СУЗАНА КУИН

СТЪКЛЕНИ ГЕЙШИ

На прекрасната ми сестра Кат

ПРОЛОГ

Вдишвай, издишвай.

Анабел не беше забелязала някой да сипва бистра течност в шампанското й. Нито пък беше усетила някакъв необичаен вкус, когато го изпи на екс и помоли за още.

Вдишвай, издишвай.

Но когато се събуди с ужасно главоболие, нервен стомах и смътни спомени за изминалата нощ, беше абсолютно сигурна, че й бяха сипали нещо в питието.

Вдишвай и издишвай, внимателно.

Изобщо не беше сигурна къде се намира. Нито пък защо е толкова тъмно. Надушваше миризма на афтършейв, изветряла бира и зелен чай.

Не вдигай шум. Опитай се да мислиш. Да си спомниш. Провери бельото си.

В съзнанието й се мяркаха и изчезваха разпокъсани картини от изминалата нощ. Спомняше си, че беше на работното си място в клуба с компаньонки, наливаше питиета и се смееше на тъпите шеги на Така. Тоест вършеше обичайната си работа. Но само толкова. След това нямаше нищо. Една голяма черна табела с надпис „Влизането забранено“.

Колко ли съм изпила?

Две бутилки вино с Така. Съвсем недостатъчно количество за пълния мрак в съзнанието й. Анабел беше успяла да се превърне в сериозен пияч и отдавна нямаше нищо общо с момичето, което в първите дни след пристигането си в Япония се замайваше от една чаша.

Постепенно започна да се ориентира и установи, че лежи върху някакви хлъзгави възглавници. Разпери пръсти и установи, че са от коприна, с бродерии. Някъде наблизо мигаше червена светлина, на фона на която се виждаше синкавото сияние на неоновата табела на аварийния изход.

Опитай се да седнеш.

Успя да го стори, потръпна и разтри голите си крака, които усещаше като някакви замразени сладкиши. Тафтяната й вечерна рокля прошумоля като ято подплашени птици. Устата й се изпълни с винена слюнка. Преглътна я бързо, усещайки как сърцето й ускорява ритъма си.

Спокойно, това е само роклята ти.

После рукнаха сълзите. Горещите сълзи на самосъжалението. Бръкна под роклята и с облекчение установи, че бельото й е на мястото си.

Ставай.

Спусна ледените си крака на пода. Какво е това, по дяволите? Пясък? Не, килим. Дебел килим. По дрехите й нямаше поражения, но роклята прошумоля отново, а ръката й блъсна нещо студено, което издаде шумно бълбукане. Бутилка.

Бар. Нима се намирам в хотелски бар?

Очите й започнаха да свикват с мрака. Видя някакви тъмни очертания.

Стъклена маса, тапицирани столове - като онези на туристическите кораби, бутилки шампанско и уиски „Сънтори“, подредени зад стъклената витрина в дъното на помещението.

В клуба съм. На местоработата си. Но какво търся тук?

„Каламити Джейнс“ не работеше нощем. Как тогава се бе озовала тук? Как бе припаднала, без никой да забележи? Дали хората от персонала я бяха оставили да се свести с надеждата, че ще намери начин да се измъкне навън?

Тя беше наясно, че персоналът не я харесва. Може би защото отдавна нямаше нищо общо с привлекателната млада жена с розовия пластмасов куфар на колелца, която не си позволяваше повече от два джин-тоника. По онова време всички я наричаха Барби заради сините очи и дългата руса коса. Днес обаче й викаха „пияницата“ или „оная, дето постоянно мрънка за кокаин“.

В главата й нахлуха още спомени. Шот след шот в компанията на Така, прекъсвани от кратки отскачания до тоалетната с цел поредната линия бял прах против смъртната умора, която неизменно я обземаше след полунощ. Препъване в тоалетната чиния, повръщане в мивката, поредният шоту, поднесен от нечия ръка. Именно тези няколко глътки я превърнаха в някакво мекотело. Беше изпитала чувството, че е вътре в бутилката и от там наблюдава света. Смътно си спомняше, че някой я беше разтърсил здравата, а след това бе настъпил мрак.

Посегна към преполовената бутилка уиски, която стоеше на близката стъклена масичка. Нуждаеше се от няколко бързи глътки, за да се върне в неприятната действителност. Но в момента, в който се готвеше да я сграбчи, до слуха й долетя тежко дишане, наподобяващо съскане на разгневена котка.

Светкавично се отдръпна назад.

Трябва да изчезвам от тук. Веднага!

В следващия миг измършавялото й тяло се стегна от друг шум - нещо средно между бръмчене и тропот. През остъклената врата на бара се видя как светна копчето за повикването на асансьора.

По това време на денонощието това беше странно. След като „Каламити Джейнс“ е затворен, значи са затворени и всички останали офиси в сградата. Освен ако някой не се е сетил за нея и сега идва да я прибере. Някой с достатъчно дрога във вените си.

Цифрите на панела над вратата светнаха и започнаха да се сменят. Сънливостта я напусна.

Някой използваше асансьора.

Тя се изправи и тромаво тръгна напред. Едва направила няколко крачки, колената й влязоха в болезнено съприкосновение с ръба на друга стъклена маса. Закова се на място и прехапа устни, за да не изкрещи. Отново долови тежко дишане някъде наблизо.

Глупости, това е от дрогата.

Остана неподвижна в мрака. В главата й се блъскаха объркани мисли. Всяка сянка й се струваше жива. В един момент осъзна, че няма начин да се измъкне от клуба, без да се сблъска с човека, който е в кабината. Може би беше чистач или някой от поддръжката. Стори й се по-разумно да изчака тук, въпреки че се чувстваше безпомощна като мида на сухо. Но трябваше да намери някакво скривалище, за да разбере кой идва.

Очите й бяха заковани в светещите цифри на асансьора.

Две, три...

Помисли си да пропълзи зад бара, но после се отказа. Ако непознатият решеше да си налее питие, със сигурност щеше да я открие.

Четири, пет...

От устните й излетя уплашено стенание, краката я понесоха към едно от канапета. Тъмното пространство под него изглеждаше твърде малко за тялото й, но нямаше друг избор. Тя си пое дъх и запълзя внимателно.

Вратите на асансьора бавно се отвориха. Някой излезе от кабината и включи осветлението в бара миг след като Анабел най-сетне беше успяла да се скрие. Тя успя да различи някакви сенки и дълги крака.

Мъж. Всъщност двама мъже - единият висок, другият нисък. Не можеше да види лицата им, но в замяна, благодарение на запалените лампи, зърна още една фигура в бара.

Русо момиче, което лежеше в безсъзнание на канапето на няколко метра от нея и дишаше тежко. Беше облечено в червена вечерна рокля. Едната ръка висеше към килима. Слабичкото тяло беше абсолютно неподвижно, но гърдите се повдигаха и отпускаха. Анабел не можеше да види лицето, но червената рокля и косата й се сториха познати.

Лицата на мъжете бяха скрити зад тапицираната с коприна колона над главата й, но тя не смееше да помръдне. От позицията им личеше, че оглеждат клуба. Тя застина. Обземаше я все по-голям ужас.

- Виждам само една - завалено рече единият от мъжете.

- Може би другата си е тръгнала, а? - Гласът на втория мъж беше кристално ясен и очевидно трезвен.

- Лоша новина. Лоша идея. По-добре да изключим осветлението.

Нещо изщрака и почти всички лампи угаснаха. Останаха да светят само онези над бара в дъното на помещението. Високият тръгна натам. Анабел виждаше ръцете му и част от торса, облечен в костюм. Мъжът отвори вградената витрина за шампанско и плъзна длан по наредените високи бутилки „Дом Периньон“. След миг пръстите му измъкнаха плоска дървена кутия, скрита между тях.

Извади тънка пура и някакъв златист предмет с размерите на карта за игра, който приличаше на малка гилотина. Анабел примижа от отблясъците му под лампичките над бара.

Мъжът внимателно пъхна пурата в отвора, щракна горната част и на розовия килим се търкулна миниатюрно късче тютюн. После тръгна към по-ниския, който стоеше до стъклената врата.

- Клъц, клъц, време за извинения! - изръмжа той и вдигна резачката за пури. - Кой пръст ще си избереш?

Стомахът на Анабел се превърна в ледена буца.

- Моля те! - прошепна другият. Гласът му й се стори адски познат. - Беше грешка, но... Знаеш каква ми е работата...

Настъпи продължителна пауза. Анабел внезапно осъзна, че почти е спряла да диша. От мястото си виждаше само широкия гръден кош на ниския, който бурно се повдигаше и отпускаше.

Русото момиче изохка и си пое дъх. Мъжете не му обърнаха внимание. Високият запали пурата си и промърмори:

- Надявам се, че това няма да се повтори.

- Хай. Няма да се повтори.

Анабел примигна от сребристия дим, което бавно достигна до скривалището й.

Високият пристъпи към момичето и започна да вдига червения плат нагоре по бедрата й. Черната презрамка на сутиена се показваше от деколтето. Другият застана зад него. Пред очите й се появи бяла плът, смътно осветена от жълтеникавите лампички над бара. А след това...

Тя затвори очи и направи опит да прогони гледката от съзнанието си. Пожела да се пренесе някъде другаде, но нямаше как да изключи звуците. Ужасни, плашещи. После мъжете се отстраниха от момичето и започнаха да оправят дрехите си, дишайки учестено.

- Трябва да я върнем в апартамента - каза високият и преметна блондинката през рамо като торба с цимент.

Русата коса увисна надолу като някаква жълта салфетка. Мъжът спря на прага и задържа с крак стъклената врата. Другият забърза след него и натисна бутона за повикване на асансьора.

Анабел тихо изскимтя.

Отиват си. Това е добре. Отиват си.

Премигна и прехапа устни, опитвайки се да прогони картините, които се блъскаха в съзнанието й. Изви врат и видя как мъжете влизат в кабината.

Единият измъкна мобилен телефон. До слуха й достигнаха откъслечни фрази:

- Ще я занесем... Аз трябва да...

Дишай, дишай.

После нещо прошумоля.

Помещението се завъртя и погледът на Анабел се спря върху някакъв кафяв предмет на метър от нея. Чантичката й „Луи Вюитон“. Беше паднала до канапето. Толкова не на място в пустия клуб с компаньонки, колкото опаковка от бърза закуска върху табла с хирургически инструменти. И на всичкото отгоре вибрираше.

Вдишвай, издишвай.

Вибрацията се превърна в звънене. Отначало тихо, като почукване върху стъкло, после все по-силно и по-силно. В тишината на затвореното помещение електронните сигнали звучаха оглушително.

О, Боже. Мили Боже, моля те, помогни ми!

Звънеше нейният телефон. Тя прехапа устни още по-силно, молейки се звъненето да спре. Но то продължаваше, все по-оглушително и по-плашещо. Отровнобяла светлина заля помещението. Безмилостните лъчи на фенерчетата прогониха и последните остатъци от успокояващия мрак. Анабел видя тялото на блондинката, проснато напряко в кабината. Златистите врати на асансьора се блъскаха в него и се дръпваха обратно.

Мъжете се върнаха.

- Казах ти, че... Трябва да я намерим...

Пауза. После високият отвори стъклената врата.

- Може би все още е тук...

Нова пауза. Някой започна да тършува по седалката над главата й, тапицерията се раздвижи. Тя затвори очи, после пак ги отвори. Видя сиви крачоли.

Обсипана с лунички ръка се протегна към бутилката уиски на масата. После бутилката изтрака обратно и сивите крачоли се прегънаха в коленете. Стомахът на Анабел се сви и тя затвори очи. Когато ги отвори, лицето на мъжа висеше на няколко сантиметра от нея. Очите му бяха кървясали. Анабел почти спря да диша.

Бяха я открили!

1.

Стеф

„Усмивката е най-добрият грим“, гласеше рекламата на входа на метростанция „Ропонги“.

Преметнала раницата през рамо, Стеф зърна посланието сред морето от начервени блондинки и се усмихна. Лицето й между дългите боядисани в червено къдрици беше чисто, напълно лишено от грим.

Бяха я предупредили, че „Ропонги“ е рекордьор по блондинки в цяла Япония и няма нищо общо с останалите части на страната, тъй като тук властват не традициите, а парите. Но въпреки това не мирише зле, констатира тя, докато тълпата я тласкаше нагоре към шумните улици на най-известния токийски район за забавления и секс, пълен със заведения за бързо хранене, легални магазини за дрога и клубове с наименования като „Климакс“, ,Червени устни“ и „Само за твоите очи“.

С усилие се задържа на място под бяло-зелените колони на някаква магистрала, докато тълпата на високи токчета се движеше като пълноводна река по задръстената от автомобили улица. Безброй млади жени от Запада бързаха за среща с японски мъже.

Никой не обръщаше внимание на синеоката англичанка с избелели дънки, която стоеше пред „Фрешнес Бъргър“ и прелистваше пътеводител на Токио. Такива като нея бяха често срещана гледка - млади момичета от Европа, пристигнали в Токио с мечтата да забогатеят. Но при по-внимателно вглеждане всеки можеше да види белезите по ръцете й и трудноподвижните пръсти, които с мъка прелистваха страниците на пътеводителя. И вероятно да стигне до заключението, че въпреки фотогеничното лице с правилни черти Стеф не е просто поредната манекенка, пристигнала тук с намерението да спечели лесни пари.

Обърна на последната страница на пътеводителя и прочете бележките, изписани с красив равен почерк.

Annabel@docomo.ne.jp беше имейл адресът на приятелката й Анабел в Токио.

Флин беше хазяинът на Анабел, с когото имаше среща тук.

Каламити Джейнс пък беше клубът с компаньонки, в който работеше другата й приятелка Джулия.

В тази навалица нямаше да е лесно да открие Флин, но щеше да мисли за клуба на Джулия и евентуална работа там едва след като уреди квартирата си и се срещне с Анабел. Ако при Джулия няма работа, щеше да се наложи да чука от врата на врата, за да открие нещо подходящо. Нищожните й спестявания едва ли щяха да стигнат за повече от седмица в най-скъпия град на света. Беше готова да работи като компаньонка, или „момиче под наем, но без секс, ако обичате“. При това да започне веднага, ако може още тази вечер.

- Здрасти, маце.

Зад рамото й надничаше чернокос мъж с бяло лице и червени устни, който държеше в ръце тесте рекламни брошури на клуб „Оргазмик“ и имаше вид на уморен вампир.

- Не съм ти маце - отсече Стеф.

- Работа ли търсиш? - приведе се към нея мъжът. - Може би като танцьорка?

- Засега не - поклати глава тя. - Чакам хазяина си.

- Какво тогава търсиш тук?

- Нали ти казах? Опитвам се да открия новия си хазяин. Как се казва тази улица?

- Аз да не съм ти екскурзовод? - извъртя кръвясалите си очи онзи. - Може би търсиш работа като компаньонка?

- Може би. Да не би да знаеш някой, който наема компаньонки?

- С тези неща не ставаш - промърмори мъжът и кимна към сивата линия, която пресичаше брадичката й и белезите по рамото и горната част на ръката й - усукани и набъбнали като печена глина. - Имаш шанс само като танцьорка.

- Я се разкарай, ако обичаш! - отсече Стеф и му обърна гръб. Раницата й закачи рамото му. - Все ще намеря нещо.

Мъжът се отдалечи и започна да раздава брошурите си на група американци с бръснати глави:

- Безплатен топлес, сър. Надолу също е голо, сър...

Стеф отново разгърна пътеводителя.

- Извинявай...

- Какво? - рязко се завъртя тя.

Мъжът, който се беше изправил на сантиметри зад гърба й, се оказа хилав пакистанец, облечен с тънка бяла риза. Лицето му беше странно плоско, сякаш изгладено с ютия - нещо, което не можеше да се каже за ризата му.

- Стефани?

- Да? - изненадано го погледна тя.

- Аз съм Флин. За апартамента.

- Ти ли си Флин? - Беше очаквала да се срещне с японец, но това все пак беше „Ропонги“ - зоната на чужденците, които местните наричаха гайджин. - Радвам се. Вече си мислеx, че никога няма да те намеря. - Протегна топлата си ръка и стисна потната длан на пакистанеца. - Да, за апартамента. Надявам се, че е някъде наблизо...

- Много наблизо, последвай ме - кимна Флин и я поведе надолу по улицата, заобикаляйки внимателно няколко почти двуметрови блондинки, които яростно се караха на руски. - Не бях сигурен, че ще се появиш. Помислих си, че някой ти е казал... Както и да е. Как беше полетът? Уморена ли си? Усещаш ли часовата разлика?

- Добре съм. В самолета се наспах. Как е Анабел?

Спряха на светофара пред някаква пешеходна пътека и Флин започна да прехвърля тежестта си от единия крак на другия и обратно.

- Първо плащаш един наем в аванс, а след това ще ти покажа апартамента - обяви той. - Наемът е шейсет хиляди йени, ясно?

- Какво?! - Усмивката на Стеф се стопи и белегът на брадичката й се набръчка. - Колко?!

- Шейсет хиляди йени!

На „Хийтроу“ Стеф беше сменила всичките пари, с които разполагаше - двеста и петдесет лири, срещу които получи петдесет хиляди йени в полиетиленов плик с пластмасов цип. Тези пари трябваше да й стигнат поне за една седмица, докато си намери работа. Но сега се оказа, че няма да стигнат дори за депозит за жилището й.

- Първо да видя апартамента - отсече тя и отскочи назад, за да пропусне някакъв скутер. - След това ще говорим. Там ли е Анабел? Ще се радвам да я видя.

- Не, не. Първо парите. После ще ти покажа апартамента.

- Не, първо апартаментът.

Настъпи пауза. Светофарът светна зелено и насреща им се устреми тълпа.

- Добре - предаде се Флин. - Не е редно, но ще ти покажа апартамента. - Прекосиха улицата и минаха под розово-бялата тента на кафе „Алмонд“ и пъстро оцветените торти на витрината. - Сигурен съм, че ще ти хареса. Мястото е отлично, особено ако останеш да живееш в „Ропонги“. Искаш ли да ти нося раницата?

- Не, благодаря.

Флин кривна в някаква мрачна уличка, плътно застроена със сгради, до чиято вътрешност се стигаше по метални външни стълби. Поеха по една от тях. Обувките на Стеф звучно потракваха по стъпалата.

- Искам депозита веднага след като видиш жилището -обади се Флин. - Шейсет хиляди йени. Банки има навсякъде. С удоволствие ще те заведа до някоя от тях. Ситибанк обикновено приема „Виза“, в универсалните магазини също можеш да смениш пари: „Фемили Март“, „Лоусънс“...

