомера и фокусира. Взря се отново към новия район и заоглежда местността за нещо набиващо се на очи. Нямаше нищо забележително. Освен…

– Какво? – попита Натали, когато чу рязкото му поемане на дъх.

– Има едно възвишение, което изглежда обещаващо. Искам да огледам отблизо – отговори Стивън и закрачи по речното корито обратно към лагера, Натали бързо го догони.

– Изглеждаш оптимист. За първи път от няколко дни.

– Не искам да събуждам напразни надежди, Натали. Това си е търсене на игла в купа сено. Просто бездействието ме влудява, затова ще взема да се разходя и да огледам.

– Супер. Идвам с теб.

Стивън я погледна:

– Добре. Само се намажи със слънцезащитния крем.

Когато се върнаха в лагера, Натали се пъхна в палатката и излезе след няколко минути. Взеха по една лопата и Стивън нарами една хладилна чанта с вода. Въведе в джипиеса новите координати, които бе изчислил. Погледнаха стръмния склон на каньона.

Стивън поклати глава:

– Трябва да се качим по страничното дере, което използвахме, за да стигнем до другите разкопки. Ще използваме естествения път, който избрахме за излизане от каньона – това е най-очевидният и лесен начин да стигнем горе.

– Какво чакаме тогава?

Натали преджапа плитката рекичка и за трийсет секунди вече бе в основата на каньона. Стивън неволно отбеляза колко добре ѝ се отразява животът сред природата. С къси панталонки и зелена военна фланелка тя го привличаше като магнит дори в адската жега.

За двайсет и пет минути излязоха на най-високото място и въпреки че вървяха с умерена крачка, плувнаха в пот. Спряха да поемат дъх, след като преодоляха близо сто и двайсет метра денивелация. Стивън ритна разсеяно пръстта.

– Отдолу изглеждаше много по-лесно. Тук има едно голямо нищо – измърмори, като оглеждаше земята за някакъв знак.

– Откъде ще започнем? – попита Натали, леко задъхана.

– Да пийнем вода и да си починем няколко минути. Не искам да припаднем от изтощение. Можем да започнем… тук.

Стивън хвърли лопатата на няколко метра, остави хладилната чанта на земята и извади две бутилки.

След като утолиха жаждата си, започнаха да копаят. Първите трийсет сантиметра беше лесно. После стана по-трудно, а на първия метър вече бе невъзможно. Удариха в скала. Стивън се премести встрани и продължи изкопа, разшири го до десет метра дължина и един ширина. Натали работеше в другия край и когато пак спряха за почивка, видяха, че Артуро и Франсоа им махат от горе. Те също им помахаха и продължиха да копаят. След два часа Натали беше готова да се откаже, но изведнъж лопатата ѝ удари нещо… различно. Тя го разчегърта и видя, че е камък, но закрепен с примитивен хоросан. Опасявайки се да не е сгрешила, продължи да разчиства чакъла и пръстта, докато не се увери, че е попаднала на нещо.

– Стивън.

Той се обърна.

– Какво има?

– Кажи пак какво търсим.

– Не знам. Нещо създадено от човек – отговори той, като обърса струйките пот от лицето си.

Натали го погледна, зачервена от слънцето въпреки обилно нанесения крем против изгаряне и бейзболната шапка с козирка, която ярко се открояваше на склона по средата на нищото. Изпита внезапен и неочакван прилив на емоции – комбинация от привличане, съчувствие, възхищение и душевна болка – и изведнъж осъзна, че това, което чувства, може би е любов, за първи път в живота ѝ. Различна от любовта към баща ѝ и от влечението към предишните ѝ сексуални партньори. Това беше друго. Беше истинско.

Не сподели мислите си със Стивън. Просто се усмихна и каза:

– Мисля, че го намерих.

* * *

Час и половина по-късно Артуро и Франсоа вече бяха при тях и разчистваха пръстта. Разкриха грубо иззидана стена от средни по големина речни камъни.

– Представяте ли си как са мъкнали тези камъни дотук? – недоумяваше Натали.

– Който го е направил, е искал да е сигурен, че ще издържи така дълго време – отбеляза Стивън. – Сигурно им е била нужна цяла седмица, за да я построят, въпреки че не е толкова голяма.

Лука и Муди дойдоха от лагера с чук и железен лост, агентът от ЦРУ носеше и фенерче.

– Какво открихте? – попита Лука, задъхан от изкачването.

– Стена. Много древна, както изглежда – докладва Стивън.

– Стена ли?

– Да. Въпросът е какво има зад врата номер едно… – каза Натали.

– Какъв е планът? – попита Муди.

– За начало ще съборя стената – отговори Стивън.

Взе големия чук от Муди и фрасна зида в горната част. Камъните поддадоха, срутиха се навътре и зад тях се отвори черна дупка.

– Артуро, Франсоа, идете да донесете още вода и фотоапарат. Явно ще се забавим – нареди Лука на двамата по-млади мъже и те неохотно събраха инструментите си и тръгнаха към лагера. – Засега предпочитам това да остане само между нас – обясни тихо той. – Не знам какво ще открием, но предпочитам да не го показваме пред повече очи от необходимото.

– Твоя работа. Ти решаваш – каза Стивън и онова замахна с чука.

Камъните се разклатиха, но иначе – нищо. Той удари отново и още един камък падна. Муди се притече на помощ с лоста и го използва доста умело.

За двайсет минути разчистиха голяма част от изкуствената преграда и отзад се откри пещера – дупка във варовика, образувана преди хиляди години. Натали погледна надолу към лагера и видя Артуро и Франсоа да пълнят една торба с провизии. Обърна се и срещна погледа на Стивън.

– На кого се пада честта? – попита той.

Лука им даде знак да влизат.

– Дамите са с предимство – каза Муди, като подаде фенерчето на Натали.

Тя го взе и се поколеба, после си пое въздух и влезе в мрачната подземна кухина. Направи няколко крачки и спря, за да могат очите ѝ да се адаптират, наслаждавайки се на по-хладния, макар и застоял въздух. Стивън влезе след нея с чука, после – Муди. Лука вървеше последен. Пещерата бе изненадващо широка и дълбока, около десет метра навътре от отвора. Стените бяха от същия светъл варовик като каньона. Стивън осъзна, че очите му вече са привикнали с тъмното и вижда доста добре.

Върху примитивен пиедестал от мека скала в единия край на камерата имаше древна каменна плоча, върху която лежеше грубо изработен трънен венец. Четиримата се приближиха с трепетно очакване. Натали насочи фенерчето към надписа, издялан върху камъка. Лука издиша шумно.

– Това е… невероятно – прошепна с благоговение.

– Това ли е, което си мисля? – попита Стивън.

Лука не отговори. Стивън го погледна в очите.

– Това ли е? – настоя.

37

– Какво казва надписът? – попита Натали.

– Казва… "Бог изпрати сина Си като Божествена светлина“ – прошепна духовникът.

– Значи… това е тръненият венец от кръста, така ли? – попита Муди.

– Може би. В смисъл, при тези обстоятелствата… – Лука звучеше объркано.

– Бих казал, че е, ако съдим по надписа. Който, ако не се лъжа, е на арамейски – отбеляза Стивън.

Лука се изненада:

– Разбираш ли арамейски?

– Само няколко думи – от едни древни пергаменти, които изучавах преди години. Но ти очевидно разбираш.

– Не е необичайно сред висшия клир. Все пак Ерусалимският талмуд е на арамейски – обясни Лука.

– Не изоставате от конкуренцията, а?

– Не бих се изразил по този начин…

– Сигурен съм. Но дори аз мога да разчета думата "Йешу“. – Стивън отново се вгледа в надписа. – Означава "Исус“ – за тези, които са бягали от часовете по древни езици в гимназията.

– Прав си, разбира се.

– Какво друго пише? – попита Муди.

– Хайде, само няколко думи са, Лука – настоя Стивън.

Лука се вгледа в примитивните букви, покашля се и прошепна:

– "Аз живея във всеки от вас. Обичайте ближните си.“

– Значи… това е последното евангелие – тихо каза Муди.

Четиримата се втренчиха със страхопочитание в плочата.

Натали наруши мълчанието:

– Стивън, ела! – Беше отишла в дъното на пещерата.

– Какво има? – тихо попита той.

– Друга стена.

Стивън погледна към мястото, което тя осветяваше с фенера. Там имаше друга преграда, иззидана със същите камъни и хоросан като тази, която току-що бяха разбили. Стивън се спогледа с Муди и кимна. Вдигна чука и замахна странично към мястото, където стената опираше в скалата. Чукът отскочи и се разлетяха отломки, но звукът беше от нещо кухо. Удари още веднъж и камъкът леко поддаде.

С Муди започнаха да се редуват да рушат преградата и след още четвърт час повечето камъни бяха струпани на купчина. Шумът от ударите бе оглушителен, но никой не искаше да излезе от пещерата. Сякаш бяха пуснали корени. Дори когато прахта се уталожи след последния удар, никой не се приближи до новия отвор. След кратко колебание Натали отиде при Стивън с фенерчето и го хвана за ръката. Той насочи светлината към дълбините на пещерата и видя няколко предмета, подредени край варовиковата стена: груба кожена торба, чифт износени сандали, очукано копие.

Двамата влязоха плахо в нишата и светлината зашари из вътрешността ѝ, докато спря върху нещо с формата на човек. На земята лежеше проснат по гръб скелет. обърнал празни очни орбити към тавана и покрит с останки от изгнил тънък плат. Четиримата стояха като вкаменени.

Муди първи наруши мълчанието:

– Става зловещо. Аз се махам. Лука, пусни ме да мина. Имам нужда от чист въздух – заяви той и тръгна към изхода на пещерата.

– Това няма да стане – каза италианецът и го фрасна в тила с тежкия си стоманен пистолет.

Муди се свлече безжизнен, главата му издумка на земята. Под черепа му се образува локвичка кръв.

Стивън бавно се дръпна до стената, като издърпа и Натали със себе си. Лука насочи пистолета към тях.

– Не мърдайте.

Натали гледаше с широко отворени от ужас и изненада очи. Стивън зададе очевидния въпрос:

– Защо?

Лука въздъхна – звук на изтощение и безсилие.

– Има ли значение?

– За мен има.

Италианецът се подвоуми, сякаш водеше вътрешна борба, после заговори тихо и монотонно:

– Църквата е единственото семейство, което съм имал. Дал съм ѝ целия си живот. И въпреки това с очите си станах свидетел как губи значението си, въпреки че защитавах честта ѝ и се борих за добрата кауза. От самото начало знаех, че каквото и да намерим тук, ще бъде скрито, докато група уплашени старци обсъждат възможните последствия и значението му за собствената им власт. В крайна сметка ще се окаже, че всичките ми усилия са били в служба на една отмираща институция, твърде страхлива, за да направи това, което трябва. – Махна със свободната си ръка. – Това тук ще остане скрито, докато църковните власти обсъждат дали светът трябва да узнае истината. Това не ме огорчава, с възрастта станах прагматик. Аз съм таен воин от тайна секта на Църквата, която се бои да предприеме смели действия, за да възвърне жизнеността си. И сигурно ми е омръзнало да гледам отстрани и да водя аскетично съществуване, посветено на една от най-богатите институции на планетата.

– Определено звучиш огорчен – отбеляза Натали.

– Не, не съм. Просто, когато Свитъкът изчезна, осъзнах, че Църквата ще направи много повече и ще действа много по-решително, за да защити интересите си, отколкото някога би сторила, за да възвърне водещата роля, която е имала в цивилизования свят. Другите религии дръзко набират нови последователи и разширяват влиянието си. Но аз съм част от една остаряла система, която се страхува от собствената си сянка. Каквото и да представляваше Божествената светлина, знаех, че ще си остане скрита. Сега, когато видях истината, съм още по-уверен, че постъпвам правилно.

Стивън поклати глава:

– Правилно? Ти луд ли си? Имаш ли идея колко грешно е това, което правиш? Чий скелет, между другото, мислиш, че е това с трънения венец като главна атракция в преддверието? Това е историческо събитие!

– Ах, този младежки плам. Почти си спомням как беше. Да, това е историческо събитие – събитие, което Църквата никога няма да огласи пред света. Имаш ли представа какво ще се случи с легендите и репутацията ѝ, ако тялото на Исус бъде намерено? Това би обърнало Църквата с главата надолу. Милиони ще бъдат сломени. Това би означавало, че Божият син, обявен за такъв от оспорвания вот на римски кардинали, е бил обикновен човек – човек, който очевидно не е възкръснал три дни след смъртта си и не се е възнесъл в небето – заяви Лука, като се ослуша, сякаш дочу далечен шум.

Стивън стисна успокоително ръката на Натали. Трябваше да накара Лука да продължава да говори и да дебне удобен момент.

– О, я стига! Мисля, че повечето християни съзнават, че Библията има алегорично значение и не трябва да се приема буквално. Дори папата го е казал. Мисля, че жестоко грешиш. Мисля, че откриването на тялото на Христос заедно с последните му думи ще възроди вярата и ще даде нова сила на Църквата. Би било един вид доказателство. А последните думи на Исус… трябва да признаеш, че са силни – изтъкна Стивън.