- Ще бъда откровена с теб - каза Стеф, докато той отключваше очукана метална врата, която изглеждаше така, сякаш е била атакувана от сумист. - Разполагам с петдесет хиляди йени и това са всичките ми пари. Може ли да ти платя наема след седмица, когато ще съм си намерила работа?

Фин отключи и се обърна да я погледне.

- Нямаш работа, така ли?

- Още не.

Той бутна скърцащата врата и отсече:

- Не платиш ли депозит, няма да спиш тук.

Вратата издаде отчаян писък, сякаш оплакваше вонята и мизерията зад нея.

Както сама ще се увериш, жилището е оборудвано с всичко необходимо - обяви Флин, пристъпвайки в нещо коридор, който миришеше на сирене, препечени филии и парфюм. Ръката му докосна непочистената микровълнова печка, поставена на розова пластмасова лавица, чиято ширина не надвишаваше шейсет сантиметра. - Микровълнова, баня... - Отвори някаква врата, зад която се помещаваше тоалетна с размерите на тези в караваните. Над чинията беше окачен миниатюрен душ. - Ще имаш за съквартирантки наистина страхотни момичета. Специално в твоята стая живее една рускиня, изключително чисто момиче.

- Какво?! - възкликна Стеф, усетила как маратонките й залепват за пода. - За какво говориш?

Флин отвори една шперплатова врата.

- Това е спалнята ти - обяви той и се отмести встрани, позволявайки й да види двуетажното желязно легло, ниския таван и пода с размери метър на метър. Срещу леглата гъргореше древен климатик, който издаваше странни звуци.

- Ще живея с Анабел, приятелката ми - каза Стеф. -Така се бяхме разбрали.

- Анабел? - обърна се да я погледне Флин. - Не, не, тя напусна. Изчезна, без да си плати наема. Из-чез-на! - натъртено разчлени думата той. - Изчезна безследно!

2.

- Какво значи изчезна? - попита Стеф. - В имейлите си ти каза, че... Дори миналата седмица спомена...

Изведнъж млъкна, защото осъзна, че по време на кореспонденцията им Флин изобщо не беше споменал Анабел. Описваше само фантастичната стая в още по-фантастичния апартамент. Самата Анабел от месеци не беше отговаряла на имейлите й, а Стеф бе решила, че просто няма време от забавления.

- Всичко беше уредено - каза на глас тя. - Защо ще си тръгва, без да ме предупреди?

- Не знам - сви рамене Флин. - Момичетата постоянно го правят. Местят се заради гаджета или нова работа. Ще спиш на горното легло, защото съквартирантката ти вече си запази долното. Не е проблем, нали? - Не й даде време за отговор и продължи: - Един ден сте тук, на следващия вече ви няма. Такива сте вие, момичетата. Разбира се, аз бях принуден да задържа аванса й. Но ти имаш голям късмет с тази стая. Ще имаш само една съквартирантка, което е много необичайно. При това на много добра цена. В един от имейлите си спомена, че имаш и друга приятелка тук. Може би тя ще ти заеме парите за аванса.

- Джулия? Не, едва ли. Тя не е от тези, които дават заеми. Докато Анабел... Виж какво, тя не би си тръгнала, без да ми каже. Не знаеш ли къде е отишла? Не ти ли е оставила някакъв телефон? От доста време не отговаряше на имейлите ми...

- Не - поклати глава Флин и забарабани с пръсти по металната рамка на леглото. - Момичетата постоянно идват и си отиват. Вероятно е намерила мъж, който да се грижи за нея, и се е преместила при него. Но няма от какво да се безпокоиш, тук е безопасно. Токио е един от най-сигурните градове на света.

- Това не е в стила на Анабел - рече Стеф. - Тя ме очакваше, защото искаше да живеем заедно. Поне така каза през... - Започна да брои на пръсти, после с въздишка добави: - През януари.

- Тя работеше като компаньонка - каза Флин. - Сигурно се е харесала с някой клиент, който й е наел апартамент в по-хубав квартал.

- Не, не, тя преподава английски - възмути се Стеф. -Учителка е по английски.

- Работеше като компаньонка - отсече Флин. - Прибираше се по никое време и всяка вечер се гримираше. Май не познаваш приятелката си толкова добре, колкото казваш.

- От доста време не съм я виждала - уморено призна Стеф. - Май от десет години. Бяхме близки в училище, но тя може би се е променила.

Флин сви рамене и попита:

- Искаш ли леглото, или не го искаш?

- Искам го - кимна Стеф и плъзна пръсти по очуканата и прашна рамка. - Хванал си ме натясно, защото няма къде да спя тази нощ. Но не мога да ти дам всичките си пари. Нали трябва да ям?

- Наемът е много добър! - изду гърди Флин. - Апартаментът е един от най...

- Спести ми рекламата, моля те - вдигна ръка Стеф. -Имам очи и виждам всичко. Не казвам, че няма да го наема, но не знаех, че ще поискаш аванс. Всичките ми пари са петдесет хиляди. Нямам дори цент повече...

- Без аванс няма стая! - отсече Флин. - Изключено е да си намериш друг апартамент тази нощ. Къде ще спиш тогава, а? Може би на улицата?

- Защо не? Нали току-що каза, че Токио е най-сигурният град в света?

- Може и да е така, но в „Ропонги“ редовно изчезват момичета.

Стеф си помисли за зазиданите в бетон момичета и серийните изнасилвани, за които съобщаваха по телевизията. Беше убедена, че тези истории са преувеличени, но изведнъж се притесни за Анабел.

- Някой обади ли се в полицията? - попита тя.

- В полицията ли? - стресна се Флин и я погледна така, сякаш е луда.

- Може би й се е случило нещо.

- На Анабел ли? Бъди спокойна, тя е добре. Потърси другата си приятелка. Тя сигурно ще знае нещо за нея.

Стеф кимна и прехапа устни.

- Предполагам, че... Всъщност ние с Анабел не сме се виждали, откакто бяхме на четиринайсет. И изобщо не сме планирали да идваме тук заедно. Нищо не беше сигурно. Може би просто се занимава със своите работи и отдавна е забравила за мен.

- Вероятно е забравила - съгласи се Флин. - От много пиене или нещо друго. Всички момичета пият. А сега да се върнем на депозита.

Стеф въздъхна. Беше наясно, че навсякъде в Япония искаха препоръки, депозити и месечно заплащане. Нямаше начин да си намери бързо евтина квартира, а перспективата да спи на улицата никак не я привличаше. Защо ли бе напуснала Анабел, запита се тя, докато сядаше на долното легло. Вероятно има някакво обяснение. Матракът потъна твърде охотно под тежестта й.

- Не, не! - размаха ръце Флин. - Не можеш да сядаш, преди да си платила!

- О, я стига глупости! Сядам, защото съм уморена. Значи мислиш, че лесно ще си намеря работа, а? Джулия също смята така, но това съм го чувала и преди.

- Нали за пръв път идваш в „Ропонги“?

- Така е. Имах предвид Лондон. Понякога хората казват, че е лесно да си намериш работа, като имат предвид себе си. Но аз все пак останах с впечатлението, че тук това наистина е така.

- Мисля, че... - Флин направи пауза да огледа белезите й, после кимна. - Може би няма да е толкова лесно, но ще се оправиш.

- Добре, ясно - въздъхна тя и измъкна навитите на руло пари от джоба на дънките си. Точно петдесет хиляди йени. - Ще  приемеш ли четирийсет?

- Нали каза, че имаш петдесет?

- Четирийсет, които ще получиш веднага.

- Не, съжалявам - отвърна Флин и сключи ръце пред гърдите си. - Наемът е шейсет.

Стеф отброи четирийсет хиляди йени и му ги подаде.

- Останалите ще получиш другата седмица.

- Не, в никакъв случай! - рече Флин и отстъпи крачка назад, сякаш банкнотите имаха зъби.

Стеф погледна парите.

- Е, добре - въздъхна тя. - Петдесет хиляди?

- Окей - кимна Флин. - Но ако в събота не получа и останалите десет, ще трябва да си събереш багажа. Много момичета чакат за стая. Опашката е голяма.

Гладките банкноти се изплъзнаха с лекота от пръстите й. Беше ги държала в джоба си цели двайсет и четири часа от „Хийтроу“ до тук и сега й беше трудно да се раздели с тях. Това бяха всичките й пари и вече ги нямаше. Изпита чувството, че е допуснала огромна грешка.

- Значи мислиш, че Анабел е добре, така ли? - попита тя.

- Да, да - кимна Флин, зает да брои банкнотите. - Десет, двайсет, трийсет... Тя беше разумно момиче. Пиеше, но с мярка. Ти трябва много да внимаваш. Четирийсет, петдесет... Сдоби се с много хубав и сигурен апартамент. - Почука по стената, сякаш да я увери, че сградата е солидна. Тънкият шперплат се разтресе. - Ще видиш, че няма да съжаляваш. Тук е сигурно, момичетата са добри, хазяинът също. Най-важна е сигурността. Ще работиш като компаньонка, нали?

- Да. Мислиш ли, че Анабел ще се върне?

- Не, няма да се върне - поклати глава Флин.

- Не е ли малко странно да си тръгне по този начин? Може би си е намерила по-хубав апартамент?

Флин енергично поклати глава, сякаш подобно нещо беше изключено.

- Този е отличен. Анабел живя тук дълго време и редовно си плащаше наема. Нямам никакви оплаквания.

- А защо си е тръгнала, без да ти плати за последния месец? - попита Стеф. - Аз си мислех, че тук момичетата печелят много пари.

Флин напъха парите в джоба си.

- Вярно е, че печелят много - отвърна той. - Получават бонуси, дрехи, пътуват до токийския „Дисниленд“ и още какво ли не. Пари, пари и пак пари. Това искат момичетата. Ти също, нали?

- Да - призна Стеф. - Може да се каже, че това е последният ми шанс. - Пръстите й се плъзнаха по горната част на ръката. - Трябва да спечеля някъде около петнайсет хиляди.

- Йени? - подхвърли Флин и се усмихна на шегата си.

- Паунда. Петнайсет хиляди английски лири. А след това ще мога да... Всъщност няма значение. Всички твърдяха, че тук ще ги спечеля без проблеми.

- Колко са това в йени?

- В йени не знам. Някъде към двайсет хиляди долара.

- Двайсет хиляди долара? - промърмори Флин и механично напъха йените по-дълбоко в джоба си. - За да спечелиш толкова, трябва да бъдеш топ компаньонка. Всичко е относително. Можеш и да спечелиш подобни пари, стига да попаднеш на подходящи клиенти и подходящ клуб. Ето ти ключа. Ако имаш някакви проблеми, звънни ми на мобилния.

Едва когато стъпките на Флин заглъхнаха по металните стъпала, Стеф се сети, че той изобщо не й беше дал телефонния си номер.

Откри го във вътрешността на климатика: обикновена тетрадка с твърди корици и синя подвързия.

Дневникът на Анабел.

Беше тръгнала да излиза с намерението да потърси клуба на Джулия, но климатичната инсталация издаваше такива странни звуци, че тя я удари с юмрук отстрани с надеждата да я изключи. Разнесе се продължителен вой и предният панел изтрака на пода. На мястото му се разкри тъмна и прашна дупка.

Стеф надникна вътре. Между мъртвите хлебарки се виждаше книга с твърди корици, овлажняла от конденза и леко обгоряла в единия край. Ядоса се и посегна да я извади. Кой идиот е пъхнал подобно нещо в работещия климатик? От страниците на книгата се изсипаха десетки визитни картички на влиятелни директори и собственици на японски компании, които полетяха към пода в компанията на умрели мухи и хлебарки.

Какво е това? Може би нечий тефтер с адреси? Или пък дневник?

Направи й впечатление, че е доста оръфан. Набъбналите от влагата листове бяха изписани с красив момичешки почерк. Най-често срещаните изрази бяха „мили Боже“ и „с обич, Анабел“.

Отпусна се на колене и започна да събира визитките, изтупвайки лъскавата им повърхност от изсъхналите криле и крачета на насекоми. Сред тях с лека изненада откри името на Кен Йокимото от „Асахи“, доктор по медицина, плюс още дузина идентични визитки на клуб с компаньонки „Синатра“ с името на Анабел, изписано на гърба с избелял молив.

Почеркът й беше познат. Изведнъж се озова обратно в класната стая, седнала на един чин с тринайсетгодишната си приятелка, която търпеливо изписваше името на любимата си група „Тейк Дет“ върху корицата на тетрадката си за упражнения.

Флин се оказа прав. Анабел наистина работи като компаньонка. Стеф втренчено гледаше лъскавите картончета в ръката си. Джулия каза, че компаньонките раздават визитките си на клиенти и едновременно с това събират техните. А Анабел очевидно работи в този „ Синатра “.

Пусна визитките на пода и хукна към стълбите.

- Флин! Флин!

Пакистанецът се качваше в миниатюрна камионетка, която приличаше на разрязан наполовина самун хляб.

- Не се безпокой за душа - извика в отговор той. - До утре ще го оправя.

- Не, не. Исках да ти кажа, че Анабел е забравила нещо... Дневника си. Защо не го е взела със себе си?

- О, тя забрави много неща - почеса се по ухото Флин. - Такива са момичетата, вечно бързат. И не спират да пият. Знаеш ли колко дрехи беше оставила? Но аз ги изхвърлих всичките!

- О,ясно.

Стеф се върна обратно в душната стаичка и закачи панела на мястото му. После седна на продъненото долно легло с дневника в ръце.

Оставила е много неща.

Кой си зарязва дрехите? Или дневника? Нещо не беше наред. Флин спомена, че се случва да изчезват момичета, но изглеждаше доста по-загрижен за предплатата на наема, отколкото за съдбата на Анабел. Ставам параноична, рече си с въздишка Стеф. Но на всяка цена трябва да поговоря с Джулия.

Разтвори дневника. Може би някъде в него щеше да открие нов адрес или телефонен номер. На първата страница обаче нямаше нищо освен плътно изписани редове с красив почерк. Текстът започваше с възклицанието:

Мили Боже, страх ме е!

Заковала очи в равните едро изписани букви, Стеф усети как по гърба й започват да лазят тръпки. Флин не знаеше къде е изчезнала Анабел. Дали някой изобщо знаеше какво се беше случило с нея? Защо беше напуснала апартамента, без да вземе почти нищо със себе си?

Може би се тревожа напразно. Голяма работа, че е зарязала дрехите и дневника си и е напуснала жилището, без да предупреди хазяина. На мен пък изобщо не се обади. Но какво от това? Не сме се виждали от години. Тя не е длъжна да ме чака в това мизерно апартаментче, особено ако си е намерила нещо по-добро. Джулия със сигурност ще знае къде е отишла.

Но чувството, че се е случило нещо лошо, остана. Тя отново сведе очи към дневника.

3.

Мама

Кимики „Мама сан“ Танака не обичаше чужденците, въпреки че като дъщеря на японка и американски войник самата тя беше наполовина чужденка. Работеше с тях и за тях, но предпочиташе японския начин на живот. С течение на времето, с напредването на възрастта, бързо и безвъзвратно като пометена от морските вълни пясъчна къщичка тя откри смисъла на живота си в дълга, честта и саможертвата -все неща, които дебелият англичанин на прага едва ли можеше да разбере.

- Радвам се да ви видя отново, Мама сан - каза журналистът на име Джордж и протегна месестата си, покрита с черни косъмчета лапа.

Тя веднага усети изненадата му от състареното й лице и редките черни косми, стърчащи от почти голия й череп.

При последната им среща тя беше собственичка на клуб с компаньонки с царствена осанка и гъста черна коса, сплетена на модерен кок, дебело изписани вежди и сочни червени устни. Носеше копринен жакет с подплънки на раменете, а ръцете й бяха отрупани с диамантени пръстени. И нямаше нищо общо със съсухрената старица, която изглеждаше на повече от своите петдесет и пет години и се криеше зад полуотворената врата, облечена в старо кимоно и с плъстени чехли на краката.

- Е, ще започваме ли?

Мама проточи врат да огледа улицата и предпазливо протегна ръка.

- Джордж сан - промълви тя. Гласът й беше слаб и несигурен. Седмици наред не беше разговаряла с никого. Веднага забеляза диктофона в джобчето на сивата му риза, а после сведе очи към репортерския бележник в ръцете му. Изведнъж се почувства уморена. Да, действително се възстановяваше, но все още не беше на сто процента предишната Мама сан. Все още не. - Отдавна не сме се виждали. Изминаха много месеци от онова интервю за вестника.

- Почти година - кимна Джордж. - Но интересът на обществеността не намалява. Ако улучим подходящото време...

- Знам - уморено го прекъсна Мама. - Пари, пари и пак пари.

- Трябва да действаме бързо - каза Джордж, слагайки маската на сериозен репортер. - Издателят държи да ковем желязото, докато е горещо.

- Каква сериозна физиономия! - изхихика с тънък гласец Мама. - Къде остана младежът, когото помня, Джордж сак? Авторът на туристически справочници, който танцуваше по масите с моите компаньонки?

- Това беше отдавна- прокашля се Джордж. - Такава ми беше работата. Нямаше как да се запозная с клуба ви, без да...

- Да, да, така е - прекъсна го Мама. - Много сте се променили оттогава. Журналист, а сега и писател...

- Все още не бих се нарекъл писател - отвърна Джордж. -Вие ще сте първият ми опит.

- Нервен ли сте?

- Малко - призна Джордж и шумно си пое дъх. - Този път ще се наложи да отнема доста повече от времето ви. Сроковете са изключително къси, а и бюджетът... Не разполагам с кой знае какви пари, за да платя времето, което ще ми отделите. Наясно съм, че сте боледували, но от вида ви личи, че се възстановявате доста добре.

- Доста добре? - прекъсна го Мама, която не си падаше по фалшивите комплименти. - Имам вид на старица, Джордж сан. - Смехът й беше тих и немощен като на болен човек. Миг след това гласът й се промени и изведнъж придоби онази твърдост, с която някога оборваше оплакванията на клиентите си от високите сметки. - Съжалявам, но тази книга няма да се получи, приятелю. Твърде уморена съм.

Бледото лице на Джордж започна да почервенява.

- Нали няма да... Не говорите сериозно, Мама. Един известен издател иска да откупи правата за книга, която описва живота ви. Знаете ли колко рядко се случва това?

- Хората искат да четат за мен, а? - усмихна се Мама. - След вашия очерк във вестника станах известна в цял Токио.

- И не само в Токио, а също така в Обединеното кралство и в Америка-добави Джордж.-Всички, които са прочели очерка, искат да знаят повече за вас.

- Съжалявам, Джордж сан - скръсти ръце пред гърдите си Мама. - Много съм уморена.

- Но договорите са подписани, а парите платени.

- Договорите ги подписахте вие, а не аз.

Джордж почеса светлата си мазна коса.

- Всичко беше готово, Мама сан - промърмори той.

- Хай, хай. Но аз съм уморена.

Джордж изглеждаше така, сякаш някой го е зашлевил чрез лицето. Изтекоха няколко секунди, преди да проговори отново.

- Тази книга ще бъде отлична инвестиция за вас - глухо рече той. - Особено когато започне да ви носи пари от продажбите.

- Аз съм само една от многото мами, Джордж сан -усмихна се тя. - Може би ще се окаже, че сме хвърлили голям труд за нищо.

- Вие? Една от многото? „Синатра“ беше велик клуб! Един от най-добрите клубове с компаньонки в „Ропонги“!

- „Синатра“ продължава да работи, Джордж сан - напомни Мама и му хвърли игрив поглед изпод оределите си мигли. - Въпреки че напоследък престанахте да ни посещавате.

- Цените са твърде високи за заплатата ми - въздъхна Джордж, разтвори бележника си и започна да чете: - Мама Танака сан, истинска знаменитост сред токийските клубове. При нея се забавляват кинозвезди и известни политици.

- Съжалявам, Джордж сан.

Макар и притеснен, репортерът прелисти на друга страница.

- Някои от момичетата, работили при вас, днес също са знаменитости. Холивудски звезди. Имате какво да разкажете на публиката. Моля ви, направете го. Книгата ще стане страхотна.

Мама въздъхна, отстъпи крачка назад и открехна вратата още няколко сантиметра. Това беше израз на японско гостоприемство, въпреки че беше само наполовина японка. По-добрата й половина.

- Влезте. Ще поговорим, но не дълго. - Ръката й изведнъж се стрелна нагоре. - Обувките, Джордж сан!

Джордж изпъшка, смъкна мокасините от бежова кожа и ги хвърли върху старателно подредените сандали и боти край вратата. Те изглеждаха особено груби и твърде мръсни в сравнение с безупречно лъснатите обувки на Мама сан.

- На сигурно място ли са тук, отвън? - попита той.

- Разбира се. Що за въпрос! Това би трябвало да ви е известно. Не сме в Америка. - Мама хвърли неодобрителен поглед на мокасините му, после се обърна и влезе в къщата. - Много съм уморена. Надявам се да ме разберете. А и материалът във вестника казва достатъчно. Насам, моля.

Влязоха през отворената врата и се озоваха в просторна дневна с ниска масичка, около която бяха подредени възглавници с дамаска на зелени листа. Столове в европейски стил липсваха и Джордж огледа обзавеждането с нескрито неодобрение.

- Вече колко години живеете в Япония? - попита с усмивка Мама.

- Пет.

- Имате апартамент в Токио, написахте справочник за Токио, работите за токийски вестник...

- За английски вестник, издаван в Токио - поправи я Джордж.

- ... но въпреки това се страхувате от японските мебели?

Джордж се изчерви. Нито една вещ в апартамента му в скъпия квартал не беше японска. Беше купил канапетата, масите и столовете от някаква американска двойка, която ги беше предложила на разпродажба. Сред тях нямаше нито един футон, стол кайсу или масичка катасу.

- Искате ли чай? - попита Мама. - Миу си тръгна, но мога да го направя и аз.

- Какво? Чай? Да, с удоволствие.

Няколко минути по-късно Мама се появи с поднос в ръце и веднага забеляза, че Джордж беше смазал една от възглавниците с масивните си задни части и правеше безуспешни опити да подгъне дебелите си крака, обути в кадифени панталони. За целта беше опрял гръб на красивия й скрин от оранжево дърво, чиито изящни дръжки от ковано желязо със сигурност му причиняваха болка. Малко болка няма да му навреди, рече си тя. От опит знаеше, че повечето западняци трудно понасят болката.

На подноса имаше малък метален чайник, изящни порцеланови чашки без дръжки и купичка със зелен чай. Встрани от тях беше поставена чинийка с японски желатинови бонбони, поръсени с пудра захар.

- Казах, че ще поговорим - подхвърли Мама на почти перфектния си английски. - Но всъщност исках да ви кажа, че сега не е подходящото време за книга. - Тя постави чашката пред Джордж, седна на една от възглавничките и без усилие подви босите си крака. След това сипа лъжичка зелен чай в металния чайник.

Джордж отвърна с любезно кимване, но по лицето му се изписа притеснение. Отдавна беше получил и похарчил своята част от аванса. Второто плащане щеше да се осъществи при предаването на ръкописа, а това означаваше почти сигурен фалит, тъй като го чакаха тежки вноски по изплащането на апартамента, плюс ежемесечната издръжка на сина му в Англия.

- Вие се съгласихте, Мама сан - рече умолително той.

- Така е, но наистина се чувствам уморена. Разбирате ли? Съвсем наскоро приключих с лечението и сега ми трябва време за възстановяване. Освен това се връщам на работа, още тази вечер...

- Ще го направим по най-простия начин. Вие само ще ми говорите - както по време на интервюто за нашия „интересен“ материал. Спомняте ли си? Беше лесно.

- Тогава изобщо не допусках, че някой ще го прочете -отвърна Мама и махна с ръка. - Но сега искате повече, включително и тайни от живота ми. Не, прекалено съм уморена затова.

Джордж отпи глътка и се намръщи. Беше свикнал да си пие чая с мляко и четири лъжички кафява захар.

- Разкажете ми химиотерапията - промълви той.

- О, беше трудно. Много трудно.

Джордж кимна и я погледна с очакване. Отново беше влязъл в ролята на опитен журналист.

- Взема се по една таблетка на ден и това е всичко - добави Мама. - Изглежда лесно и напълно безобидно. Отначало си мислиш, че няма да има никакъв ефект, но после... Всичко те боли! Не си в състояние да работиш, не си годна за нищо.

- Казаха ми, че не сте на работа от няколко месеца -кимна Джордж, отпи нова глътка горчив чай и пак се намръщи.

- Довечера ще ходя - поясни Мама. - Късно, някъде след единайсет. Просто да видя как вървят нещата.

- Но химиотерапията вече приключи, нали?

- Засега.

Мама отпи от чая си с очевидното намерение да приключи разговора. В стаята беше топло. Явно се пазеше да не настине.

- Нали искахте да направим тази книга заради дъщеря ви? - смени темата Джордж, без да забелязва, че лявото му коляно е започнало да трепери. - Да й осигурите някакъв доход... Нали затова се съгласихте?

Мама наведе глава, вероятно за да скрие издайническата влага в очите си.

- Да. Заради Кайто.

- Аз имам син, на пет е - подхвърли Джордж, опитвайки най-съчувствената усмивка, на която беше способен. Бледата кожа около уморените му очи се набръчка. Нямаше смисъл да обяснява, че не беше виждал сина си повече от две години и дължеше хиляди за издръжката му. Какво се е променило? Нима Кайто вече не е важна за вас?

- Работата е много - отвърна с въздишка Мама. Вие искате да ви разкажа всичко, но едва ли ще мога.

- Твърде много работа за дъщеря ви?

В стаята настана тишина.

- Нима не искате Кайто да знае всичко за вас, когато няма да ви има? Да разбере колко трудно сте изкарали парите за нейния колеж?

- Може би искам... Бих желала да ме разбере. И да ми прости.

- Тогава нека опитаме, Мама. Днес ще направим само едно кратко интервю, да видим как ще тръгне. Ще спрем в момента, в който пожелаете.

Нова пауза.

Джордж се размърда на възглавницата.

- Ако книгата тръгне добре, Кайто ще получи сериозни приходи. А вие ще спрете да работите.

От гърдите на Мама се изтръгна дълбока въздишка. Очите й се извърнаха към снимката на дъщеря й, поставена в рамка върху скрина. Изведнъж усети теснотата на евтиния апартамент, в който беше принудена да се нанесе след спукването на икономическия и финансов балон през 80-те години. Щедрите клиенти бяха изчезнали като ланския сняг, а нови не се появяваха.

Шампанското беше изпито, красивите дрехи се износиха до пълно разнищване, цветовете им избеляха. Почти всички бижута бяха продадени или претопени, но въпреки това парите едва й стигнаха за този скапан апартамент с една-единствена спалня в „Икебукуро“. Остана й само той, плюс едно чекмедже с диаманти. Това беше всичко, което щеше да наследи дъщеря й. Не беше много.

- Добре, Джордж сан - промълви тя. - Но само ще опитаме, нали?

4.

Стеф

Стеф беше коленичила на тънкия матрак и държеше синята тетрадка със здравата си ръка. Погледът й препускаше по равните едри букви на Анабел. Беше й малко неудобно да чете интимните мисли на приятелката си, но това беше задължително. Искаше да е сигурна, че Анабел е в безопасност.

Мили Боже,

Уплашена съм. Моля те, пази ме в това кошмарно място, помогни ми да печеля пари и нови клиенти. Пари, пари и пак пари - това е всичко, за което мога да мисля. Йени, йени, йени. Всеки ден едно и също- колко мога да изкарам, колко съм изпуснала. Как мога да привлека повече клиенти, коя има повече клиенти от мен.

Кой беше онзи тип снощи? Не съм луда. Сигурна съм, че ме следеше. Няма как да е било случайно. Наоколо не живеят такива като него. Какво правеше пред дома ми в четири сутринта? Какво търсеше?

Знам, че когато съм уплашена, мога да направя куп глупости. Но ако не си държа очите отворени, много неща наистина могат да се случат. Момичетата в „Каламити Джейнс" разказват страшни истории...

Стеф с мъка преглътна топката с вкус на киселина, която се беше събрала в устата й. По всичко личи, че някакъв мъж е следил Анабел. А и „Каламити Джейнс“... Това не беше ли клубът на Джулия? Измъкна пътеводителя от мрежестото джобче на раницата и провери. Да, той е. А момичетата там разказвали страшни истории.

На визитките с името на Анабел беше изписано името на клуба с компаньонки „Синатра“. Вероятно работи там. Или е работила, преди да изчезне от „Ропонги“.

... колко пъти ме предупреждаваха да внимавам с питиетата??? Понякога съм адски тъпа. Или просто невнимателна. Но нима трябва да ходим с чашите си и в тоалетната? Точно такава съм и сега: невнимателна. Едно време ме беше страх да излизам с клиенти, но сега го правя постоянно и дори не казвам на момичетата къде отивам.

Тоя тип, дето ме зяпаше цяла вечер, беше адски противен. Направо настръхвах от него. Не бях толкова пияна, че да се е случило нещо. Но има нощи, когато се напивам безпаметно и някое от момичетата ме прибира у дома. Какво ще се случи, ако ме проследи в такава нощ?

Тра-ла-ла. Тра-ла-ла. Трябва да мисля за по-хубави неща. Снощи попях и ми беше хубаво. Жалко, че ми падна гласът. (Защо пуша, по дяволите? Това дори не ми харесва.) Виждах какво си мислят за мен - че съм някакъв боклук. Сега обаче със сигурност си мислят, че съм голяма работа, защото мога да пея. Тра-ла-ла. Но трябва да се упражнявам повече. Нямах представа колко съм зле. Все пак мина доста време. Може би десет месеца?

Мисля си, че онзи гадняр е тръгнал след мен веднага след като напуснах клуба. Но може би не е бил той, а някой друг. Готова съм да се закълна, че някой ме наблюдаваше, докато се наливах с коктейли, и направо настръхвам.

Не можеш да разсъждаваш, когато непрекъснато пиеш. Мразя коктейлите. Преди време ги харесвах, но на практика са гадни, много гадни. Едно безплатно питие повече и нищо друго. Гледат ме така, сякаш съм пълна проститутка.

По пътя за дома твърдо ме следваше някой. Единственото, в което съм сигурна, беше, че е японец, а не иранец. Когато прекалят с коктейлите, иранците стават страшни. Не ги разбирам. Защо се обличат по този начин, след като имат толкова пари? Много ме е страх от тях след това, което се случи с Естела.

Не знам какво става, когато не пиеш и главата ти е бистра. Може би те оставят на мира? Лошите неща се случват, когато момичето прекалява със сближаването. Като онази стриптийзьорка, на която бяха отхапали бузата. Да правиш стриптийз тук е пълна глупост. Защо да те опипват за 2000 йени, когато можеш да бъдеш компаньонка за 3000 на час?

Тук се уча бързо. Вече не съм толкова наивна и притеснителна. Още не мога да повярвам, че попитах Ниши за онези рускини! Каква глупост! Дали са били наясно, че след пристигането си в Токио ще ги изкарат на улицата с табели, на които пише „3000 йени за секс", или са се надявали да станат модели?

Историите нямат край. Препредавани от ухо на ухо, но едва ли всички са измислени.

Помогни ми, Боже! Днес ме е страх да бъда сама.

С обич,

Анабел

Стеф затвори дневника и се облегна на стената. Тетрадката беше лепкава и тя я захвърли на голата възглавница. Стисна с длани главата си и затвори очи. Стана й лошо, имаше чувството, че ще повърне.

Оказа се, че „Ропонги“ съвсем не е толкова безопасно място. Анабел беше изчезнала, оставяйки куп вещи след себе си.

Поговори с Джулия, обади се тих глас в съзнанието й. Ако имаше нещо обезпокоително, тя щеше да те предупреди с имейл. Празнотата в джоба й пулсираше като изваден зъб. При всички случаи трябва да изкараш пари за наема, преди да тръгнеш да търсиш Анабел.

Пое си дълбоко дъх няколко пъти, погледна дневника, после го грабна и тръгна навън.

Стеф отвори скърцащата стъклена врата, но полицейският бокс кобан се оказа празен. Вътрешността миришеше на мухъл и на още нещо - може би някакъв чай. Посрещна я не жив полицай, а анимационен плакат на куче с полицейски шлем, окачен на стената. До него имаше яркожълт постер със снимката на някакъв пъпчив хлапак, обявен за издирване.

С изключение на някакви бели предмети, пръснати по розовия плот, всичко беше прикрепено към стената - с карфици или лепенки. След бавна обиколка на кобана Стеф забеляза черния телефон на плота, пристъпи към него и вдигна слушалката. Секунда по-късно насреща се чу тънък гласец, който каза нещо на японски.

- Ало, полицията? Има ли тук полиция? - Въпросът прозвуча така, сякаш си поръчваше храна за вкъщи.

В отговор получи още няколко фрази на японски.

- Ало, ало? - извика Стеф, но гласът насреща си остана неразбираем.

Тя остави слушалката и се приготви да си тръгва, но в същия момент телефонът зазвъня.

- Ало? - отново вдигна тя.

- Здравейте - обади се мъжки глас, млад и официален. -Вие ли търсите полицията?

- Да, искам да говоря с представител на полицията - отвърна Стеф и стисна дневника.

- Добре, идвам.

Стеф погледна часовника си.

- Колко трябва да чакам? - попита в слушалката тя.

Небето зад пластмасовите стъкла на кобана започваше да потъмнява. Човекът насреща вече беше затворил.

5.

Двайсет минути по-късно пред кобана се появи млад полицай на велосипед. В продължение на няколко секунди той гледаше Стеф с влюбения поглед на домашен любимец, след това слезе от колелото и здраво разтърси ръката й.

- Вие ли се нуждаете от помощ?

- Не, става въпрос за една моя приятелка.

- Аха - ентусиазирано кимна младежът. - Елате в участъка да поговорим, моля. Не е далече от тук. - Направи й знак да го последва и добави: - Аз съм един от малкото полицаи, които говорят английски, но не много добре.

- Наистина ли не е далече? - попита Стеф и отново погледна часовника си.

-Да.

Стигнаха в участъка. Полицаят събу обувките си и нахлузи зелени чехли с логото на полицията, които измъкна от някакъв отвор в стената. Направи знак на Стеф да стори същото и тя посегна към един от многобройните чифтове с гумени подметки, струпани до стената. Оказа се обаче, че те са малък номер, и петите й стърчаха навън.

- Искате ли... - Полицаят наведе глава и промърмори нещо на японски, очевидно търсейки правилната фраза. -Бихте ли приели нещо за пиене?

- Бързам, но... - Стеф преглътна и усети, че гърлото й е пресъхнало. - Да, с удоволствие. Благодаря ви. Но ви моля да побързаме.

Влязоха в някакво общо помещение, чиито обитатели любопитно се втренчиха в нея. Тя впи очи в лицето на един от тях и той бързо се обърна към монитора пред себе си.

- Окей - обади се младият полицай. - Отивам да донеса нещо за пиене, а моят бос ще ви разпита.

Въведоха я в стая за разпити с дървена ламперия и младежът изчезна. Миг по-късно се появи мъж с посивяла, подстригана по военному коса, който хвърли куп документи на масата. Огледа Стеф от горе до долу и устните му се присвиха в знак на неодобрение.

- Моля, седнете.

- Благодаря - отвърна Стеф и зае един от пластмасовите столове. - Става въпрос за...

- В „Ропонги“ ли живеете? - попита сивокосият, седна срещу нея и започна да драска нещо в розов формуляр.

- Да, но...

- Защо дойдохте в Япония?

Усмивката на Стеф се стопи.

- На почивка. На малка почивка. Но става въпрос не за мен, а за приятелката ми Анабел...

- Работите ли в „Ропонги“?

Сивокосият вдигна глава от розовия формуляр с тревожна бързина и Стеф неволно се отдръпна.

- Не, не работя в „Ропонги“ - отвърна, без да го гледа, тя. - Тук съм на почивка. Но искам да ви запозная със съдържанието на този дневник. - Синята тетрадка кацна на масата. - Той е на приятелката ми, която не се прибра в апартамента си. Страхувам се, че й се е случило нещо лошо.

- Апартамент - промърмори полицаят и почука с химикалката си по масата. - Къде се намира апартаментът, в който сте отседнали, моля?

Стеф не би му казала адреса, дори и да го знаеше. Но се оказа, че не помни нищичко от странните цифри и букви, които практически дефинираха местоположението му. По тази причина предпочете да отговори честно.

- Не знам - обяви тя и издържа на тежкия му поглед, представяйки си, че е несправедливо обвинена героиня в някакъв полицейски сериал. - Изпитвам затруднение с тукашните адреси, които са много различни от онези у дома...

- Не носите ли нещо, което да сочи кой е хазяинът ви? -изгледа я подозрително ченгето с военната прическа.

-Не.

- Странно - промърмори той и чукането на химикалката ускори ритъма си. - С каква виза сте тук?