– Не отричам това. Всъщност току-що много точно изказа мислите ми. Проблемът обаче е там, че знам как работят в Рим, и категорично мога да ти кажа, че ще минат десетилетия, ако не и векове, докато откритието ни бъде обявено. Църквата е корпорация – бизнес. Тя продава вяра. Но пазарът не е толкова голям, колкото е бил в миналото. Науката се намеси в търговията с вяра и взе своя пазарен дял. И като всяка голяма компания, чиито сделки намаляват, Църквата или трябва да се преустрои и обнови, или да се барикадира и да брани монопола си. И те уверявам, че има по-голям интерес да пази това, което има, отколкото да прокарва нов път. Дори думите на тази плоча могат да причинят сътресение – ако Бог е във всеки от нас, за какво ни е да храним банда облечени в расо официални лица, служещи като говорители на небето? Разбираш ли какво имам предвид? – Лука избърса чело с опакото на свободната си ръка. – Съгласен съм, че това е уникална находка и трябва да бъде огласена пред целия свят, но съм също толкова сигурен, че за да запази мястото си в бизнеса на вярата, Църквата трябва да я задържи в тайна. Тъжно е и е грешно, иска ми се да не съм прав, но съм.

– Добре. Да приемем, че си прав. Но защо… това? – попита Натали.

– Защото виждам истинската същност на Църквата. Тя е огромен, свръхбогат мастодонт, който се интересува само от пари и власт и няма нищо общо с вярата и разпространението на Божието слово. В интерес на истината тя е такава почти от самото си възникване. Знаете ли, че още през първите векове от съществуването ѝ са започнали оплаквания, че свещениците били най-богатите хора в градовете, където живеели? Религията се основавала на идеята за спасител, който е жертвал всичко, живял е в нищета и е отричал материалната собственост. И въпреки това нейните водачи, епископите, живеели в охолство, докато съдели простосмъртните. Ако се върнем в наши дни, виждаме институция, която се основава на принципите на аскетизъм и състрадание, която е успяла да се превърне в най-богатата съществуваща организация. Това не ви ли изглежда малко странно? Божественият бизнес да е толкова печеливш, а безброй поколения през вековете да живеят и умират в нищета? Лицемерието е смайващо. Знам го. Нали и аз съм част от него.

Лука размаха пистолета и Натали и Стивън потръпнаха. Той продължи с по-висок глас:

– Питате защо? Защо? Сега ще ви кажа. Вече знам какъв ще е изходът от това приключение. Тайните ще си останат тайни и нищо няма да се промени. Богатите ще стават по-богати. Бедните ще си останат бедни и потиснати. Замислих се, че не знам още колко време ми остава на този свят. Затова защо да не постъпя така, както винаги е постъпвала Църквата? Защо да не помисля за моите нужди и да не спечеля нещо за себе си? Откакто съм се родил, живея в бедност, на крачка от богатите дворци, докато религията, на която съм посветил душата си, обслужва интересите на алчните си служители. Защо да не се облагодетелствам, както винаги е правила Църквата? Бях глупав и наивен. Но вече край. Стига празни приказки.

Лука погледна часовника си. Останаха неподвижно няколко минути, които им се сториха векове. Стивън се опита да се примъкне по-близо до стената, но италианецът го погледна и поклати глава. Нищо нямаше да му помогне, помещението бе твърде тясно.

– Нека поне да погледна Робърт – каза Стивън след още няколко минути. – Все още е в безсъзнание.

– Не. Стой където си и не мърдай.

– Но той има нужда от помощ – възрази Натали.

– Бог ще му помогне, ако наистина има нужда.

След още известно време Стивън се опита пак да подмами италианеца, беше сигурен, че ще успее да го разколебае:

– Струва ми се, че бъркаш глупостта с честността. Не беше ли ти този, който ме попита дали вярвам в Бог? Дали правя разлика между добро и зло? Какво беше това? Театър?

– Не. Не беше театър. Трябваше да задам въпроса по друг начин. Не става дума за добро и зло. Добрите хора правят лоши неща и злите хора правят добрини. Хитлер е обичал кучето си. Не е толкова просто. Не става дума за борбата на доброто срещу злото. Става дума за противопоставянето на богати срещу бедни, на управляващи срещу потиснати. Църквата го знае. Разбира, че с пари и власт можеш да влияеш на събитията, да контролираш случващото се. Можеш да издигаш и сваляш крале, да градиш и сриваш империи. Слабите не получават нищо освен един студен, плитък гроб, а децата им прекарват живота си в слугуване. Бедните нямат власт. Богатите и властимащите им създават илюзия за свобода и власт, за да се държат добре и да не създават проблеми. Привилегированите организират избори, в които всички кандидати са техни марионетки. Позволяват избор само между купените от тях кандидати. Ако искаш да правиш добро или да имаш власт в реалния свят, трябва да имаш пари. Това научих от цял живот наблюдение на Църквата.

Натали се намръщи:

– Това е опорочаване на една идея от хората. Как можеш да стоиш тук, на няколко крачки от тялото на Спасителя, и да бъркаш злоупотребата с власт и вярата в християнството? Как няма да те измъчва съвестта?

– Това е мой проблем, не твой. С всичката си власт и с парите си тази организация ще решава дали това тук ще остане в тайна или не. И ви казвам, че ще предпочете да го запази в тайна. Аз няма да мога да повлияя на решението ѝ. Нито пък вие. Ако приемете, че съм прав, единственият въпрос, който остава, е дали да спечелим пари от това или не. Мисля, че в това отношение доктор Франк е абсолютно прав. Да не мислите, че той иска да контролира Църквата? За какво мислите, че е всичко това? Да не смятате, че иска тези тленни останки за себе си? Глупости. Той иска това, което искат всички. Но видя възможност да се възползва, като просто направи така, че да се случи нещо, което и Църквата иска. Така всички печелят. Църквата ще запази тайните си. Франк ще натрупа огромно богатство. Църквата ще му плати, за да се скрие, и няма да се пазари за сумата. Цифрата няма значение. Защото това е бездънна яма с пари. Всички ще спечелят освен мен. Отне ми известно време, за да си дам сметка, че мога да изпълня задачата, която Църквата ми възложи, и в същото време да се обогатя.

– Значи всичко това е за пари, така ли? – възмутено възкликна Стивън.

– А кое не е? – чу се глас от входа на пещерата и пред тях изникнаха два силуета.

38

Морбиъс Франк влезе в пещерата, като бършеше мъртвешки бледото си лице с копринена кърпичка. Широкополата му шапка беше небрежно килната назад, с което приличаше на смъртта, излязла на сафари. Държеше пистолет "Глок 17"с дълъг заглушител, зловещо насочен към тях. Сиа Амиери стоеше до него, близо до подиума с трънения венец, и на фона на огромното му туловище господарят му приличаше на джудже. Франк бързо огледа обстановката, после се взря по-внимателно във венеца и в плочата под него. Направи крачка натам, но спря, сякаш се боеше да я докосне. Погледна надписа и кимна:

– Аха… значи легендите са верни. Наистина съществува. Но както в много други случаи, действителността много се различава от приказките. Оказва се, че са само няколко думи – измърмори, сякаш сам на себе си.