- Туристическа - усмихна се мило Стеф. - Но вижте какво, аз не съм тук заради себе си. Става въпрос за приятелката ми Анабел, която е напуснала апартамента, без да си вземе дневника. Оставила е и дрехите си...

- Туристическа виза - промърмори ченгето, сякаш това даваше отговор на много незададени въпроси. - Носите ли си паспорта, моля?

- Не, чуйте ме! - Стеф усети как болната й ръка се стяга от напрежение. - За какво ви е паспортът ми? Всъщност не го нося у себе си. Искам да разбера можете ли да проверите дали Анабел изобщо се намира в Япония? Би трябвало да има някакъв начин, нали?

- Кога е издадена туристическата ви виза?

Стеф едва не изохка. Имаше чувството, че се бори да отнеме кокала от устата на упорит ротвайлер.

- Вчера-отвърна тя.

- Колко време ще останете в Япония?

- Ами... Месец, може би два. Пътувам насам-натам. Просто не зная.

- Аха. Окей. Добре. - Последва продължителна пауза. -И тъй, вашата приятелка. Англичанка ли е?

- Да, англичанка е. Бяхме се разбрали да живеем заедно, но когато пристигнах, нея вече я нямаше. Не беше оставила новия си адрес, не ме предупреди с имейл. Открих този дневник в стаята, а хазяинът каза, че...

- Странно е, че имате хазяин, докато сте тук на почивка-отбеляза ченгето и внимателно пое чашата горещо кафе, което му поднесе току-що появилият се младеж.

Пред Стеф бе сложена картонена кутийка студен чай и тя посегна към пластмасовата сламка, залепена за нея. Младежът безшумно се оттегли.

- Обикновено туристите отсядат в хотели поясни началникът, отпи глътка кафе и поклати глава. Странно.

- Вижте, аз искам само да се уверя, че с Анабел всичко е наред. Но в дневника й пише, че... Че е била следена от някакъв мъж.

- Според мен това момиче е добре - отвърна полицаят. -Тази година нямаме съобщения за изчезнали момичета, нямаме и телефонни оплаквания от семейства, на които е изчезнало детето. Мисля, че няма проблем. Но ако вие направите официално оплакване, полицията ще започне следствие. Това означава да претърсим апартамента ви и много подробно да проверим с какво точно се занимавате вие.

Стеф се сви. Намекът беше ясен: ако продължава да настоява, полицията ще насочи вниманието си към нея и ще провери дали работи нелегално в страната. А тя имаше намерение да направи именно това - да работи нелегално, стига някой да й предложи такава възможност.

Замисли се. Джулия изобщо не беше споменала за изчезването на Анабел, въпреки че беше поддържала контакт и с нея. Ако имаше повод за тревога, тя несъмнено щеше да я предупреди. Следователно нямаше смисъл да вдига шум за каквото и да било, преди да говори подробно с Джулия.

- Добре - кимна Стеф, проби станиола на кутийката със зелен чай и изсмука съдържанието й наведнъж. Остави я на масата и сложи длани от двете й страни. — Благодаря за помощта, но трябва да тръгвам.

- Вземете си книжката, моля - отвърна полицаят и побутна дневника към нея.

Стеф го взе, отвори вратата и прекоси общото помещение със звучно шляпане на чехлите.

Спря на излъсканите стъпала пред участъка и загледа тежкия трафик по улицата. Решението беше час по-скоро да се срещне с Джулия.

Тръгна да пресича, пренебрегвайки червената светлина на светофара за пешеходци, пред който търпеливо чакаше тълпа от хора. Надяваше се, че няма да е трудно да открие клуба с компаньонки, в който работеше Джулия. Ниско надвисналото небе имаше оловносив цвят и тя се запита колко е часът. Престоят й в участъка беше продължил най-малко час благодарение на серията тъпи въпроси, който й беше задало сивокосото ченге.

Не след дълго навлезе в „Ропонги“. На пресечките стояха жени, които настойчиво подканяха минувачите с настойчиви крясъци: „Масажи, масажи!“ Край тях се точеха мъже с наведени глави и пресилено безизразни изражения. Триметров телевизионен екран над главите им излъчваше поп клипове, накъсвани от реклами на мобилните телефони „Докомо“.

Къде си, „ Каламити Джейнс да те вземат дяволите?

Отново тръгна да пресича на зебрата въпреки червения светофар. Лавираше сред зелени таксита, камионетки, скутери и черни беемвета, в които важни бизнесмени гледаха телевизия на вградени в таблото монитори. В замърсения въздух все по-ясно се долавяше миризмата на бедност.

В следващия момент Стеф осъзна, че е повлечена от тълпа блондинки от всякакъв калибър - високи и ниски, слаби и дебели. Осъзна и друго: най-главният й проблем не беше да открие Анабел, а да си намери работа. В Англия това би звучало просто и ясно. Напълни гърдите си е въздух, който имаше вкус на пясък. Ако в клуба на Джулия откажеха да я вземат, нещата нямаше да са нито прости, нито ясни.

6.

Часmumи

От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: re: re: ге: снощи

Хей, Даф,

Този ми звучи като пълен идиот. Разкарай го. Сериозно ти говоря.

Тами е добре. Справя се в училище, всичко й харесва, така че е добре. Тя е УМНО ДЕТЕ и вече знае японски по-добре от мен. От училището казват, че ако продължавам да я прибирам толкова късно, тя никога няма да настигне останалите деца и да покаже какво знае.

Дотук добре, но нека се върнем към „Синатра" и мръсната професия на компаньонките. Тя смърди, мразя я. Всъщност не винаги, а само понякога. Като днес например. Но въпреки това ще продължавам да се придържам към плана - да бачкам като луда и да се опитвам да пестя.

Направо ми прилошава, като си помисля за всичките пари, които съм профукала. За глупостите, които си купувах в началото - шампанско, кокаин и парцали. Представяш ли си?! Дори дрехите съм си купувала сама! Каква идиотка съм била, господи! На планът си е план. Обещавам да го изпълня. Догодина по това време ще съм напуснала проклетото място. Освен това слагам край на манекенството. Точка. То е само губене на време. Конкуренцията е твърде голяма. Чадърчета, джаз музика - стига толкова! За тях съм само поредното момиче с мургава кожа и сини очи. Голяма работа.

Благодаря ти за думите, че съм добра майка. Знам, че съм такава, но понякога го забравям. Много хора ме упрекват, че излизам с компании, смъркам кокаин и работя тази работа. Сякаш искат да ми кажат, че след като съм майка, нямам право на забавления и съм длъжна единствено да се грижа за детето си. Когато бях бременна с Тами, дори спрях да пуша, но въпреки това всички ме плюят.

Обаче има и нещо друго - ако не излизам, ще полудея! С Тами никак не ми е ЛЕКО. Бачкам яко, седем дни в седмицата. Няма майтап! Японските дечица са страшно възпитани, но Тами разговаря с мен като малка принцеса - направо не знам откъде се е взело това поведение. Все още настоява да живее с баща си, въпреки че непрекъснато й повтарям, че той НЕ е добър човек. Чувствам се късметлийка, ако съумея да платя училищните й такси с това, което ми дава. Но не ме карай да навлизам в тази тема, защото мога да говоря с часове. БЕЗОТГОВОРЕН е думата, която казва всичко за него.

Този месец отново подех борбата за виза, която става все по-тежка. Мисля, че положението тук се влошава. Не знам, но не е добро. Крепи ме мисълта, че няма да е вечно така. Тами расте страшно бързо. Не ми пука кой знае колко за компаньонството и всичко останало. Това е животът. Но няма да ми е приятно, ако съучениците й започнат да й се подиграват заради професията на майка й. Това би означавало, че историята се повтаря.

Миналата седмица си сложих ботокс. Ти беше права, наистина ДЕЙСТВА!!! Изглеждам с пет години по-млада. Все още обработвам Дайши сан да плати следващата порция. Той беше един от клиентите на Анабел, ама аз буквално го измъкнах от ноктите на Хелена, ха-ха!

За известно време нещата вървяха много добре, особено след напускането на принцеса Барби. Бях първа дама в продължение на цели три седмици. Но хубавите неща бързо свършват. Все пак имам Дайши вече няколко месеца, а той е ДОБЪР клиент и си струва всичките усилия да го задържа.

Въпреки ботокса остарявам, Даф. Честно ти казвам. Слава богу, че има козметика. Но дори с нея виждам как бръчките ми се увеличават. Торбичките и разширените пори също. Дали винаги съм ги имала и просто не съм ги забелязвала? Някои твърдят, че кокаинът причинява бръчки, но не ми пука. Наясно съм, че пречи, пиячката също. Което изобщо не означава, че ще престана да пия.

Вчера един клиент ме нарече „стара слугиня" заради торбичките под очите ми. На японски изразът звучи като „развалена торта" или нещо подобно. На всичкото отгоре това се случи след ботокса! МАМКА МУ!!!!! Е, цялата работа имаше и смешна страна - клиентът ми даде визитка с твърдението, че е президент на някаква голяма японска компания. Накарах Тами да ми я прочете и познай какво се оказа: помощник-счетоводител! Ха-ха. Изобщо не мисля за него. Предполагам, че е профукал месечната си заплата за една вечер в клуба!

Ако трябва да говорим сериозно, не разполагам с много време, Дафс. Не съм идиотка. Най-много да изкарам още една година. Спестявам някакви пари и започвам на чисто. Каквото и да е. Край на мазните клиенти, край на всекидневното гримиране. Оня тип още не са го хванали. Полицията изобщо не си е мръднала пръста. Каква изненада, а? Казах на Мама, но въпреки това старата крава ми друсна една глоба за закъснението, а след това ме изпрати на масата на някакъв сукабай да си говорим за липсата на съчувствие.

О, забравих да ти кажа: Мама беше болна. Снощи се появи на работа за пръв път от няколко месеца насам. Хората от персонала твърдят, че имала рак. В момента адски ме мрази. Хелена продължава с номерата да ми отмъква клиенти, а Мама й помага. Но иначе си е голяма досадница. Още е в лошо настроение след напускането на „госпожица перфектна" Анабел. Едно време й бях фаворитка, но сега непрекъснато ме тормози. „Косата ти мирише, Частити!" „Татуировките ти се виждат, Частити!" Няма отърване. Частити това, Частити онова... Снощи предложи да се изруся, ама аз й се изсмях. Представяш ли си ме с руса коса? Ще заприличам на някоя от мадамите на якудза, които висят в „Макдоналдс".

Може би няма да повярваш, но доскоро говореше, че ще ме издигне до Мама сан номер две. Сега вече не споменава за това. Не и след появата на новите.

Само едно ще ти кажа, Дафс. Никога няма да започна да спя с клиенти като Надя, Кристияна и останалите момичета. Независимо от трудностите, независимо как изглежда лицето ми, независимо от отношението на Мама и клиентите. Всичко си има граници, нали знаеш? А аз трябва да мисля за дъщеря си.

Разбира се, че съм вършила глупости. Но никога не съм прекрачвала границите. Другите могат да го правят, не и аз. Не ме разбирай погрешно - това си е тяхна работа. Не ги съдя, защото ги разбирам. Когато си нова, нямаш дохан, нямаш бонуси. А Мама те притиска ежедневно и настоява да печелиш клиенти. Добре помня каква бях в началото. Иначе печелим достатъчно, особено ако сме достатъчно умни да му удряме по едно след работа.

Като говорим за секс с клиенти, се сетих за онзи боксьор, ха-ха. Помниш ли го?

С много обич,

Частити

7.

Мама

Джордж измъкна диктофона от джоба си и го постави на масата. Лампичката за запис вече мигаше. Всичко беше готово за началото.

- И тъй, откъде ще започнем, Мама? Книгата трябва да бъде, как да кажа... Продаваема. Към това се стремят всички издатели. Затова предлагам да обърнем внимание на политическите скандали и интригите - най-привлекателните теми.

- И на секса - бързо кимна Мама.

- Не знам - колебливо поклати глава Джордж. - Според мен хората предпочитат да четат за хората с власт. Тоест за политиците, които са най-важните ви клиенти.

- Най-вече за сексуалния им живот - добави Мама. - Сексът продава. Повярвайте, знам го от опит. - Поколеба се за момент, после попита: - Да разкажа ли кога за пръв път видях мъжки пенис?

Джордж изпусна капачката на химикалката си, която заподскача по бамбуковата рогозка.

- Беше пенис на европеец - продължи с развеселен тон Мама и изведнъж заприлича на купонджийка от „Ропонги“. - Трябва да ви разкажа всичко, защото то беше свързано с първата ми работа.

Джордж колебливо кимна.

- Може би ще е по-добре да започнете със „Синатра“.

- Не, ще започна е бягството си в Токио - поклати глава тя.

- Не сте ли родена тук? Мислех, че майка ви... - Джордж натисна върха на химикалката в хартията.

- Не. Тогава живеехме в Киото.

- На колко години бяхте, когато дойдохте в Токио?

- На шестнайсет.

Мама посегна към ножа на масичката и започна да реже на две желатиновите бонбони дай, разкривайки яркочервената им вътрешност.

- Баща ми живееше тук и аз се надявах да остана при него. Не исках да се омъжвам. Бях млада и хубава. Изглеждах добре, както казваха хората. Наполовина американка, наполовина японка. Страхувах се да загубя всичко, като стана нечия съпруга, както настояваше майка ми. А Токио ми се стори страшно вълнуващ град: хора с татуировки и отрязани пръсти, ярки реклами, оживление.

- И се свързахте с баща си, така ли? - подхвърли Джордж, поглеждайки с копнеж лъскавите бонбони.

- Да. Написах му писмо, в което уточнявах с кой влак ще пристигна, купих си билет с монетите от касичката и тръгнах на път с една раница дрехи.

- Смело - отбеляза Джордж. - Просто се качвате на влака и тръгвате. Може ли? - ръката му се протегна към бонбоните, но Мама го изпревари, набучи един на върха на ножа и ловко му го подаде. - Не се ли страхувахте?

- О, да, много се страхувах. Нямах никакви пари, а баща ми не беше от хората, на които може да се разчита. Като всички мъже.

Джордж престана да дъвче бонбона, който беше успял да налапа. Мама го дари със сладка усмивка и добави:

- Изобщо не бях сигурна, че ще ме посрещне на гарата.

- А посрещнали ви?

Мама присви очи. Топлината и сигурността на апартамента замъгляваха спомените за онзи страшен следобед, останал толкова назад във времето.

- На гарата имаше много хора - каза след кратка пауза тя. - И много неща, които не можеха да се видят в Киото -хора с дънки, опънати върху дебелите им задници, карирани костюми, кожени якета с големи яки. Жените носеха косите си, свободно пуснати край лицето. „Ангелите на Чарли“, нали знаете. Имаше и много кафенета, сергии за бенто и онигири. Съвсем като днес. Блъсканицата беше ужасна. Чувствах се като малка рибка ажи, попаднала и огромна златна кои.

- Какво се случи, когато се появи баща ви? - попита Джордж и лепкавите му пръсти оставиха следи върху бележника.

- Стоях до касите и го чаках - каза Мама. - Баща ми беше висок и аз се надявах, че ще зърна главата му над тълпата. Чаках го три часа. Навън започна да се здрачава. Охраната ме гледаше подозрително. Влязох в една телефонна кабина и се обадих на неговия приятел Томи.

- Нямахте ли номера на баща си?

Мама поклати глава и рядката черна косица се разлюля покрай бледите й скули.

- Той не ми го изпрати, въпреки че го помолих. Разполагах единствено с телефона на Томи.

- Кой беше този Томи? - пожела да уточни Джордж, докато записваше името в бележника си.

- Съдържател на клуб. Стар приятел на баща ми. Познавах го от дете, когато родителите ми все още бяха заедно и живеехме в Токио.

- Какво се случи после? Дойде ли да ви вземе този Томи?

- Хай - кимна Мама и отново вдигна ножа. - Още бонбони, Джордж сан?

Джордж кимна и посегна да вземе бонбончето, набучено на острието.

- Томи дойде на гарата да ме посрещне - добави Мама. -Но не беше такъв, какъвто го помнех. Беше по-слаб, с много бледо лице. Приличаше на някакво огромно насекомо. Появи се на перона със синя кутийка бира „Кирин“ в ръка. Спомням си това много ясно. Пушеше и цигара, „Ларк“. Помислих си, че прилича на гангстер. Всъщност той беше гангстер, но тогава още не го знаех. Но се уплаших. Може би интуицията ми влезе в действие.

- И какво направихте? Избягахте ли?

- Не, въпреки че трябваше - усмихна се Мама. - И къде можех да отида?

- Може би обратно у дома? - подхвърли Джордж и избърса захарта от устните си.

- Не можех да се върна там - леко повиши тон Мама. -Майка ми беше бясна. Но както и да е. Приближих се към Томи, поклоних му се и обясних, че няма къде да се подслоня, защото баща ми не е дошъл да ме вземе. „Ще ти осигуря подслон - отвърна той. - Но ще трябва да работиш в клуба, за да си плащаш разноските, ясно?“ Какво можех да кажа? Нямах пари, нямаше къде да спя. Реших да остана при Томи, докато открия баща си и всичко бъде наред.

- Що за клуб беше това?

- Казваха им клип клубове и повечето от тях се намираха в близост до „сапунените бани“ в „Шинджуку“, за които ще ви разкажа по-късно. - Забелязала, че Джордж бърчи вежди, Мама побърза да добави: - Не сте ли чували за клип клубовете? Това са изключително скъпи заведения, в които специално назначени момичета привличат клиенти, обикновено чужденци. Аз дори не бях чувала за тях, преди да започна работа в клуба на Томи. Те не са типично японски.

Приведен над бележника си, Джордж намести химикалката между пръстите си.

- Томи имаше проблем с пиенето - продължи Мама. -Нещо, което не е характерно за японците. - Забелязала, че чашата на госта е почти празна, тя се наведе да я допълни с изящните движения на опитна компаньонка.

- Кога започнахте работа в този клуб?

- Веднага - отвърна Мама. - Направо от централната гара отидохме в квартала за забавления „Шинджуку“. Вечерта беше много топла, защото беше в разгара на лятото. Улиците бяха претъпкани с народ. Спомням си, че минавахме покрай сгради, опасани от грозни черни кабели. Мъжете бяха облечени в костюми, а някои от тях носеха големи черни очила. По онова време малко жени носеха кимоно, но тук-там все още се срещаха красиви жени, включително и гейши. Човек неволно затаява дъх, когато види гейша в Токио. Все едно да видиш голяма шарена пеперуда в някой тъмен и мрачен офис. Бяха толкова пъстри и свежи! А не като мен, както изглеждах тогава - с дълга черна коса, облечена с плисирана пола и блуза.