– Кой, по дяволите, сте вие? – попита Натали почти със страх, защото предугаждаше отговор.

Франк я огледа изпитателно.

– Леле, какво очарователно цвете си била, красавице. Нека да се представя. Аз съм доктор Морбиъс Франк. А това е моят сътрудник господин Амиери. Приятно ми е най-сетне да се запознаем лично. Чувал съм много за теб, но на живо си още по-прекрасна. Как само ни разиграваше последните дни.

– Значи ти си мръсникът, който уби баща ми!

– Тц-тц, мило дете. Какво държание, какви приказки! Смъртта на баща ти беше един неприятен инцидент. Ако се беше вслушал в гласа на разума, както приятелят ми Диего Лука, сигурно и той щеше да е с нас, и то много по-богат.

– Не е искал да ти даде Свитъка, затова си го убил – изръмжа тя.

– Баща ти беше глупак. Глупак и идеалист. Смяташе, че Свитъкът трябва да остане скрит за вечни времена. Ако се беше вслушал в здравия разум, щеше да разбере, че и аз искам това – само че срещу подходяща цена. А за Църквата няма прекалено висока цена. Следователно и двамата сме целели един и същи резултат. Той просто не ме слушаше. Жалко. Беше симпатичен и интелигентен човек, но с един фатален глупав недостатък… не като нашия сръчен герой тук. Доктор Стивън Крос, нали? – каза Франк, като насочи вниманието си към Стивън.

– Колко ще получиш за това? – обърна се криптологът към Лука, без да обръща внимание на Франк.

– Повече от достатъчно – отговори духовникът.

– О, не бъди срамежлив, приятелю – намеси се пак Франк. – Не искаме хората да си помислят, че се продаваш евтино. Това е последното, което може да се каже за теб. Сумата е сто милиона долара, младежо. Като благодарност за дългогодишната служба.

Стивън подсвирна:

– Толкова ли струва една душа в наши дни? И аз отдавна щях да продам своята, ако знаех, че има кой да ми даде толкова пари.

Франк се засмя, искрено развеселен:

– Добре казано. Явно си голям чаровник! Но сумата няма значение. Парите са само символ, както и повечето други неща. Както и този скромен венец. Но въпреки това мнозина биха убили за него и за няколкото прости думи на плочата. Заради мъжа, чийто скелет лежи на този студен каменен под, са се водили войни – за да се защити вярата и честта на църквата. В крайна сметка всичко е символ. Сто милиона са достойно възнаграждение за човек, който е имал куража да помогне за осъществяването на този план. – Думите му бяха наситени със самодоволство.

– Защо си мисля, че сумата би трябвало да е много по-голяма? – попита Стивън.

– О, прочете ми мислите. Много прозорливо. Да, вече съм в по-силна позиция, затова са необходими повече пари за осигуряване на съдействието ми. Много повече пари. В крайна сметка и те са само символ. Макар че не бих казал, че няма разлика, защото очевидно има. Сумата, която искам, е сто пъти повече, но Църквата пак ще я извади с лекота от бездънната си каса. Не съм алчен. Бих могъл да поискам повече. – Франк сви рамене. – Старая се все пак да съм разумен.

– Но защо? Нали вече си богат? Нали си милиардер? Защо го правиш? – попита Натали.

– Заради това тук. Защото мога. Защото когато има един милиард, човек иска десет. А който има десет, иска сто. Но всяко нещо по реда си. Не може всичко да стане за един ден. Аз съм търпелив. – Усмивката на Франк беше смразяваща.

Лука се прокашля и се намеси:

– Ще държите ли под око тия двамата? Искам да разгледам по-внимателно… останките. Това е шанс, който получаваш веднъж в живота.

– Разбира се, приятелю, разбира се. Разглеждай ги колкото искаш. Изобщо не бързам да се връщам на това ужасно слънце. – Франк небрежно размаха пистолета. – Леле, голямо геройство беше да издържите в тази адска пещ толкова дни. Аз лично бях отседнал в един скъп частен курорт на Мъртво море и през цялото време се лекувах и си почивах. Не бих издържал на палатка в този пек, уверявам ви. Макар че колегата ми Сиа Амиери е свикнал с този климат – добави, като кимна към мъжагата.

– Той е доста приказлив, а? – отбеляза Стивън.

– Да, голям бърборко, както забелязахте – Франк кимна на Амиери, който се приближи към нишата със скелета, като изгледа равнодушно тялото на Муди. – Амиери е човек с рядък талант и апетити, доктор Крос. Сигурен съм, че Натали ще се убеди в това преди изтичането на деня. Но той не е виновен. Той е жертва на обществото. – Франк се изкиска. – Всеки от нас си носи кръста.

Лука влезе в криптата и се приближи до скелета, като насочи пистолета към Стивън и Натали. С периферното си зрение Стивън забеляза някакво помръдване в тъмните дълбини. В пещерата светлината бе толкова оскъдна, че беше трудно да кажеш кое е истинско и кое – плод на въображението.

Лука протегна ръка към скелета и Стивън видя сълзи в очите му. Въпреки всичките си недостатъци и слабости, италианецът бе искрено вярващ и това беше най-важният момент в живота му. Той посегна плахо и докосна гръдния кош, където няколко ребра бяха счупени от римско копие – може би същото, което бе облегнато наблизо на стената.

От костите се чу съскане и нещо кафяво се стрелна като мълния от гръдната кост към китката на Лука. Италианецът изкрещя и изпусна пистолета. За секунда всички застинаха като вцепенени, после в пещерата настъпи хаос. Натали се хвърли към пистолета и Амиери скочи към нея. В следващия миг на лицето му се изписа удивление, когато древното копие, което Стивън бе грабнал, се заби в гърдите му. Мъжагата залитна назад към Франк като на забавен каданс, със стърчащ от тялото му дървен кол и изскимтя като куче. Милиардерът погледна равнодушно смъртоносната му рана и стреля веднъж в главата му, слагайки край на агонията.

Туловището на Амиери се стовари на земята и така освободи чиста линия за стрелба между Франк и Натали. Тя приклекна и стреля, куршумът се заби в гърдите на Франк, хвърляйки пръски кръв. Франк стреля в същия миг и я улучи в корема. Тя падна тежко и изпусна оръжието, Стивън бавно вдигна ръце и отстъпи няколко крачки към скелета. Една жилеста кафява змия пропълзя от гръдния кош към черепа, влезе през едната очна орбита, излезе през другата и после се оттегли към дъното на пещерата.