- Този клуб... в Квартала на удоволствията ли се намираше? - попита Джордж, запълвайки листа пред себе си със ситни сини букви. - Зоната, която някои хора наричат „Района с червените фенери“?

- Да. Отидохме до клуба на Томи с метрото. Бях много нервна. Спомням си, че когато слязохме на станцията „Шинджуку“, бях много доволна от навалицата, която ни пречеше да се придвижваме бързо. Беше ми много зле, постоянно преглъщах, за да не повърна. Жените по улицата бяха много елегантни - като повечето жени в Токио. - Мама се изсмя и добави: - А по онова време аз дори не подозирах за съществуването на изкуствени мигли. Мислех си, че токийските дами са се родили с прекрасните дълги и елегантни мигли, докато моите бяха къси и сплъстени. Толкова знаех и за гримовете, облеклото и останалите неща. Но сега е съвсем различно, нали? - Тя приглади избелялото кимоно върху бедрото си и сложи ръка на хълбока, заемайки надменна поза.

Джордж сведе очи към бележника си.

- И тъй, пристигнахте в клуба...

- О, да.

- Как се казваше?

- „Гранд бар Томи“. Намираше се на втория етаж на една улица с нощни клубове, които носеха западни имена -„Бонсоар“, „Пикасо“ и други подобни. Но когато пристигнахме, навън беше още светло и неоновите реклами бяха изключени. Имах чувството, че ми шепнат нещо.

- Сигурно сте били уплашена - подхвърли Джордж.

- О, да - кимна Мама. - След като се преместихме в Киото, бях забравила много неща за Томи. Бих казала, че така ми беше по-удобно. Той си беше истински пияница. От малка го помнех с питие в ръка. Освен това имаше много проклет характер. Чак когато влязох в бара, започнах да си спомням какво беше поведението му. Към мама, пък и към мен.

- По-точно?

- О, това не трябваше да го споменавам - махна с ръка Мама. - По-добре да ви разкажа за клуба. Не беше кой знае колко елегантно заведение, но предполагам, че никой не обръща внимание на обстановката, когато е погълнал достатъчно уиски. Томи изпращаше на улицата млади момичета, които да подмамват клиентите. Най-вече чужденци, които не могат да се оправят с японските цени. Аз трябваше да бъда едно от тези момичета.

- Съгласихте ли се?

- Нима имах избор? - сви рамене Мама. - Томи прекрасно знаеше с кого си има работа: наивно шестнайсетгодишно момиче. Беше сигурен, че ще изпълнявам всичко, което иска от мен. На всичкото отгоре говорех и английски - едно много голямо предимство в бизнеса за привличане на клиенти. Разведе ме из заведението и ми показа малките сепарета, в които, както подозирах, мъжете и жените правеха всякакви неща. После ме вкара в стаята за преобличане зад бара.

- Стая за преобличане? - попита Джордж, без да спира да пише.

- Всъщност не беше стая, а по-скоро гардероб. Миришеше отвратително на уиски и на някакъв препарат за почистване на дъски. На вратата беше окачена униформата ми... - Мама се прокашля, елегантно вдигайки длан пред устата си. После отпи глътка чай.

- Какво представляваше тази униформа?

- Ученическа. Само дето полата беше малко по-къса, а блузата - по-тясна. Към нея имаше и яркочервена вратовръзка, която повече приличаше на шалче. През седемдесетте тези вратовръзки бяха много модерни. Томи дори ми връчи една ученическа чанта с истински учебници в нея. Които, естествено, никога не разгърнах... - Старата жена се усмихна широко. - След това ми каза да се преобличам и да започвам работа.

- Какво по-точно очакваше от вас? - приведе се напред Джордж.

Мама се прозя и поклати глава.

- Много се уморих, а и скоро трябва да тръгвам за работа. - Погледна часовника си и стреснато подскочи. - Ай! Много скоро! Трябва да се приготвя.

- Моля ви, само още няколко минути - рече репортерът.

- Не, Джордж сан - изправи се Мама. - Днешното интервю приключи.

- Кога да дойда пак? Може би утре?

- Ще видим. Позволете да ви изпратя до вратата.

8.

Стеф

„Каламити Джейнс най-големият клуб с компаньонки в „Ропонги“.

Алено-жълтият надпис светеше над трите стъпала, покрити с червена пътека. Над тях, от двете страни на блестящата врата от матирано стъкло, клечаха два златни лъва. До тях дежуреше мургав портиер със смокинг, а гладкото му лице почти не се различаваше от цвета на фалшивите лъвове.

Стеф изгуби много време, за да открие клуба на Джулия.

Поне половин час безуспешно се бе вглеждала във всяка сграда поотделно. Оказа се, че токийските нощни клубове бяха натикани по седем-осем в една сграда, като заемаха различни етажи. Това принуди Стеф да се спира на всеки два-три метра, за да оглежда рекламите на клубове, барове и ресторанти.

„Родео бар “ - 2 ет. „ Фън Тайм Караоке “ - 3 ет. Клуб „ Фламинго “-4 ет... Имената нямаха край. Между нощните клубове се гушеха ресторанти от американски вериги, до които се стигаше с кафяви асансьори, през развлекателни центрове и покрай магазини за домашни потреби, сред които имаше дори един, в който се продаваха единствено кукли в луксозни кутии. Но никъде не пишеше „клуб с компаньонки“.

Стеф откри този, който й трябваше, едва когато наближи границите на квартала, където клубовете и баровете намаляваха, отстъпвайки място на жилищни блокове и зелени градинки. „Каламити Джейнс “ заемаше цял ъгъл на главната улица, лакомо погълнал огромно пространство от претъпкания район за забавления.

Наранената й ръка започна да трепери в мига, в който зърна работното място на Джулия. Клубът изглеждаше по-занемарен и от най-скапания стриптийз бар главно благодарение вълчата мутра на портиера и кичозния вход. Може би щеше да се окаже, че професията компаньонка не е толкова чиста и безопасна, колкото твърдеше Джулия.

Стеф приглади косата си, оправи презрамката си и пое нагоре по покритите с червен мокет стъпала.

Портиерът се завъртя и вдигна ръка.

- Да?

- Здрасти. Познаваш ли момиче на име Джулия?

- Защо?

- Тя ми е приятелка и работи тук.

- А ти коя си?

- Нали ти казах - приятелка на Джулия. Ще ми позволиш ли да вляза и да се видя с нея?

- В момента е на работа - отвърна портиерът. - Няма да ти позволят да я видиш.

- Кой няма да ми позволи?

- Рики. Шефът. - Погледът му се плъзна над рамото й и проследи сребристото беемве, което завиваше в съседната уличка.

- Откъде знаеш, след като дори не си попитал? - запъна се Стеф. - Натам ли е рецепцията?

- Не можеш да влезеш - отсече, без да я гледа, портиерът. - Освен ако не платиш три хиляди за питие, плюс още десет за масата.

- Че кой ще ме спре? - вирна брадичка Стеф, мина покрай него и потъна в копринения мрак на пустото фоайе.

Насреща й блестеше златист асансьор, вграден в стена от фалшив мрамор. До него стърчеше пластмасова указателна табела, на която между неразбираемите йероглифи и фирмени надписи беше изписано „Каламити Джейнс“, ет. 5.

Фоайето беше без прозорци - една архитектурна особеност на Токио, с която започваше да свиква. Но златистите врати на асансьора проблеснаха в полумрака и гостоприемно се плъзнаха встрани.

- Хей! - извика портиерът и хукна нагоре по стълбите.

Стеф скочи в кабината, натисна бутона за петия етаж и вратите се затвориха. Асансьорът потегли. Отдолу се разнесоха глухи удари. Вероятно портиерът блъскаше с юмруци. Това изобщо не я развълнува. Мислеше си единствено за фразата, която прочете в дневника на Анабел: Момичетата в „Каламити Джейнс" винаги разказват страшни истории.

Дали и самата Анабел е имала такава история? А Джулия? Стеф замислено загриза нокътя си.

Динг! Вратите на асансьора се отвориха. Пред очите й се появи нещо като рецепция, наподобяваща шперплатов театрален декор, боядисан в черно и златно. Зад плота нямаше никой.

- Ехо? - подвикна тя.

На стената до плота имаше стъклена врата, скрита зад полупрозрачна пурпурна завеса, която потрепваше от въздушната струя на климатика над нея, разкривайки част от бара в съседното помещение. Край масичките седяха мъже и жени, които разговаряха, пиеха и се смееха. На V-образната сцена кършеше снага блондинка с голи гърди. През вратата долитаха приглушените ритми на самба.

- Мога ли да ви помогна?

Стеф рязко се обърна. Зад плота се беше изправил мъж с бяла риза и зеленикаво като на призрак лице, който не изглеждаше доволен от появата й.

- Здравейте - ослепително му се усмихна тя, но очите му останаха равнодушни. - Търся едно момиче, което работи тук, казва се Джулия.

- В момента съм зает - сухо отвърна мъжът и сведе очи към книгата с кожена подвързия, която лежеше разтворена на плота.

Страниците й бяха запълнени с лъскави снимки на момичета по екзотично бельо и Стеф се наведе, за да ги разгледа по-добре. Част от момичетата лежаха със затворени очи и сякаш спяха, заели странни пози.

- Джулия прилича на тази - каза тя и посочи с пръст кльощава блондинка, изтегната върху пухена завивка. - Сякаш са сестри. Защо позират със затворени очи?

- Съжалявам, но не може да я видите - отвърна мъжът и шумно затвори книгата. - Джулия работи.

- Важно е - настоя Стеф. Блондинката зад стъклената врата се беше впуснала в някакъв акробатичен танц със златист обръч за хула-хоп. - Това е клуб с компаньонки, нали? „Каламити Джейнс“?

- В момента нямаме нужда от нови хора.

- Аз не търся работа - поясни със същата ослепителна усмивка Стеф, въпреки че сърцето й се сви. Нямат нужда от нови хора... Гласните й струни почти блокираха. - Вижте, трябва да поговоря с нея. Само за минутка.

- Джулия работи.

- Хей - почука по плота тя и мъжът вдигна глава. - Благодаря. Разберете, че трябва да говоря с Джулия на всяка цена. Става въпрос за една наша обща приятелка. Вие ли сте Рики?

- Какво? Не. Няма начин да говорите с Джулия.

- Тогава ми дайте телефона й.

- Искате телефона на Рики?

- Не, искам номера на Джулия. Мобилния.

- Страхувам се, че това е невъзможно.

- Но...

Прекъсна ги шумоленето на пурпурната завеса. Появи се дребничка блондинка с кремав панталон и лилава блуза. Джиесемът беше залепен за ухото й, а лицето й беше намръщено.

- Не, кажи им да го върнат там, откъдето са го взели! -сърдито рече тя. Говореше носово, с австралийски акцент. В следващия миг зърна Стеф, прикри мембраната с длан и насочи показалец към гърдите й. - Работа ли търси?

Въпросът й беше предназначен за човека на рецепцията, който кимна.

- Не, не, търся една...

- Има ли виза? - попита блондинката, отмести дланта си от мембраната и излая: - Не там! Потърси зад папките, за бога! - После отново покри с ръка телефона. - Имали работна виза? - Подръпна крачола на панталона си, който се беше закачил за невероятно високото токче на обувката й.

Мъжът на рецепцията загуби част от секундата, преди да осъзнае, че въпросът е насочен към него.

- Не знам, не съм я питал. Имаш ли...

- Чух - прекъсна го Стеф. - Нямам работна виза, но...

- В такъв случай не ни вършиш работа - отсече блондинката, опипа носа си и я огледа изпитателно. - Имиграционните ни притискат. Всеки уикенд ни правят проверки. Нова ли си?

- Да, току-що пристигнах.

- Значи нямаш лични клиенти. Жалко, защото имаш хубава фигура.

- Търся една приятелка, която работи тук - поясни Стеф. - Казва се Джулия.

Откъм асансьора долетя мелодичен звън.

- Моля ви! - забързано добави Стеф, преценила, че портиерът всеки момент ще се появи. - Много е важно!

- Джулия, значи - промърмори блондинката и затвори джиесема си. - Англичанката Джулия? А ти си нейна приятелка?

Стеф кимна с глава.

- Наистина трябва поговоря с...

- Изчакай малко. Ще й кажа, че е дошла приятелка, която иска да поговори с нея. Как ти беше името?

- Стеф.

- Откога я познаваш?

- О, от години. Учили сме заедно в колежа, работили сме заедно. Познаваме се много отдавна.

- Сега се връщам.

Жената изчезна зад червената завеса.

- Тя ли е шефката? - попита Стеф.

- Тя е Рики - изсумтя призракът зад гишето. - Мама сан.

- О, така ли?

Рики се появи отново, следвана от болнаво на вид момиче, което се препъваше след нея като ученичка, която водят при директора.

- Ето я.

Стеф премигна. Момичето не приличаше на Джулия. Изглеждаше уморено и съсипано, под кафявите му някога блестящи очи се виждаха сивозелени торбички. Лицето му беше силно гримирано като на циркаджийка. Такова лице не се гледа отблизо. Дебелите пластове грим приличаха на бяла глина, изрисувана с червен флумастер.

- Джулия?

Жената приличаше на нарисуван, но някак недовършен портрет. Сякаш ярките цветове бяха положени върху мръсно платно. Или пък бяха нанесени с мръсна четка. Под дебелия слой боя прозираше сива кожа, брадичката беше груба и неравна. Изобщо не приличаше на онази Джулия, която познаваше Стеф. На пръв поглед изглеждаше все още хубавичка, но само за човек, който не я беше виждал преди. За Стеф обаче беше ясно, че нещо не е наред. Отново си спомни за дневника и „страшните истории“, споменати в него.

- Коя си ти?

Джулия стоеше напълно неподвижно и я гледаше с отсъстващ поглед. Стеф се чувстваше като избеляла графика, нарисувана с тъп молив. Грозна и безцветна. Усещаше лицето си голо, а косата й - вече мръсна след дългия полет, тромаво се вееше под струята на климатика.

- Това съм аз, Джулия - направи опит да се усмихне тя.

В крайна сметка всичко изглеждаше като шега - една от най-старите й приятелки се правеше, че не я познава. Много смешно. Но от изражението на Джулия личеше, че изобщо не се шегува.

- По-добре да се връщам на работа - промълви тя, обърна се и бутна стъклената врата.

Слабата й фигура изчезна във вътрешността на бара, придвижвайки се по странен начин. Сякаш беше с ролери.

- Почакай! - извика Стеф и протегна ръка, но пръстите й докоснаха само пурпурната завеса.

- Очевидно тук има доста момичета с името Джулия -отбеляза Рики, мушна се между Стеф и стъклената врата и вдигна ръката си с яркочервен маникюр, за да я спре.

Миг по-късно върху рамото й се стовари друга ръка, значително по-тежка. Тя се обърна. Зад гърба й стоеше портиерът с напомпаните мускули и изкуствен тен.

- Съжалявам, Рики - изръмжа той. - Опитах се да я спра.

- Тя и без това си тръгва - отвърна Рики и с усмивка я побутна към асансьора. - Желая ти успех, дано си намериш работа.

Стеф усети как пръстите на портиера се стягат, после вратите на асансьора се затвориха. В последния момент до слуха й долетя заглъхващият глас на Рики:

- Тази не ми приличаше на приятелка на Джулия.

Озовала се на улицата, Стеф си пое дълбоко дъх няколко пъти, а след това се опита да осмисли нещата. Фактът, че й отказаха работа в клуба на Джулия, беше наистина тревожен, но в момента беше много по-загрижена за приятелките си. Най-вече за Джулия. Изглеждаше адски стара. И страшно уморена. Явно Флин беше прав в твърдението си, че на момичетата тук им се случват лоши неща. Но какво се беше случило с Джулия?

Някакъв тип се отби в близкия вход и започна да уринира. Обзе я отчаяние. Нямаше пари и беше без работа. Ако през следващите няколко дни не успееше да изкара нещо, със сигурност щеше да има проблеми. Но в момента имаше по-важни неща, които я тревожеха.

Погледна часовника си. Десет вечерта. Стеф знаеше, че Джулия приключва работа в два след полунощ - достатъчно често й се беше оплаквала по електронната поща.

Трябва да открия клуба на Анабел. Как му беше името? А, да, „ Синатра “. Може би тя си е на работа и в момента, жива и здрава. А после ще се върна тук да изчакам Джулия.

Тръгна напред с наведена глава. Самочувствието и енергията й приличаха на смачканите фасове по асфалта. Стомахът й отдавна беше празен и искаше храна. Но доколкото й беше известно, и в Япония, както навсякъде по света, действаше добрата стара система „стока-пари“, а това означаваше, че тази вечер нямаше да яде, освен ако не започнеше да рови в кофите за боклук. Което поне засега беше изключено. Все още имаше някакво достойнство.

Дотук Токио беше един объркващ и студен град. Къде бяха прословутите клубове с компаньонки, по дяволите?

- Хей, момиченце - потупа я по рамото някой.

- Пак ли си ти, да те вземат мътните!

Зад гърба й се беше изправил вампирът, когото вече познаваше, но този път в ръцете му нямаше рекламни листовки на клуб „Оргазмик“. Под разкопчаната му риза се виждаха космати гърди, от шията му висеше сребърен зъб на черна каишка.

- Все още не съм достатъчно отчаяна, за да започна да се събличам! - отсече тя, гледайки го отгоре надолу. - Опитай пак след един час. Търся един клуб, казва се „Синатра“.

- „Синатра“ ли? - изгледа я мъжът. Говореше почти шепнешком, но гласът му звучеше изненадващо ясно на фона на уличната глъчка. - Работа ли ще търсиш там?

- Трябва да открия една приятелка, която работи там. Или е работила.

- Ще те заведа, но само ако им кажеш, че търсиш работа. Така ще получа малък хонорар, защото им водя подходящо момиче. - Погледът му се спря на наранената й ръка. -Нищо не се знае. Може пък да те харесат. Сигурна ли си, че не искаш да се събличаш?

- Веднага ли ще ме заведеш? - отвърна с въпрос Стеф.

- Защо не? - сви рамене вампирът.

- Страхотно!

- Хайде, тръгвай.

Мъжът се обърна и закрачи сред навалицата.

- Да тръгвам ли?

Стеф изведнъж се притесни. Не забравяй как се озова тук. Пак ли ще се довериш на неправилните хора?

- Да - обърна се мъжът. - Нали искаш да откриеш приятелката си?

- Точно така.

- Ами тогава тръгвай.

Стеф се поколеба за момент и се опита да прогони тревожните мисли. После хукна след него, пробивайки си път сред шумната тълпа.

9.

- Добре де, спри за малко. Къде ме водиш?

Стеф се закова на влажната бетонна настилка, която миришеше лошо. Преди известно време двамата с рекламния агент на стриптийз бара, чието име беше Фредерико, бяха напуснали главната улица и бяха поели по някаква тясна и мрачна алея, която приличаше на класически декор от бандитски филм, произведен в Холивуд.

Наоколо беше пусто. Прозорците на изоставените сгради бяха заковани с дъски, а от разхвърляните покрай стените жълти пластмасови щайги се излъчваше отровната миризма на пържено, разлагаща се риба, саке и бензинови изпарения.

- Не ми ли вярваш? - попита Фредерико и обидено разпери бледите си ръце.

- Естествено, че не ти вярвам - отвърна Стеф, опитвайки се да възстанови нормалното си дишане. - Доскоро раздаваше рекламни брошури на секс клуб, а сега ме мъкнеш из някакви тъмни улички. - Тя раздвижи наранената си ръка и очите й се насълзиха от усилието да я свие в юмрук.

В черните очи на Фредерико проблесна ирония, примесена с фалшива болка.

- Нали ти казах, че ще те заведа в „Синатра“? Ето го там - заяви той и посочи някаква врата със скрито осветление на крачка от ресторант с червени завеси.

Беше от дебело стъкло, а на крачка встрани имаше малка неонова табела, на която беше изписано „Клуб с компаньонки „Синатра“. Шрифтът е същият като на визитната картичка на Анабел, помисли си с надежда Стеф. Може би наистина работи тук. Вероятно е жива и здрава и се намира на няколко крачки от мен.

- Тук има ли други клубове със същото име? - попита на глас тя.

- Още „Синатри“? - намръщи се Фредерико. - Може би ще попиташ дали има и други кули „Ропонги“? Това място е прочуто. Никой не би отворил друг клуб „Синатра“. Защо питаш?

- Просто проверявам - отвърна Стеф и насочи вниманието си към табелата, на която имаше снимки на накъдрени руси момичета с широки усмивки, облечени в официални рокли с подплънки и блестящи перлени огърлици и златни колиета. - Това е клуб с компаньонки, така ли?

- Да.

- Но как го откриват хората?

- Ти не би могла да го откриеш. Някой трябва да те представи.

- Не, чакай малко. Пред клуба на Джулия имаше голяма неонова реклама...

- „Каламити Джейнс“ е заведение в западен стил, но това тук е оригиналът - отвърна Фредерико, бутна стъклената врата и Стеф се озова на малка площадка с букет лилии в ъгъла и тясна стълба, която водеше надолу.

Стените бяха украсени с бамбукови ветрила, между които бяха разпръснати снимки на известни кино- и рок звезди със златни рамки. Съдейки по възрастта им, снимките трябва да бяха правени преди няколко десетилетия.

- Коя е японската дама? - попита Стеф и посочи жената с дяволито лице и огромни очи на анимационен герой, която се усмихваше редом с прочутите личности на всяка снимка.

- Мама сан - отвърна Фредерико. - Много е известна.

- И е познавала всички тези хора? - вгледа се по-внимателно Стеф.

- Били са клиенти на клуба - поясни вампирът. - Някои от тях още са.

Стигнаха до долния край на стълбата и спряха пред врата от тъмно дърво, също украсена с бамбукови ветрила.

- Този клуб работи от много дълго време - добави Фредерико. - Мама сан познава отлично тънкостите на бизнеса, освен това има набито око за момичетата и веднага разбира коя може да печели пари. Ако не те хареса, моментално ще те изхвърли. Затова се моли да те забележи, ако изобщо искаш да видиш приятелката си.

След тези думи се обърна, критично огледа дънките й и започна да цъка с език.

- Облякла си възможно най-неподходящите дрехи, повярвай ми! Те със сигурност ще ти изиграят лоша шега. Мама ще ги изтълкува като знак на западна арогантност. Моята приятелка се готвеше с часове за среща с нея, когато си търсеше работа. С часове.

Стеф сложи ръка на хълбока си.

- Изобщо не съм планирала да моля за работа в момента - предизвикателно започна тя. - Тук съм, за да търся приятелката си и...

- Не казвай на Мама нищо за това, поне в началото -предупреди я Фредерико. - Много е подозрителна и ще те изхвърли в момента, в който започнеш да я разпитваш за компаньонките й. Тук има хора, които крадат момичета. -Огледа негримираното й лице и добави: - Налага се да играеш по свирката й. Кажи й, че си търсиш работа.

- Аз наистина си търся работа. Но как ще открия приятелката си, след като не ми позволяват да говоря с момичетата?

- Бъди търпелива. Не казвай нищо, без да те попитат. Тя е доста избухлива. Ще те отпрати в момента, в който кажеш нещо погрешно. - Фредерико втренчено я погледна и продължи: - Може би ще те пита откъде си и откога си тук. Умее без много думи да ти покаже, че те е харесала, ясно? Усмихвай се и мълчи. Когато ти даде работа, тогава ще разпитваш за приятелката си.

След тези думи той бутна вратата и влезе в клуба.

Вдясно имаше празна рецепция с архаичен бронзов звънец, завинтен към дървения плот. Отвъд нея се намираше самият клуб, призрачно тъмен и също така празен. Изключение правеха триото музиканти на миниатюрната сцена, които свиреха "Чувстваш ли любовта тази вечер“ пред невидима публика.

Тропически рай, помисли си Стеф. Палми от ракита, канапета от ракита, вградено в ракита неоново осветление на малката сцена, плетени кошници за храна по масите, в които имаше двойни десертчета кит-кат, пуканки и блокчета „Хършли“. Стеф неволно си представи младите Том Джоунс и Роджър Мур, настанени под прашните плетени палми над сцената.

На пръв поглед помещението беше празно, но отнякъде долитаха приглушени женски гласове. Тя успя да различи три момичета, седнали в ъгъла до гигантска витрина, пълна с бутилки „Дом Периньон“ и първокачествено японско уиски. Никое от тях не приличаше на Анабел. Или поне на онази Анабел, която Стеф помнеше от училище. Бяха облечени в дълги вечерни рокли от тафта и пъстра коприна, сякаш бяха кинозвезди, на които предстои официална поява на червения килим. Стеф не беше пропуснала да отбележи, че въпреки болнавия си вид Джулия също носеше скъпа рокля. Нищо общо с тесните дънки и тениски, натъпкани в собствената й раница.

Блондинка с кафяви вежди, бяла кожа и изваяна фигура, сочна латиноамериканка с гъста коса в цвят карамел, която стигаше чак до талията й, изключително красиво момиче с гъвкаво тяло с къса черна коса и яркочервени устни.

И трите я гледаха втренчено. Стеф им намигна, но никоя от тях не се усмихна. Фредерико удари с длан бронзовия звънец и той проехтя като противопожарна камбана.

Завесата зад рецепцията се разклати. Появи се слаб строен младеж в официален костюм, който кимна за поздрав и започна да сипе някакви поздравления на японски. Зърнал Фредерико, той не си направи труда да скрие разочарованието си.

- Койджи. Огенки десу ка? - бързо сграбчи ръката му Фредерико, лишавайки го от възможността да се отдръпне.

После двамата се впуснаха в тих забързан разговор на японски. Фредерико час по час сочеше към Стеф, а японецът любезно се покланяше. Тя стоеше на известно разстояние от тях, потропваше с крак в такт с музиката и се правеше, че не й пука. Но на практика беше нервна, тъй като Анабел не се виждаше никъде в клуба. И се питаше кога свършва работното време на Джулия.

След известно време японецът кимна и се скри зад тежката пурпурна завеса, от която се вдигна прах, примесен с мъртви насекоми. Отново се разнесе някакво тропане.

После завесата бавно се плъзна встрани, сякаш задвижена от невидимо въже. Зад нея стоеше дребна японка с бледо силно напудрено лице. Беше облечена в яркочервена вечерна рокля, подчертаваща зеленикавите отблясъци в тъмните й очи.

Деликатните ръце с безупречен червен маникюр докоснаха плота, проблеснаха диамантени пръстени. Главата леко се извърна към Фредерико и Стеф веднага я позна - беше царствената жена от фотографиите по стените, заснета в компанията на световноизвестни звезди.

- Мама сан - прошепна в ухото й Фредерико.

Жената беше крехка като птичка, но в позата й имаше нещо театрално и същевременно властно. Приличаше на достопочтените възрастни дами, които Стеф беше срещала зад кулисите на различни театри.

Под очите на Мама имаше тъмни кръгове, бузите й бяха хлътнали. Но устните над ослепително белите зъби бяха ярко начервени, а веждите - плътно очертани с черно. От ушите й висяха тежки обици с изумруди, на шията й имаше огърлица от съвършени кремави перли. От тялото й се излъчваше аромат на тежък парфюм, увиснал над нея като малко облаче. Осанката й беше толкова царствена, че Стеф неволно изпита желание да й се поклони.

Широко усмихната, възрастната жена я огледа от главата до петите. Стори го с такова внимание, че Стеф се почувства като парче месо на витрина.

- Здравейте - поздрави тя, но Мама сан не й обърна внимание.

- Възраст? - попита с равен глас тя, обръщайки се към Фредерико.

- Осемнайсет-бързо отвърна той.

- Не, не - засмя се дамата. - Възраст?

- Двайсет и четири - обади се Стеф, недоволна от факта, че говорят за нея като за неодушевен предмет.

- О! Австралийка?

- Не, англичанка.

- О, англичанка! - възкликна Мама и усмивката й се разшири. - Аз обичам Англия. Обичам кралицата. Много красива лейди, нали?

Стеф не знаеше какво да отговори.

- Как се казваш? - попита възрастната дама и се облегна на плота - не толкова защото имаше нужда от опора, а за да може по-добре да огледа новодошлата.

- Стеф.

- О, какво кратко име. Като на момче. Откога си в Япония?

- От един ден.

- Пристигнала си вчера?

- Днес. Преди няколко часа.

- Днес ли? - вдигна вежди Мама, отдръпна се от плота и отправи смаян поглед към Фредерико. - Един ден, йоката кото?

После се впусна в дълга тирада на японски, а Фредерико само кимаше и хвърляше разтревожени погледи на Стеф.

Разговорът най-после свърши. Фредерико сложи ръка малко по-ниско от талията й и я побутна към изхода. Възрастната дама изчезна зад завесата.

- Какво каза тя? - попита Стеф и гневно го плесна през пръстите.

- Не хареса нито дрехите, нито косата ти.

- Добре, ясно. - На лицето й се появи дежурната, но някак механична усмивка, временно прикриваща тъпата болка в гърдите й. Бяха я отхвърлили. Отчаянието сякаш скочи върху раницата й, за да я изпрати. - Е, няма значение. По-важно е да открия приятелката си, още сега. Ти попита ли я за нея?

- Не, разбира се - сбърчи вежди Фредерико. - Нали те предупредих? Тя е подозрителна, защото се е случвало да й крадат момичетата. Но иначе е много влиятелна жена. Никой не смее да се изправи открито срещу собственичката на „Синатра“, повярвай ми.

- Анабел я нямаше в клуба - въздъхна Стеф. - Може би трябва да я потърся и на други места.

- Няма други места, в които работят компаньонки - поклати глава Фредерико. - В момента положението с работните визи е много затегнато, но Мама има връзки с якудза.

- Имах предвид Анабел. Мисля да...

- Чуй ме - прекъсна я спътникът й. - Тя все още не е казала не. Мисли, че може да се получи нещо, но първо трябва да смениш дрехите и прическата си.

-О!

Най-после нещо като добра новина. Стъпка напред. Може би Анабел вече не работеше тук, но визитките в дневника недвусмислено сочеха, че някога го бе правила. Следователно имаше шанс някое от момичетата да знае къде се намира сега.

- Значи трябва да се върна у дома и да се преоблека?

- Не. Тя иска да отидеш в едно от вътрешните помещения, където ще поработи върху теб и ще реши дали да те вземе на пробен период. Вероятно няма да бъдеш назначена, но това все пак е по-добре от нищо.

- Благодаря за оптимизма.

- Хайде, върви. Не я карай да те чака. И не забравяй: първо работата, после въпросите.

10.

Фредерико кимна към вратата. Стеф заобиколи рецепцията и дръпна завесата. Пред очите й се разкри тясно пространство, в което можеха да се поберат не повече от четирима души, при това само изправени. Офис, съобрази тя, след като видя голямото бюро в ъгъла, покрито с компютърни разпечатки, списания и миниатюрни бутилки, повечето празни.

На стената беше окачена бяла дъска, върху която с маркер бяха изписани женски имена заедно с някакви числа.

Частити, Дженифър, Хелена, прочете тя. Нямаше Анабел.

- Защо гледаш имената на моите момичета? - попита Мама, която седеше зад бюрото и притискаше челото си с длан.

- Извинете.

В ръцете си собственичката държеше нещо, което приличаше на умряла животинка, но всъщност беше руса перука.

- Ела тук - заповяда тя и се изправи.

Стеф не помръдна.

- Това не е за мен, нали?

Вместо отговор Мама вдигна перуката над главата й и започна да я натиска надолу, опитвайки се да намести еластичната шапчица с телесен цвят.

- Спрете! Недейте! - Стеф сграбчи студените ръце на Мама и двете се сборичкаха.

Няколко секунди по-късно възрастната жена разтвори пръсти и перуката падна на пода. Тя отстъпи крачка назад, изражението й беше смаяно.

- Не искаш да работиш тук, така ли?

- Не понасям перуки - преглътна Стеф.

- Ще изглеждаш много по-добре - каза Мама, вдигна изкуствената коса, размаха русите къдрици и отсече с нетърпящ възражение тон: - Като Барби. - Замълча за миг, после добави: - Фредерико каза, че си търсиш работа.

- Наистина е така.

- В такъв случай ми позволи да те огледам - кимна Мама и отново вдигна перуката.

- Няма да сложа това нещо на главата си! - отсече Стеф и се ядоса на желанието да се разреве. Преди време, когато се снимаше, беше носила всякакви перуки и дрехи.

- Тъй, тъй - тихо промълви на перуката в ръцете си Мама. - Господата предпочитат блондинки, но... - Блестяща усмивка на шоуактриса изведнъж смени намръщеното изражение на лицето й. - Какво ще кажеш да те гримирам? Нека опитаме поне това!

От чекмеджето на бюрото се появи бяла кутия „Шанел“, произведена някъде през 80-те. Беше пълна с разноцветни сенки за очи, срещу всяка от които беше изписано наименованието: яркозелено, залезно розово, лъвско жълто... По-тревожното обаче беше, че Мама ги прескочи и измъкна от кутията гилза с алено червило, което насочи към устните й.

- Червеното не ми отива - направи опит да възрази Стеф.

- Нали искаш да работиш тук? - невинно я погледна Мама, но в гласа й се появи металическа нотка.

-Да, но...

Твърде късно. Възрастната жена вече беше започнала да нанася червилото върху устните й.

- Достатъчно, моля ви - понечи да се дръпне Стеф. - Не, това вече е прекалено.

Бърз поглед в огледалото потвърди страховете й: започваше да прилича на страстна любителка на пластичните операции, прекалила с колагена. Мама обаче беше истински щастлива от трансформацията.

- Изглеждаш много добре - обяви тя и завинти капачката на червилото. - Познах, че ще станеш красива. Червилото те прави много женствена, точно по вкуса на мъжете. -

Отстъпи крачка назад и бързо закима. - Хай, хай, изглеждаш отлично.

Стеф вдигна ръка и изтри червилото с дланта си.

- Еее! Защо бързаш да развалиш всичко? - Мама хвана наранената й ръка, опипа неравностите по кожата и бързо я пусна. - Какво се е случило? - попита с неочаквано топъл глас тя.

- Инцидент - преглътна Стеф.

- Ох - рече Мама и кимна, сякаш всичко й беше ясно. Замълча за момент, после изненадващо попита: - Това има ли нещо общо с някой мъж?

Стеф премигна, смутена от сълзите, които напираха да потекат.

- Той обеща да ми намери работа - едва чуто прошепна тя.

- Мъже - меко промълви Мама и я потупа по ръката. -Без тях нямаше да имаме никакви проблеми. Най-вече с парите! - Засмя се и започна да кашля. Миг по-късно избърса сълзите си с кърпичка, която измъкна от деколтето си, взе перуката и започна да я приглажда.

- Имам някакво предчувствие за теб - добави тя, докато пръстите й галеха изкуствената коса. - Фредерико каза, че си ходила в „Каламити Джейнс“. - Лъскавата й обувка избута старо кантарче изпод бюрото. - Я стъпи тук...

- В момента те нямат свободни места - поясни Стеф и погледна червената стрелка, която леко потрепваше. - Искате да се претегля ли?

- Такива са правилата - кимна съдържателката. Усмивката й беше все така очарователна, но в очите й имаше хлад.

Стеф вдигна вежди, но се подчини. Стрелката лудо подскочи.

- Вероятно не са харесали белезите ти - подхвърли Мама, огледа с присвити очи брадичката й, а след това смени позицията си, за да вижда по-добре. - Несъвършенства... Но хората са по-красиви, когато не са перфектни. Подходящото несъвършенство е много ценно за подходящия мъж. Много, много ценно. Мъжете нямат нищо против несъвършените жени. - Тя погледна към кантарчето. - Но срещу дебелите имат. Тежиш шейсет килограма. Не бива да качваш дори грам повече. Знаеш ли от колко време управлявам този клуб?

- От десетилетия, както каза Фредерико.

- Точно така - кимна Мама, после извади от чекмеджето стар шивашки метър и започна да снема мерките й -бюст, талия, бедра... - Трийсет и четири инча, двайсет и четири, трийсет и шест - напевно прошепна тя, после върна метъра на мястото му и добави: - Типично западни мерки.

Стеф изпита чувството, че я мерят, преди да я хвърлят в пещта. У дома мерките бяха изписани директно на визитките й, но тук я бяха обработили по стария начин.

Мама постави перуката върху близкия шкаф и прибра кутията с гримовете. После побутна Стеф обратно към приемната.

- Мисля, че бих могла да ти дам работа - промълви тя. -Но...

- Страхотно! - светна лицето на Стеф. - Вижте, аз още в началото исках да ви попитам нещо, но Фредерико ми забрани. Една моя приятелка работи тук. Или е работила. Казва се Анабел. Намерих визитките й и се опитвам да я открия.

- Тя напусна - хладно отвърна Мама. - Преди месеци. Не зная къде е отишла.

- О! Случайно да имате телефонния й номер? Не отговаря на имейлите ми от месеци. А другите момичета? Някоя от тях може би знае нещо?