Франк се хвана за гърдите с лявата ръка, но още държеше пистолета стабилно с дясната.

– Кучка! Улучи ме! За щастие, раната е повърхностна, ако съдя по болката. Куршумът е одраскал някое ребро. Май си загубила уменията от времето в Бюрото. Преди пет години сигурно щеше да ме пратиш на оня свят. Е, така е. Късмет. – Присви очи и се вгледа в Натали, която се гърчеше от болка на земята. – Доколкото са ми казвали, раните в корема са най-тежки – може да се мъчиш с часове, и са изключително болезнени. А тук, в Божията земя, няма как да те спасят, както съм сигурен, че младият Стивън вече е разбрал. Ако съдя по погледа му, явно си спечелила и сърцето, не само страстта му. Затова за мен ще бъде голямо удоволствие да знам, че последното, което ще види, преди да умре, ще бъде как ти умираш бавно и в неописуеми мъки. – Франк премести погледа си към Стивън. – Приятно ми беше да се запознаем, доктор Крос. Жалко, че не можахме да кръстосаме шпаги на по-цивилизовано място. Но човек трябва да играе с картите, които му е раздала съдбата, нали?

Вдигна пистолета с няколко сантиметра и се прицели.

Стивън бързо погледна към пода, но не видя пистолета на Лука. Знаеше, че Франк се кани да стреля, и мозъкът му заработи трескаво, търсейки изход. Нямаше къде да се скрие, нямаше зад какво да залегне. Приближи се до Натали, която го гледаше с насълзени от болка очи, и погледите им се срещнаха. Сърцето му се сви. Ако това беше последният му миг, така да бъде. Той посегна и докосна главата ѝ с трепереща ръка.

– Съжалявам, ангелче.

Стивън се съсредоточи и напрегна мускули за последния самоубийствен спринт срещу бъдещия си палач, макар да знаеше, че ще бъде напразно.

Трябваше да го направи, ако ще и само заради Натали.

39

Когато изстрелът проехтя, Стивън не усети болка и това го изненада. Ясно чу изпукването на оръжието през заглушителя, въпреки че ушите му все още звънтяха от гърмежа, който беше произвела Натали. Но болка нямаше. Зачака да му се завие свят или да види светлина в края на дългия тъмен тунел, но нищо такова не последва. След секунда забеляза пред себе си движение. Франк, с огромно червено петно на гърдите, се свлече бавно на земята, първо на колене, после настрани, отпуснал безжизнено ръката, с която стискаше пистолета.

Светлината на входа на пещерата се закри от човешки силует и някой влезе с насочено напред оръжие. Новодошлият подритна Франк, после се приближи до Амиери и направи същото. След като се увери, че и двамата са мъртви, свали пистолета и се обърна към Стивън:

– Доктор Крос, аз съм приятел. Няма от какво да се боите.

– Кой сте вие? – попита Стивън, като примигна удивено.

– Полковник Гейбриъл Синт. Хайде да изнесем бързо приятеля ви и момичето, преди да е загубила прекалено много кръв. Имам сателитен телефон и мога да повикам хеликоптер за по-малко от десет минути. Имаме един, който чака наблизо. Ако побързаме, до половин час ще я закараме в Аман, което означава, че с малко късмет, има голям шанс да оцелее. Вземете я и я изнесете на входа на пещерата, после измъкнете приятеля си Муди. Аз ще се обадя.

Синт отново излезе на слънце и Стивън забеляза, че е целият в пот и задъхан, сякаш е тичал. Полковникът извади сателитния телефон от раницата, която бе оставил отстрани на входа, и проведе тих разговор за няколко секунди. Затвори и пак се обърна към Стивън:

– Моите поздравления. Направихте откритието на хилядолетието.

– Кой сте вие? – повтори Стивън.

– Вече ви казах, Гейбриъл Синт. Работя за една група в Църквата, конкурентна на този подлец. – Той махна към Лука, който се гърчеше в агония по-навътре в пещерата. – Опасявам се, че за него няма шанс. Виждал съм такива ухапвания. Ужасен начин да умреш. Няма противоотрова. В Израел всяка година губим по няколко души по този начин. Усойниците имат печална слава.

– За Църквата ли работите? Като носите пистолети със заглушител и убивате като професионалист? – скептично измърмори Стивън, като вдигна внимателно Натали и я изнесе до входа.

– Приемете, че съм от оперативното крило. Мокри поръчки, контраразузнаване.

– Аха, Орденът?

– Умен човек сте. Но колко информация мислите, че е здравословно да знаете? Приемете ме просто като човека, който ще спаси вас и приятелката ви и ще уреди нещата така, че да не прекарате остатъка от живота си в йордански затвор. Сигурно си давате сметка, че властите няма да са много доволни, ако разберат, че сте имали автоматично оръжие и сте били въоръжени до зъби.

– Откъде се появихте?

– Наблюдавах ги и трябваше да изчакам да влязат в пещерата, преди да се кача. Голямо тичане падна, между другото. Започвам сериозно да се замислям за спиране на цигарите – отбеляза Синт, все още задъхан. Бръкна в джобчето на камулажната си риза, извади кутия цигари и лапна една.

– При нормални обстоятелства би отнело най-малко двайсет минути.

– Взех го за по-малко от десет. Все пак имах мотивация. Не знаех колко време имам, преди да ви убие. Но предположих, че надут глупак като него няма да устои на изкушението да се поперчи и ще му трябват няколко минути, докато осмисли значението на това, което ще намерите в пещерата. – Синт запали цигарата със златна запалка "Картие“. – Днес е щастливият ви ден. Надявам се късметът да остане с вас и след като стигнете в болницата. Тръгнем ли, ще се обадя да подготвят всичко, за да я спасят. Дайте да видя какво е състоянието ѝ.

Синт се приближи до Натали. Стивън се дръпна – полковникът вонеше на пот и цигари. Синт вдигна ръката на Натали от корема ѝ, огледа раната, после пак внимателно върна дланта ѝ отгоре.

– Раната е в долната част на корема. По-добре е, отколкото в горната, но положението не е розово. Ако бях религиозен, на ваше място щях да се помоля – посъветва той Стивън, като издиша облак дим към слънцето.

– Не сте религиозен и въпреки това работите за Църквата, така ли?

– Неведоми са пътищата Божии, нали? Всеки има своята роля в света и така нататък. Радвайте се, че Църквата от време на време цапа ръцете си с такива като мен. Хайде сега върнете се да изнесете приятеля си. Изглежда, че има доста сериозна рана на главата. Изгубил е много кръв.

– Лука го удари с пистолет.

– Наистина ли? Доста як за духовник е нашият Лука. Жалко, че след няколко минути няма да е между живите.

Стивън поклати глава, за да избистри мислите си.

– Как са разбрали? – попита.

– Безжичен предавател. Предполагам, че Лука е натиснал паник бутона, когато сте открили пещерата. Трябваше им известно време да се качат по реката. Оня великан, когото сте убили с копието, е главната горила на Франк. Лагеруваше на двеста-триста метра надолу по реката. Разполагаше с всички възможни разрешителни. Явно Франк има свои хора при йорданските власти. Амиери хукна като заек, когато получи сигнала, и уби двамата ви работници в лагера. После Франк довтаса с хеликоптер. Сигурно не сте го чули вътре в пещерата.

– Мисля, че Лука го чу. Но сте прав. Тук акустиката лъже.

– Това е единственото, което ви спасява от йорданската армия, иначе отдавна да са тук. Изстрелът почти не се чу отвън. Ако бяхте стреляли на открито, щяхте да привлечете кавалерията и тогава щеше да се наложи много да обяснявате. Гърмежът със сигурност би проехтял надолу по каньона и щяха да са длъжни да проверят какво става. Още едно нещо, за което късметът е на ваша страна. – Синт се върна в пещерата, за момент разгледа трънения венец и плочата, после отиде при скелета. – Между другото, това този ли е, за когото си мисля?

– Да.

– В Църквата ще полудеят, нали?

– Вероятно. Имам чувството, че в това отношение Лука беше прав. Няма да допуснат това нещо да се разчуе.

– Е, да. Пука ли ви? – попита Синт, като се вгледа в лицето на Стивън.

– Не особено.

Обърнаха се към входа на пещерата и след няколко минути чуха далечното бръмчене на голям хеликоптер.

– Ще ги накарам да вдигнат двамата ранени на носилки. Вас ще ви издърпаме със сбруя. Някакъв проблем? – попита Синт.

– Няма проблем. Само ѝ помогнете.

Натали беше припаднала от болка и сега поне не страдаше.

Синт отново излезе на слънце и Стивън изчака вътре да го извикат. Погледна за последно скелета, после вдигна Натали и излезе в изгарящата жега.

* * *

Изкараха Натали от операционната след четири часа и половина. Хирургът вървеше след количката ѝ и се приближи до Стивън, който седеше в коридора и нервно въртеше в ръце кутия безалкохолно.

– Как е тя? – попита Стивън, като скочи на крака.

Лекарят свали маската си и стисна устни.

– Най-голямата опасност сега е сепсисът. Извадих куршума и заших раните, но в такива случаи всичко е възможно. Прогнозата е предпазлива, но положителна. Ако през следващите четиридесет и осем часа няма усложнения, мисля, че опасността е преминала, но ще се наложи да остане на легло няколко седмици.

– Кога ще дойде в съзнание?

– След около час. Много ще я боли, затова през първите седемдесет и два часа ще ѝ преливаме морфин. Ще бъде много отпаднала и замаяна.

Стивън стисна ръката на хирурга.

– Благодаря, че я спасихте.

– Това ми е работата.

– Говорите английски отлично, доктор…

– Фарук. Учил съм в университета "Пен“.

* * *

Стаята бе изпълнена с характерната миризма на белина – очаквано допълнение към тръбичките за вентилиране, кардиографския монитор до главата на Натали и системата за кръвопреливане. Осветлението беше слабо, специално нагласено така, че пациентката да си почива. Влезе една сестра и погледна показанията на мониторите. След като направи нещо със системата, погледна Стивън, усмихна се учтиво и излезе.

Натали отвори очи и затърси Стивън с разширени от обезболяващите зеници, неспособни да фокусират. Облиза пресъхналите си устни и дрезгаво прошепна:

– Привет, страннико!

Стивън се усмихна и стисна ръката ѝ.

– Готова си на всичко, за да ти обърнат внимание, а?

– Вече би трябвало да си го забелязал. Знаеше ли, че от куршум боли?

– Спомням си, че не е особено приятно. Но лекарят каза, че скоро ще бъдеш добре.

– Надявам се да съм по-добре от добре.

– Всъщност каза, че ще бъдеш супер, но не звучеше убедително. Реших да го давам по-скромно.

– Не съм забелязала да си особено скромен – промълви тя леко унесено.

На вратата се почука и влезе Муди, с бинтована глава и подути очи.

– Кой е пуснал мумията? – изхриптя Натали.

– Трябваше да видиш другия мръсник.

– Приличаш на енот – отбеляза тя, после затвори очи и заспа.

Стивън пусна неподвижната ѝ ръка и се оттегли към вратата, като даде знак с глава на Муди да излязат в коридора.

– Как си? – попита го.

– Като премазан от танк. А ти?

– Отлично. Няма по-добър лек срещу скуката от един добър пердах. – Стивън погледна превръзката на Муди. – Какви са шансовете да намерим хеликоптер, който да ни закара на мястото на разкопките довечера?

– Нулеви. Случиха се твърде много неща. Откакто съм излязъл от спешното, се мъча да залича следите. Изпратих двама души да разкарат труповете и да се погрижат нищо да не се разбере, а новият ти приятел от Църквата има цял екип на място, за да разчисти района. С общи усилия мисля, че ще те прикрием добре. Защо? Какво искаш?

– Лаптопа. Някои други неща, дрехи, документи… обичайното.

– Утре сутрин още ще са там. Искаш ли да уредя хеликоптер за седем?

– Надявах се да го кажеш. Ще преспя в стаята на Натали, обещаха да донесат походно легло. Можеш ли да ме вземеш оттук?

– Разбира се. – Муди замълча за момент и погледна Стивън в очите. – Грижи се за нея. Тя е една на милион. Може да ми е кофти, че не съм на твое място, но ако е щастлива, ми стига. Късметлия си.

– Знам. И ще се грижа за нея. Можеш да си сигурен

40

На другата сутрин речното корито беше неузнаваемо. Палатките бяха прибрани, кухнята и тоалетните – разглобени и опаковани и всичко бе готово за отпътуване. Саковете на Стивън, Натали и Муди бяха подредени на една страна и хората на агента от ЦРУ се мотаеха наоколо, като се опитваха да не се пречкат във вече смазващата жега.

Ето нещо, което няма да ми липсва, помисли си Стивън, докато хеликоптерът се приземяваше. Муди дръпна вратата, за да я отвори, и двамата скочиха на земята, още преди витлата да спрат да се въртят.

– Виждаш ли? Всичко е под контрол. Имам известен опит с тези неща – каза Муди, докато отиваха към чантите.

Стивън коленичи и набързо прегледа нещата си: компютър, паспорти, портфейли и пари. Извади бинокъла и огледа северния склон на каньона, търсейки пещерата. На мястото имаше прясно натрупана пръст и пясък.