- Напусна заедно с част от най-добрите ми клиенти - все така хладно поясни Мама. - Когато момичетата постъпват по този начин, ние просто преставаме да говорим за тях.

- Но...

- НЕ ГОВОРИМ ЗА ТЯХ!

- Добре, добре - вдигна ръце Стеф, обзета от нещо като облекчение.

Анабел не беше тук, но вече беше ясно, че бе работила като компаньонка и по-всяка вероятност се бе справяла добре. Може би бе събрала достатъчно пари и си бе намерила по-хубав апартамент. Но сега и Стеф вече имаше работа. Нещата изглеждаха далеч по-оптимистично.

- Както и да е - обади се Мама и на лицето й отново разцъфна ослепителната усмивка. - Но ти не ми позволи да довърша...

Стеф моментално се почувства зле.

- Няма смисъл да те вземам веднага - продължи Мама. -Но според мен имаш всички шансове да се справиш. Обади ми се след един месец, става ли?

Стеф с притеснение приглади червеникавата си коса, сплъстена от пот и мръсотия. Опита се да овладее ужаса, който се надигаше в душата й. След месец? Фредерико беше казал, че единствено в този клуб може да си намери работа. Стомахът й се сви при мисълта, че само след няколко дни трябва да доплати наема си. Трябваха й пари. Трябваха й спешно.

- А какво ще кажете за една пробна вечер? - попита тя, правейки отчаяни усилия да овладее треперенето на гласа си. - Да речем утре, просто за да видим дали ще се справя.

- Моментът не е подходящ - поклати глава Мама. -Много момичета, малко клиенти. Щеше да е друго, ако имаше свои клиенти. Но ти си съвсем нова. Съжалявам. Ще се видим другия месец.

- А ако ви доведа нови клиенти? - не се отказваше Стеф. Гласът й пресекна, но тя все пак успя да издържи пронизителния поглед на възрастната жена. - Заведението е празно, значи се нуждаете от клиенти.

- Не, не - поклати глава Мама. - Съжалявам.

- Ако не ви доведа нов клиент до края на седмицата, спокойно можете да ме изгоните - заяви Стеф с надеждата, че е скрила отчаянието си. - Това ще бъде край на пробния срок.

Лицето на Мама едва забележимо се сбърчи, а Стеф усети, че е успяла да привлече вниманието й.

- За мен подобна оферта не означава много - поклати глава възрастната жена.

- Ще ви доведа клиенти - тръсна глава Стеф. - Сигурна съм.

Мама замълча, но в погледа й се четеше интерес.

- Добре - кимна след кратка пауза тя. - Знаеш ли какво е дохан?

- Дохан? - вдигна вежди Стеф. - Не.

Мама изчегърта с нокът някакво въображаемо петънце върху бюрото.

- Дохан е вечеря с клиент. Момичетата, които работят тук, познават много клиенти, които ги канят на вечеря. А след вечерята идват тук, в клуба, и ми плащат, защото съм разрешила на съответната компаньонка да приеме поканата им. Това е дохан.

Стеф кимна. Джулия й беше споменала нещо за излизане с клиенти. За това нещо най-вероятно се получават добри бонуси. Колкото повече срещи имаш, толкова повече печелиш.

- Ето какво ще ти предложа - обади се Мама. - Ще те взема на пробен период, но ако до събота не си уредиш дохан, няма да ти платя нищо.

- Това са само три дни. Как бих могла да... Искам да кажа, че не познавам никого тук.

- А, това не е мой проблем. Ти каза, че ще ми доведеш клиенти. Ако намериш мъж, който да те заведе на вечеря, а след това да дойде в клуба, няма да имаш никакви проблеми. Разбира се, винаги можеш да спечелиш дохан и с някой от моите клиенти. За мен това няма значение.

Стеф огледа пустия клуб.

- А може ли да ми платите за една нощ? - попита тя. -Нещо като аванс за утре?

- Не - стопи се усмивката на Мама. - Предварителното заплащане на момичетата е лош бизнес. Имаш ли рокля?

- Имам - излъга Стеф.

- Ще те взема на изпитателен срок само ако утре вечер в седем нула нула се появиш гримирана както трябва и с подходящи дрехи - най-добре с вечерна рокля - отсече Мама. -Но няма да получиш пари, ако нямаш дохан. - В погледа й се появи симпатия, подчертана от лека усмивка. - Имай предвид, че никое момиче не го е правило през първата си седмица на работа.

- Аз ще го направя.

Мама кимна и изчезна зад завесата. Разговорът беше приключил.

Стеф остана на място, вслушвайки се в мелодията на „Жената в червено“, изпълнявана на три кийборда едновременно. За момент се изкуши от чиниите с хапки и пуканки на масите, но не посмя да грабне една шепа, преди да изскочи на шумната осветена улица.

Докато бродеше из улиците на „Ропонги“, Гладна и без никакви пари, тя неволно се запита колко време ще мине, докато получи възможност да разговаря с Джулия. Стигна до „Каламити Джейнс“. Пред вратата дежуреше същият портиер.

- Ще почакам, докато Джулия свърши работа - информира го с вирната брадичка тя.

- Тя ще свърши най-рано в два, а ти не можеш да чакаш тук - заяви той и заплашително скръсти ръце.

- Това е свободна страна - отвърна Стеф. - Мога да чакам където си пожелая.

След тези думи седна на тротоара до входа. Студеният бетон усили както глада, така и умората й. Но тя вече беше подготвена за продължително чакане.

Кажи му този път да провери... Всичко трябва да е наред, но това невинаги се познава...

Странните думи плуваха в сънливото й съзнание. Стресна се. Гърбът й беше леден. Шумовете на „Ропонги“ я заливаха като могъща вълна: грохотът на трафика, човешката глъчка, натрапчивият ритъм на музиката.

Заспивам, осъзна тя, разтърка гърба и шията си, а след това се обърна.

На стълбите пред „Каламити Джейнс“ стоеше някакъв мъж, който разговаряше с един от портиерите.

- ... обади ми се, ако не действат, веднага ще донеса други...

Мъжът беше надхвърлил трийсет, с гъста черна коса и дълъг, извит като човка нос.

Стеф разтърка очи и видя, че мъжът държи в ръце квадратна картонена кутия, облепена с червено тиксо.

- Ще му кажа, че си идвал -- пое кутията портиерът.

- Кажи му, че е идвал Амир - натърти мъжът, разтърка нос и се отдалечи.

Стеф погледна часовника си. Минаваше един след полунощ. Краят на тягостното чакане беше близо. Но очите й продължаваха да се затварят въпреки неимоверните усилия да ги държи отворени.

- Тук не е място за спане.

- Не спя - трепна Стеф и отвори очи. Над нея се беше надвесил Фредерико. - О, ти ли си?

- Даваш ли си сметка къде се намираш? - размаха пръст под носа й Фредерико. - Това е „Каламити Джейнс“, любимо място на гангстерите.

- Чакам приятелката си.

- Казвам ти, че мястото е неподходящо. Тоя, дето си тръгна преди малко, е от иранската мафия. Сериозна работа. Не бива да стоиш тук.

- Нямам друг избор - прозя се Стеф. - Чакам приятелката си да излезе. Ти нямаш ли друга работа - например да разнасяш реклами?

- Още една приятелка, а? - облиза устните си Фредерико. -- Ако започнеш работа като компаньонка, едва ли ще имаш време за приятелки. Ще мислиш само за визитните си картички. Какво стана при Мама?

- Всичко е наред. От утре почвам на пробен период.

Фредерико погледна белезите по брадичката й и поклати глава.

- Пробен период значи. За пръв път чувам подобно нещо.

После се обърна и изчезна в тълпата.

Само за миг ще затворя очи. Джулия скоро ще излезе и със сигурност ще ме събуди.

Когато трепна и отвори очи, гърбът й се беше вдървил, а тротоарът беше подозрително тъмен. Рекламата на „Каламити Джейнс“ беше угаснала, а входната врата беше заключена.

Стеф се изправи, завъртя се и погледна часовника си. Два и половина сутринта.

По дяволите, изпуснах я! Клубът е затворен. По дяволите!

Разтърка изтръпналите си крака. Джулия със сигурност беше минала покрай нея. Не разполагаше с телефонния й номер, а това означаваше само едно - трябваше да изчака до утре вечер, за да поговорят.

Тя пое напред през навалицата, стъпвайки по напуканите тротоарни плочи, между които криволичеше тънка вадичка повърната бира. Нямаше какво повече да направи.

Но по отношение издирването на Анабел имаше какво да направи. Фредерико беше споменал за визитни картички - такива, каквито беше открила в дневника на Анабел. На следващия ден възнамеряваше да позвъни на някои от собствениците им и да ги попита знаят ли нещо за местонахождението на приятелката й. А междувременно щеше да прегледа дневника по-внимателно, надявайки се да открие някакви детайли за периода, след като Анабел беше напуснала „Синатра“. Може би щеше да попадне на някой друг клуб или нещо подобно.

Стеф беше сигурна, че Анабел е добре, печели много пари като компаньонка и живее в хубав апартамент, където не се налага да дели стая с други момичета. Но въпреки това не се чувстваше спокойна, преди да разбере къде е изчезнала приятелката й.

11.

Частити

От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: мммахмурлук

Браво на теб, бейби! Знаех, че ще успееш. Скоро ще бъдеш велика. Не забравяй да ми кажеш кога ще го излъчат.

Днес съм направо скапана! Най-добрият ми клиент! Цяла седмица не беше се обаждал. Нито дохан, нито нищо. Помислих си, че е болен, но снощи изведнъж се появи с Хелена. Седнаха на една маса, а когато стана време за затваряне, си тръгнаха заедно. Чувствам се тотално ПРЕЦАКАНА. Сериозно ти казвам. Без него ще бъда щастлива да се задържа в първата петица-дори ида се появи Джуни, но той никога не идва, когато е студено. Нямам никакви предложения. Тя може и да е страхотна в леглото, но какви момичета, а! Ами Мария и онова докторче?!

Но ти знаеш как е. С тях всичко е състезание. Не го правят толкова заради парите, а просто за да победят. А и не печелят кой знае какво. Някоя и друга дрешка, плюс един-два шота с шампанско след работа. Е, случва се някоя да се сдобие с гадже и да спечели нещичко. Но в повечето случаи не се получава. Мъжете просто преспиват с тях и се насочват към следващата. Хелена има петима клиенти и един сериозен приятел, който й плаща наема. Но тя просто си е един алчен и егоистичен европейски боклук!

Аз съм със същата рокля, която носех и миналата година. Вече не помня кога за последен път съм била на фризьор. Мисля, че е крайно време да се махна оттук, наистина!

Хората казват, че „Ропонги" е капан, и са прави. Опитваш се да се измъкнеш, но парите са добри и работата е лесна. Знаеш как е... От години си повтарям: изчезвам в момента, в който събера еди-колко си, но... Знаеш как е. Събираш набелязаната сума, но после ти се приисква да спечелиш още. Защото искаш да си купиш още нещо. Но този път ще го направя, заклевам се!

Не знам, Дафс. Наясно съм, че купонът свърши. Хубавите години са минало, а тези рускини бачкат за половината пари и два пъти повече. На Мама не й пука, защото печели, а аз всяка вечер вися в тъпия клуб с надеждата, че ще направя пачка както преди. Но това не се случва, разбира се. Преди време гледах Анабел и се заричах да работя още по-усърдно, за да стана като нея... Но всичко е вятър и мъгла. Златният бонус винаги си остава недостижим. В клуба има място само за една топ компаньонка, но това не съм аз. Може би защото остарявам.

А знаеш ли кое е най-лошото? Не е това, че кожата ми повяхва, не са нито наркотиците, нито махмурлукът. Лошото е промененото ми отношение към мъжете. Всяка вечер се сблъсквам с най-лошите им черти. Вече не вярвам на нито една дума, която чувам от тях. Възприемам ги като пълни кретени. Как тогава да си намеря някой свестен?

Но какви ги дрънкам, за бога! Не мога да си намеря ново гадже, докато Тами е у дома. Последните двама я изплашиха. Не търпи вниманието ми да не е насочено единствено към нея. Умира да преиграва. Плаче и за най-дребното нещо. И в момента реве. „Не си мисли, че не знам какво правиш! Знам всичките ти номера. Сега мама страда от махмурлук и не е спала цяла нощ. Затова ме остави на мира!!!"

Отново те поздравявам за добрите новини. От мен слушаш само гадории. С хапчетата е още по-лошо. Тази седмица няма да ги пия. Ей, има и по-добри неща. Пред теб се разкрива отличен шанс. Когато визата ми изтече за пореден път, ще прескоча да те видя в слънчевия Ел Ей.

Сега ще тръгвам, защото се безпокоя за Там.

Частити

12.

Стеф

Макар и отключена, външната врата беше заяла и се наложи да я блъсне няколко пъти с рамо. В крайна сметка тя жалостиво проскърца на несмазаните си панти и отстъпи, пропускайки посетителката в тъмния влажен коридор.

Тук вони, помисли си Стеф. Това място е истинска дупка. Нищо чудно, че Анабел го е напуснала. При първа възможност и аз ще направя същото.

Умората беше взела връх над глада. Беше сигурна, че ще заспи въпреки недоволното куркане на червата й. А за храна щеше да мисли, след като се събудеше.

Зад затворената врата на стаята се чуваше хъркане. Стеф завъртя ключа и предпазливо надникна. Жълтеникавата светлина от коридора разреди тъмнината вътре.

На долното легло спеше момиче, скръстило ръце на гърдите си. Златистата му коса се беше разпиляла по възглавницата. От мястото си Стеф можеше да види само носа и остро очертаните скули на фона на бяло като мрамор лице. Идилията се нарушаваше единствено от отворената уста, през която излиташе дрезгаво хъркане.

После забеляза фотографиите на стената край леглото. На едната се виждаше дете с кестенява коса и отнесен поглед, на възраст осем-девет години. Другата беше на мъж с шарена риза на дървосекач и посребрена коса, чиито устни бяха посинели от студ.

Флуоресцентната тръба в коридора хвърляше ивица светлина директно върху долното легло, но останалата част от стаята продължаваше да тъне в мрак. Липсваше прозорец, през който да се промъкнат лунни лъчи. Стеф щракна електрическия ключ, крушката шумно изпука.

- Хей, какво правиш? - стресна се момичето и прикри очите си с длан. - Загаси лампата!

- След минутка - отвърна Стеф. - Само да стигна до леглото си.

Из цялата стая бяха разхвърлени торби, от които стърчаха ярко оцветени дрехи от ликра. Нестабилните рафтове на стената бяха празни.

Момичето изпъшка, завъртя се на една страна и дръпна завивката над главата си.

- Побързай, искам да спя - промърмори то. Гласът му беше тих и дрезгав като на някое от момичетата на Бонд.

- Не мога да бързам! - сопна се Стеф. - Вещите ти са разхвърляни из цялата стая!

Разбута торбите и се насочи към леглото, жегната от грубото отношение. Първата й работа беше да потърси дневника на Анабел под възглавницата, но него го нямаше.

Опипа пространството с длан, но отново не откри нищо.

- Ти ли си взела дневника?

- Какво?

- Дневника ми. Беше под възглавницата. Ти ли си го взела?

-Не.

Безпокойството зае мястото на липсващата храна в стомаха й. Но едновременно с това я обземаше смъртна умора.

Утре сутринта ще мисля за това.

Главата й се отпусна на възглавницата, която май беше пълна с нещо като ориз. Придърпа лепкавата завивка и моментално заспа.

На сутринта се събуди от глад. Ужасен глад, от който й се виеше свят и който запълваше червата й с въздух. Усети метален вкус в устата си. Главата я болеше. В стаята продължаваше да цари непрогледен мрак. Липсата на прозорец й пречеше да разбере дали се е съмнало. Единствените звуци бяха тихото хъркане отдолу и грохотът на уличното движение отвън.

Не след дълго отново се сети за Джулия. И за Анабел. С Джулия можеше да говори не по-рано от вечерта, но сега трябва да потърси дневника. С положителност беше някъде в стаята. Като го намери, ще позвъни на някой от номерата, изписани на визитките. Може би някой от клиентите на Анабел ще знае нещо за нея. Няма да е трудно да се срещнат по-късно през деня, в случай че живее или работи наблизо.

- Хей - обади се съквартирантката й, когато Стеф скочи на пода. - Снощи викаше насън и ме събуди.

- Понякога го правя - кимна Стеф, въпреки че не си спомняше да беше сънувала кошмари.

- Викаше: Той е мъртъв, той е мъртъв! Много ме изплаши.

- О, ще свикнеш. Сигурна ли си, че не си виждала дневника ми? - Потупа с ръка възглавницата. - Беше тук, отдолу.

- Не съм. Вече ти казах.

Стеф преобърна раницата си. На прашния под се посипаха дънки и тениски, изпод които изпълзя хлебарка с размерите на кутийка кибрит. Тя стреснато се дръпна, но насекомото изведнъж разпери криле, литна и се оплете в косата й. Стеф го сграбчи, запрати го на пода и го настъпи.

- Не може ли по-тихо! - изръмжа момичето от долното легло.

Без да й обръща внимание, Стеф издърпа чаршафите и преобърна матрака, но дневникът не се виждаше никъде. Освен това беше толкова гладна, че очите й започнаха да се замъгляват. Бурканите бяха на прашните рафтове в коридорчето, но тя все още имаше достатъчно достойнство, за да не докосва чужда храна - въпреки съблазънта на пакетите със спагети и бял хляб.

Ще пообиколя „Ропонги“. Наоколо трябва да има и други жилища на чужденци. Може би Анабел живее в някое от тях, защото е по-хубаво. Може би има дори прозорец.

Реши, че е глупаво да рови за дневника с празен стомах, силно главоболие и раздразнена съквартирантка на долното легло. По-добре да се върне, когато главата й се проясни, а леглото е празно.

Тя се озова на тясната шумна уличка. Слънцето беше бледожълто, скрито зад разкъсани облачета, но въпреки това прекалено ярко за разширените й от мрака зеници.

Вече е следобед. Тя погледна часовника си. Спала съм дълго, но въпреки това се чувствам уморена.

Пое бавно напред, оглеждайки фасадите за табели, от които да личи, че се дават жилища под наем за гайджин. На дневна светлина Токио изглеждаше тих и спокоен. Във въздуха се носеше аромат на варен ориз и прясна риба, по тротоарите бяха изнесени сандъчета с цветя, а добре облечени хора купуваха кутии с бенто от уличните сергии и пиеха напитки във високи пластмасови чаши. Всичко изглеждаше цивилизовано.