– Моите хора казаха, че снощи Синт е изпратил екип с акумулаторни прожектори и взривове – обясни Муди. – Заличили са всички следи и са срутили пещерата, за да не личи, че там е имало нещо. Признавам, че действат доста експедитивно. Ако не знаеш какво се е случило вчера, няма да забележиш нищо. А до утре или вдругиден слънцето и пясъкът ще са си свършили работата и няма да има никаква следа.

– Нямаш ли усещането, че и преди е правил такива неща? – попита Стивън.

Обърна се и забеляза, че Муди гледа нещо зад него. Синт се приближаваше откъм дерето. Когато дойде при тях, стисна ръцете и на двамата.

Муди заговори първи:

– Май ви дължим благодарности, че спасихте живота на всички ни, включително моя.

– Няма защо. Радвам се, че помогнах. Жалко, че този неприятен инцидент изобщо се случи. – Погледна агента от ЦРУ безизразно. – Или не се е случил.

– Да. Нищо не сме чули. Животът продължава.

– Може ли да остана за малко насаме с доктор Крос? – попита полковникът.

Без да дочака отговор, хвана Стивън леко за ръката и го отведе настрани. Наведе се и прошепна:

– Шефовете ми искат да поговорят с вас. Имат нужда от някои уверения. Лука много превиши правомощията си и искам да знам какво сте се споразумели, за да уредя нещата.

– Точно от това се опасявах. – Стивън му разказа за записа и за писмата с подписа на папата.

– Кога можете да се върнете в Рим? Или казано по друг начин, самолетът е на разположение, кога ще сте в състояние да пътувате с младата дама?

– Тя ще се възстанови до седмица, но аз мога да замина още утре, ако искате. При условие, че ще ми осигурите полет за връщане и още един за двамата след седмица.

– Смятайте го за уредено.

Стивън отново погледна към мястото, където се бе намирала пещерата.

– Как разбрахте за Лука и кога?

– Знаех от доста време. Дадохме си сметка, че това е дело на вътрешен човек, разполагащ с повече информация от един обикновен послушник, дори той да е от Ордена и да знае поне някои от тайните му. Подозирахме всички, докато не открихме правилния човек. Все пак мисля, че се е свързал с Франк чак накрая.

Стивън поклати глава:

– Много жалко. И за малко да им се размине. – Замълча за момент. – Предполагам, че сега работата ви се увеличава, като трябва да пазите и тази тайна. Малко по-трудно е от охраняването на Свитъка.

– Сигурно се досещате, че това е основната причина за срещата ни утре – потвърди Синт.

– Да, досетих се. Значи на летището в осем.

– И не закъснявайте.

Стивън се върна при Муди, взеха багажа и се качиха в хеликоптера. След няколко минути излетяха и се понесоха към Аман. Стивън усети убождане в бедрото, бръкна в джоба си и извади острия предмет. Тогава си спомни.

– Муди, ще те помоля за една услуга и да се закълнеш, че ще я запазиш в абсолютна тайна.

* * *

Стивън седеше търпеливо в красиво декорираната стая във Ватикана. В помещението цареше атмосфера на тихо благоговение и дори мъжът, който му донесе чаша кафе, изглеждаше изключително официален и благороден. Стивън огледа картините върху украсените със скъпоценни камъни и орнаменти стени и прецени, че три от тях са достатъчни за финансиране на армията на някоя по-малка държава за цяла година.

Една врата в другия край на стаята се отвори и влезе дребен белокос мъж, облечен със скромно бяло расо. Приближи се до Стивън, който се изправи, и му даде знак да седне.

– Мисля, че имаме да обсъдим някои неща – отбеляза старецът на английски със силен акцент.

– Така изглежда. Днес вече говорих с един от хората ви, описах му положението и той ме посъветва да говоря направо с вас, Ваше Светейшество.

– Запознат съм с ролята ви в събитията от миналата седмица и преди всичко искам да кажа, че извършихте огромен подвиг. Даже няколко. Трябва да сте изключително горд със себе си. А аз обикновено не съм щедър на похвали.

– Благодаря.

– И така, пуснете ми пак този запис.

Стивън натисна копчето на MP3 плейъра и в стаята прозвуча гласът на Диего Лука. Когато разговорът свърши, той го спря и отпи глътка кафе.

– Хубаво кафе, нали?

– Да, много хубаво.

– И така би трябвало да бъде. Тази работа трябва да си има и предимства.

Стивън не коментира.

– Добре, доктор Крос. Кажете ми какво искате.

– Искам това, което ми беше обещано в разговора от записа. Вече получих парите и паспортите, така че тази част е изпълнена. Но остават писмата… и достъпът до архива.

– Казаха ми, че извършителят на тези ужасни неща е искал да ме изнудва за десет милиарда долара.

– Предвид обстоятелствата мисля, че с готовност щяхте да ги платите – отбеляза Стивън.

– Защо искате достъп до архива ни? И защо не се опитате да ми измъкнете десет милиарда?

Стивън отдавна си бе дал отговор на този въпрос. Реши, че е най-добре да каже истината:

– Имам достатъчно пари. Не съм богат, но живея комфортно. С повече пари няма да си купя нищо, което вече да нямам. Няма да ме направят по-млад, няма да ми купят любов и няма да ме спасят от смъртта. Затова парите няма да са толкова ценни за мен, колкото знанието и възможността да задоволя страстта си към нови открития. Приемете, че за мен неограниченият достъп до архива на Ватикана струва колкото десет милиарда долара.

Старчето се втренчи мълчаливо в него за няколко минути. После каза:

– Разбрах, че сме купили някаква софтуерна фирма. Какво разбирам аз от софтуер? Мисля, че трябва да си я вземете обратно. Човек трябва да си запълва с нещо времето, а не можете да стоите в архива постоянно всеки божи ден.

– Вече ми я платихте.

– Приемете го като бонус. Заслужихте си го.

Дребното старче отпи глътка кафе. На лицето му се изписа огромна наслада.

– Вярвате ли в Бог, доктор Крос?

– Не по начина, по който вярвате вие.

Старчето кимна:

– Не можете да пишете или говорите за това, което се случи, или за онова, което ще откриете в архивите, освен с мое лично разрешение. Разбирате ли?

– Да. Не ме интересува как Църквата води делата си или какво ще реши да обяви или да не обяви пред света.

– Но какво е личното ви мнение? – попита старчето, като се вгледа изпитателно в лицето му. – Мислите ли, че е правилно да пазим тайна? Одобрявате ли решението да помислим внимателно, преди да го обявим пред обществото?

– Мисля, че е грешка. Църква, която се опитва да пази тайни, вместо да разпространява знания, е институция в упадък. Но пък кой съм аз, че да ви уча?

– Така е. Аз не вземам тези решения леко и не го правя сам. Но в крайна сметка трябва да постъпя, както е най-добре за Църквата, каквито и да са личните ми чувства.

– Разбирам. Още една причина да заслужавате хубаво кафе.

Старчето се усмихна леко, после извади лист с щампован релефен герб. Взе писалка, написа няколко реда и постави подписа си отдолу. Накрая сложи печат с пръстена си.

– Няма смисъл от две писма. Едно е достатъчно. Добавих отгоре едно изречение за службата ви към Църквата. Сега, след като получихте всичко, което поискахте, разчитам, че ще удържите на думата си и ще запазите нещата между нас в тайна.

– Мога да говоря от свое име и на момичето, но не мога да ангажирам човека от ЦРУ.

– Не ги мислете американците. Имам връзки там. – Старчето допи кафето си, въздъхна и сви рамене. – Ако сме реалисти, дори да се разприказвате, на този етап нямате никакви доказателства, така че ще бъде просто едно налудничаво твърдение.

Стивън кимна:

– Разбрах. Едва ли някой ще поиска да направи филм с подобен сценарий.

– Именно. Твърде невероятно ще звучи.

Двамата мъже останаха загледани един в друг за момент, после едновременно се усмихнаха.

41

Муди седеше пред чаша минерална вода в задната част на един ресторант във Флоренция. Заведението отваряше след два часа, но той имаше уговорка със собствениците и му бяха дали ключа. Входната врата иззвъня и влязоха Стивън и Натали. Взряха се в полумрака и Муди им помаха. На Натали изобщо не ѝ личеше, че е била простреляна само преди няколко седмици. Приближи се до масата с обичайната си грациозна походка. Муди се изправи и я целуна по бузата, после стисна протегнатата ръка на Стивън. Подкани ги да седнат и им предложи нещо за пиене.

– За мен вино. Червено. От операцията минаха петнайсет дни, а докторът каза, че след две седмици мога да пийвам по една чаша. Това е големият ми шанс – каза Натали.

Муди погледна Стивън и той кимна:

– Чу дамата. Нека са две.

Муди отиде до винения шкаф при бара и след няколко минути се върна с пълна гарафа гъсто, тъмно "Бароло“. Сложи три чаши, махна кристалната тапа и сипа порядъчна доза вино за всеки. Вдигнаха наздравица и Муди веднага заговори по същество:

– Както се очакваше, всичките ни разходи за експедицията бяха покрити.

– Хубаво е, че си плащат сметките навреме – отбеляза Стивън.

– Изглежда, преследването срещу вас завърши с куршума, който Синт изпрати в сърцето на нашия милиардер. Както можеше да се очаква, смъртта на Франк не събуди подозрения.

– Всеки ден умират хора – коментира Натали.

– Претърсихме офиса ти и намерихме апаратура за подслушване. Несъмнено, оставена от хората на Франк. Значи служителите ти са чисти. Подслушвали са телефона и са следили комуникацията през компютрите им.

– Това е голямо облекчение, макар че не съм се съмнявал в тях. Не можех да си представя някой от хората ми да ме предаде.

– Между другото, твоят приятел Синт явно е оправил работата с римската полиция. Научих от информаторите си, че са ви изключили от разследването. Някакви материали се били изгубили.

– Човешко е да се греши – отбеляза Натали.

– Всички сме замесени от несъвършена глина – съгласи се Стивън.

– Пия за това – добави Муди и пак вдигна чашата си.

И тримата с наслада отпиха от благоуханното тъмно вино, разклащайки го в големите чаши. Беше с идеалната температура, добре проветрено и изпълваше салона с ароматния си букет.

Натали стана и каза, че отива до тоалетната. Когато се отдалечи, Муди се наведе и прошепна на Стивън:

– ДНК анализът е готов.

– И?

– Възрастта е около две хиляди години, плюс-минус. Но има някои аномалии.

– Аномалии ли? Какви аномалии?

– Не знам как да ти го кажа, затова ще говоря направо. Костният фрагмент е човешки, но не е от човек. Извлечената ДНК е много сходна, но не съвпада напълно с нищо, което сме виждали досега. Наложи се да го класифицирам като строго секретно, за да не възбужда неудобни въпроси.

Стивън остана онемял за секунда. Муди кимна.

– Мамка му!

– И аз това казвам.

– Светът трябва да разбере – заяви Стивън, все още смаян от новината.

– Само че няма да е от мен. Иначе съм съгласен, че светът заслужава да знае истината, каквото и да е нейното значение.

Стивън отново завъртя виното в чашата и отпи. Загледа се в светлината, която се отразяваше през стъклото и танцуваше върху рубинената повърхност. Натали се върна от тоалетната. Стивън потърка лицето си с ръка, после я постави на масата.

Вгледа се изпитателно в лицето на Муди.

– Дали наистина заслужава? – попита.

* * *

Натали и Стивън вървяха бавно по тротоара и се наслаждаваха на ранната вечерна топлина на флорентинското лято. Хванати за ръце, изглеждаха щастливи, както могат да изглеждат само двама влюбени.

– Преводът на сметката ти беше потвърден днес. Два милиона. Не можеш да кажеш, че не съм се погрижил за теб – каза Стивън.

– Казах ти, че не е необходимо да го правиш – възрази Натали.

– Тези пари дойдоха при мен главно по твоя вина и всичко мина добре, така че са си твои.

– Колко великодушно. Обаче няма да се отървеш от мен толкова лесно.

Стивън стисна ръката ѝ и я смъмри:

– Неблагодарница.

– Какво си правил за мен наскоро? – попита тя, като спря и се изправи на пръсти, за да го целуне.

Той се вгледа в невероятните ѝ виолетови очи и се усмихна широко, мислейки, че би могъл да потъне в тях. Завинаги. Тя също се усмихна.

Стивън я целуна и прошепна в ухото ѝ:

– Можеш ли да пазиш тайна?

Бележки под линия

1

Скъпи мой (ит.) – б. р.

2

Да, да (ит.) – б. р.

3

Чао, любов! (ит.) – б. р.

4

Доджо, в превод от японски буквално "място на Пътя“, е тренировъчна зала за практикуване на японски бойни изкуства. – б. р.

5

По дяволите! (ит.) – б. р.

6

Азади (Azadi) означава "свобода"на фарси. Монументът Азади, или кулата Азади, е най-известният архитектурен символ в Техеран. – б. р.

7

Математик и астролог в двора на кралица Елизабет I. Помощникът му Eдуард Кели е самоук алхимик, който твърдял, че може да общува с ангели. Според някои теории Кели е изфабрикувал ръкописа, за да измъкне пари от римския император Рудолф II, който му плащал за алхимични опити. – б. р.

8

В древноримската система от мерки 1 крачка (passus) е равна на 1,4815 м и се състои от 5 стъпки (pes), всяка от които е по 0,296 м. – б. р.

Content

Ръсел Блейк
Ръкописът на Войнич

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

Бележки под линия