Стеф реши да изследва задните улички със стар паваж. Не след дълго се озова в някакъв парк с кръгли палатки, пред които бяха подредени износени обувки. Продължи напред. Пред очите й ту се появяваше, ту изчезваше оранжево-бялата „Ропонги“ - токийският еквивалент на Айфеловата кула.

Оказа се обаче, че изтощението от продължителния глад е по-силно, отколкото беше допускала. След изкачването на една дълга и стръмна уличка пред очите й изведнъж притъмня, а краката й омекнаха. Отпусна се на земята и опря гръб в някаква счупена бариера, която заместваше бордюра. После премигна няколко пъти, за да прогони оранжево-сивите кръгове пред очите си.

Насреща блестяха стъклените витрини на някакъв магазин за платове, пълни с изящни сиви, кремави и сини коприни, украсени с фина бродерия. Това едва ли е къща за гайджин, съобрази тя, но въпреки това нещо привлече вниманието й.

Над отворената врата имаше дървена табела, изписана с черни йероглифи. Под нея стоеше възрастна жена, облечена в елегантна зелена дреха от коприна, покрита с кленови листа в бледоръждив цвят. Ръкавите и якичката бяха от тъмносива коприна. Кимоно. Елегантно, с безупречна кройка. Сивата коса на жената беше ситно накъдрена и дори не помръдваше от ветреца. Тялото й беше стегнато - твърдо и силно като дърво.

- Охаййо... Гозаймасу...

Стеф се засмя на недодялания си акцент. Непознатите японски думи й се сториха не по-малко твърди от жената насреща.

- Случайно да знаете някоя къща за гайджин наблизо?

Жената се намръщи, обърна се и влезе в магазина, без да показва никакви емоции. Стеф сви рамене. И без това беше време да се връща. Съквартирантката й би трябвало вече да е станала, а това щеше да й даде шанс да претърси цялата стая за дневника.

Тряс!

Внезапно се озова отново на грапавия бетон, а главата й започна да пулсира от сблъсъка със счупената бариера. Пред очите й се появиха вече познатите оранжеви кръгове.

- Ох! - простена Стеф и докосна главата си, усещайки оформянето на солидна цицина. После всичко потъна в мрак.

Не беше сигурна колко време беше останала в несвяст, но когато дойде на себе си, пред очите й се появиха чифт глезени в бели чорапи, стъпили в странни дървени чехли. Миг по-късно усети как силни ръце я изправят на крака.

- Добре съм, нищо ми няма - промърмори тя въпреки болката, която прониза обсипаната й с белези ръка. Но този, който я държеше, не й обърна внимание. - Наистина съм добре, трябва да се прибирам.

Сивата настилка се раздвижи под нея. После се озова в просторна и светла стая с бамбукови рогозки по стените и многобройни претъпкани с платове лавици. Усети как я по-бутват към плоската възглавница на пода и покорно седна. След това ръцете я пуснаха.

Направи опит да се изправи, но се оказа, че не може. Стаята се люшна пред очите й, после бавно се върна на фокус. Беше светла и хубава, а въздухът миришеше на цветя и коприна. След няколко секунди забеляза жената със зеленото кимоно, която стоеше с гръб към нея.

- Благодаря ви - промълви Стеф. - Трябва да съм... Всъщност не знам. Благодаря, че ми помогнахте.

- Алкохол? - рязко попита жената и изведнъж й заприлича на строга учителка.

Стеф се втренчи в изправения й гръб.

- Мен ли питате?

- Тук няма други хора.

- Искате да разберете дали съм пияна? - попита Стеф и направи нов опит да се изправи на омекналите си крака. -Мисля, че е време да си вървя...

Осъзнала, че за момента е безсмислено да стои права, тя се опита да кръстоса крака, но бързо установи, че няма сили. Спомни си колко беше гъвкава преди инцидента и колко лесно заемаше позата с кръстосани крака.

- Не прекъсвай хората, това е грубо. - Раменете на дамата потръпнаха под коприната. - Момичетата не бива да пият.

- Не ви прекъснах - отвърна Стеф и докосна с длан челото си. - Просто изяснявах нещата. Освен това изобщо не съм пила. Просто цял ден не съм яла нищо. Но вече съм добре... Само ще си поема дъх и тръгвам. Трябва да открия една своя приятелка.

Жената се обърна. Бавно и прецизно, като махалото на стенен часовник. Беше доста висока и широкоплещеста за японка - някъде към метър и седемдесет, с красиво лице, изящен нос и високо извити вежди. Стеф прецени, че е на седемдесет, а може би и на осемдесет години, но изглеждаше много поддържана и във великолепна форма. Кожата й беше мека като кадифе, но очите й оглеждаха Стеф с гняв и открита враждебност.

- Изсъхнала си като препържена риба - отбеляза с равен глас тя. - Предполагам, че работиш в „Ропонги“. Скоро ще се превърнеш в стъкло. В напълно прозрачно стъкло.

- Не мисля, че изглеждам чак толкова зле - възрази Стеф, а мислено добави: А и не е твоя работа. - Просто пропуснах закуската и... Не, не работя в „Ропонги“. Все още не.

- Не е трябвало да пропускаш закуската си!

Стеф се втренчи в студения копринен гръб.

- Ще си почина само минутка и тръгвам.

Стъкло. Спомни си за сивата кожа и мъртвешките очи на Джулия.

- Пак проявяваш грубост! Трябваше да ме попиташ дали можеш да си починеш тук.

- Май нямам голям избор - промърмори Стеф и потърси с поглед вратата. - Чувствам се много замаяна, но след минутка ще бъда добре.

Жената май кимна.

- Ще останеш тук, докато ти приготвя храна - отсече тя. - А ще си тръгнеш, когато аз преценя, че си добре.

13.

Мама

- Впечатлена съм от бързината, с която дойдохте - подхвърли Мама, докато Джордж нахлуваше в апартамента й с големи тъмни петна под мишниците. - Вие живеете в „Мита“, нали? Трябва да сте бързали доста. С такси ли дойдохте или с метрото?

- С метрото - отвърна Джордж.

Нима тази жена си въобразява, че ще плащам за такси чак от другия край на града, помисли си той. Този месец беше здравата закъсал с парите. Едва му стигнаха да си плати сметката за интернет. Отпусна се тежко на сребристата възглавница, върху която бяха бродирани малки розови птички. Обстановката беше съвсем същата като предишния ден, но Мама изглеждаше по-приветлива и по-енергична.

- Радвам се, че се обадихте - подхвърли той, макар и двамата да бяха наясно, че едва ли бе така. - Готова ли сте да започваме? Колкото по-бързо работим, толкова...

- ... по-бързо ще ви платят - довърши вместо него Мама. - Е, добре, да започваме. От там, където спряхме вчера, нали?

- Да, моля.

- Докъде бях стигнала? Аха, спомням си - тъкмо бях започнала работа при Томи... Облякох ученическата униформа и той ме изпрати в един от близките хотели за чужденци. Не си спомням името му. „Империал“ или нещо подобно. Задачата ми беше да открия някой западен бизнесмен и да го помоля за помощ при усъвършенстването на английския си език. След което трябваше да го заведа в клуба и да пийна с него. Не беше само пиенето, разбира се. Но това го разбрах по-късно. Да речем, че в клуба имаше момичета, които предлагаха и други услуги. Но в онази първа вечер това нямаше значение, тъй като нещата се развиха по неочакван начин.

- Какво се случи? - попита Джордж.

Мама се изправи и с плавни движения пристъпи към скрина. Взе в ръце снимката и погледна сериозното лице на дъщеря си. По онова време Кайто бе едва седемгодишна, но вече изглеждаше сериозна и вглъбена.

- Появих се в хотела с училищната униформа. Бях страшно нервна. Във фоайето имаше палми в кашпи, а обзавеждането беше с мебели от ракита. Стори ми се много приятно. Обзе ме срам, защото за пръв път се озовавах на подобно място. Но много повече се страхувах от раздразнителността на Томи. И така, минах покрай рецепцията и бързо се насочих към бара - много модерен и пълен с мъже по пуловери, които пиеха скъпо уиски.

- Съвсем в стила на седемдесетте - обади се Джордж.

- Да - усмихна се Мама. - Там имаше и западни бизнесмени, точно както беше предвидил Томи. Бяха трима и седяха сами, но аз бях твърде уплашена, за да се присъединя към някой от тях. Просто стоях и гледах, надявайки се никой от персонала да не ме попита какво търся там. Накрая един от чужденците, облечен с карирано сако и вратовръзка на точици, ме забеляза. Отвърнах на усмивката му, пристъпих към него и издекламирах: „Ще ми помогнете ли да усъвършенствам английския си, сър?“

Джордж усилено си записваше, а Мама остави снимката на мястото й.

- Беше американец, и то доста хубав - продължи тя. -Аз бях страшно нервна, но това май му хареса. Изглеждах напълно безпомощна, но, както се оказа, именно така бях привлякла вниманието му. Покани ме да седна и ми поръча чаша вино.

- Бяхте ли опитвали алкохол преди? - попита Джордж.

- Не, никога - отвърна Мама, докато се връщаше на мястото си, стъпвайки предпазливо по бамбуковата рогозка. Седна на възглавницата и положи длани върху стъклената масичка. - Не исках да пия и направих така, че да разлея чашата си на пода, докато той гледаше в друга посока. Сигурна съм, че някой от персонала го забеляза, но бях толкова уплашена, че предпочетох да изцапам килима, вместо да пия.

- А мъжът не забеляза, че изливате питието, с което ви е почерпил, така ли? - вдигна глава Джордж.

- Мъжете забелязват само онова, което искат - отвърна Мама. - Защо според вас всеки мъж си въобразява, че красивата жена отсреща е влюбена в него?

- Туше - изчерви се Джордж.

- След известно време той - мисля, че се казваше Дейвид - попита дали желая да вечеряме в ресторанта на хотела. Не знаех какво да правя. Нямаше как да попитам Томи, освен това се опасявах, че ще се ядоса от дългото ми отсъствие. Същевременно не исках да обидя новия си приятел и реших да приема.

- Наистина ли? - изненада се Джордж. - Отидохте да вечеряте с него? Момиче на тийнейджърска възраст с един... хм, зрял мъж?

- Може би беше на трийсет години. Тогава това не ми се стори странно. Мислех си за Томи, надявах се да остане доволен.

- Ясно.

- И така, отидохме да вечеряме. Тогава направих голяма грешка.

- Каква грешка?

- Първо ще ви разкажа какво си мислех в ресторанта. Беше много модерен, като всичко друго в онзи хотел. Стори ми се истински рай. Големи дървени саксии с юка, бамбукови чадърчета по стените. Доколкото си спомням, на пода беше разстлана тигрова кожа, но може и да е било в някой друг хотел.

Сребърни прибори, страшно много - може би по шест пред всеки стол. Бял порцелан, кристални полилеи. Дейвид каза, че са направени от диаманти, и аз му повярвах. Зяпах ги смаяно, питайки се колко милиони йени могат да струват.

После ми поръча аперитив - джин-тоник. Гледах го с ужас. Ресторантът беше отлично осветен. Нямаше как да изсипя питието си на пода.

- И какво направихте? Напихте ли се?

- Отначало отпих една съвсем малка глътчица. Вкусът беше ужасен! Нещо като подсолена газирана вода. Докато донесоха вечерята, вече бях замаяна. А в края - дори не помня дали ни поднесоха десерт - наистина се почувствах много зле. Този мъж, може би защото беше джентълмен, ме покани в стаята си, за да полегна. Беше ми много зле, но едновременно с това се чувствах виновна. Не бях оправдала доверието на Томи.

От гърдите на Мама се откъсна тежка въздишка.

- Тъжно е. Моите момичета изобщо не работят така, както аз работех някога. Просто са други. Не знам дали важи само за момичетата от Запада или за всички. Нямат нищо против да получават пари, без да вършат никаква работа. Липсва им чувството на гордост от онова, с което се занимават.

- Какво стана, след като вашият кавалер ви покани в стаята си?

- Разбира се, когато се преместих в Токио, парите бяха много по-малко - сякаш не чу въпроса Мама. - В замяна на това се работеше повече. Самата аз бях благодарна, че имам работа, без значение каква. Днешните момичета обикалят света, без да подозират колко усилия са положили родителите им за тяхната свобода. Знаете ли, че якудза крадяха моите момичета? Всеки месец се появяваха и отвеждаха най-добрите ми компаньонки. Правят и го днес. Наскоро отведоха най-доброто ми момиче, Анабел. Никаква лоялност, никаква гордост от работата.

- Какво стана в хотелската стая? - държеше на своето Джордж.

Мама въздъхна и допи чая си.

- Мислех, че ще проведем един хубав разговор, Джордж сан. Но изведнъж се почувствах уморена. А и довечера съм на работа. Май е време да си вървите.

- Вече? Но...

- Не, не, вървете си. Ще се видим друг път.

- Кога друг път? - попита Джордж и се изправи. Гърбът му влезе в болезнено съприкосновение със скрина. - Свободен съм през целия следобед. Починете си час-два, а след това можем да се срещнем някъде на чай. Където пожелаете, аз ви каня... - Ръката му потъна в джоба на панталона.

- Ще видим - отвърна домакинята и го поведе по бамбуковата рогозка към коридора. Кимоното й се влачеше по пода.

Спряха пред входната врата.

- Моля ви, Мама - промълви Джордж и погледна към обувките си, захвърлени на кафявите плочки. - По-късно днес?

Мама помълча известно време, после каза:

- Добре. Където пожелая, нали?

Джордж кимна.

- В такъв случай искам да пием чай в хотел „Парк Хаят“ в „Шинджуку“. - На лицето й се появи усмивка. Бледите й устни почти се сливаха с набръчканите бузи. - Винаги съм била убедена, че там предлагат най-хубавия чай. Но само ако се почувствам по-добре...

- Опитайте се, моля ви. Не разполагаме с много време, Мама.

- Търпение, Джордж сан - отново се усмихна тя.

- Да ви звънна ли след няколко часа?

- Не, Джордж сан. Аз ще ви потърся.

14.

Стеф

Дамата с кимоното приготвяше нещо зад бамбуковия параван. Стеф притисна корема си с длан и зачака световъртежът да премине.

Мисълта за храната беше изкусителна, въпреки че тази навъсена и строга жена я плашеше. Може би трябваше да остане, поне за мъничко. А възрастната дама явно беше наясно с репутацията на „Ропонги“.

Все още не можеше да определи дали се намира в магазин за платове, шивашко ателие или в нещо съвсем друго. Сигурно беше само едно - този дом нямаше нищо общо с клубовете с компаньонки и нощния живот в „Ропонги“.

Помещението беше преградено от два бамбукови паравана. В ъгъла имаше дървено бюро с касов апарат, до който се виждаха ножици и ролка опаковъчна хартия. На по-близкия параван бяха окачени четири красиви кимона.

Едното беше морскосиньо с избродирани бели цветчета - толкова ефирни, сякаш бяха издухани върху плата. Стеф имаше чувството, че ако помръдне, листенцата ще литнат във въздуха.

Жената, която вече беше кръстила „госпожа Кимоно“, излезе иззад втория параван с миниатюрна масичка с четири крачета, върху която имаше чаша студен черен чай, украсени с розови и сребристи вишневи цветчета пръчици за хранене, купичка ориз, малка чинийка с черна течност и някаква странна заоблена купчинка.

- Не разбирам - промърмори Стеф. - Не искам да ви обидя и съм ви много благодарна, но защо сте толкова мила? Аз съм нищо за вас - просто едно глупаво момиче, което падна на улицата...

Госпожа Кимоно коленичи с изненадваща грациозност и постави масичката пред нея.

- Бих помогнала на всеки, изпаднал в беда - отговори тя. - Така съм възпитана. Но... Някога имах дъщеря. Бих се радвала, ако някой я нахрани, когато е гладна.

- Някога? - попита Стеф и протегна ръце към подноса.

- Не! - рязко каза жената, издърпа подноса и го постави на пода. Късите крачета го издигнаха няколко сантиметра над бамбуковата рогозка.

Едва тогава Стеф видя какво плуваше в чинията с кафеникава течност.

Око.

- Лека японска закуска - обяви госпожа Кимоно. - Много полезна за здравето. Някога я приготвях за дъщеря си.

След тези думи в погледа й се мярна тъга.

- Благодаря - прошепна Стеф, без да отделя поглед от окото.

Жената се изправи и отстъпи няколко крачки назад, гледайки я с очакване.

- Яж - подкани я тя.

- Не съм сигурна, че мога да ям това - прошепна Стеф и погледна към бамбуковата рогозка на пода. Изглеждаше чиста. Никак не й се щеше да повърне насред магазина на тази жена.

- Можеш, разбира се. Не се глези.

- Не се глезя! - гневно я стрелна с очи Стеф, но жената спокойно издържа на погледа й. - От какво... животно е това око?

- От риба.

Стеф вдигна пръчиците. В Англия се беше упражнявала да борави с подобни прибори, но все още беше далеч от съвършенството. А и окото изглеждаше доста хлъзгаво.

- Споменахте момичетата, които работят в „Ропонги“ -подхвърли тя, без да отделя поглед от онова нещо, което бавно се въртеше в чинията. - Чудех се дали... Вероятно няма значение, но вчера зърнах една приятелка, която работи в „Каламити Джейнс“. Не бях я виждала от години и ми се стори някак...

- Остаряла? - подхвърли госпожа Кимоно.

Стеф не се беше запитала дали Джулия изглежда остаряла. Но възрастната дама беше права.

- Да - кимна тя. - Освен това се престори, че не ме познава. Стори ми се Странно. А друга моя приятелка, Анабел, с която трябваше да сме съквартирантки, просто е изчезнала. Това не е типично за нея. В училище не беше такава. Човек можеше да разчита на нея. Сигурна съм, че е добре, но... тук наистина ли е безопасно?

- Да - кимна жената и направи загребващо движение с ръка. - Напълно безопасно. Най-опасното нещо тук са гайджин, чужденците. Хайде, яж.

- Добре - кимна Стеф.

Изпита облекчение от факта, че „Ропонги“ е „напълно безопасно място“, но мрачните мисли отказаха да напуснат съзнанието й. Вдигна пръчиците и започна да преследва окото в чинията.

- Чакай! - вдигна ръка жената. - Можеш и да пиеш, ей така... - Направи движение, сякаш вдига чинията към устните си, после я тикна в ръцете й.

- Благодаря.

Стеф предпазливо изля съдържанието на чинийката в устата си. После задъвка окото, без да диша, но въпреки това усети, че ще повърне всеки момент. Всъщност вкусът му беше приемлив - на сол и риба, но най-трудно й беше да сдъвче жилавото и лигаво съдържание, което отскачаше между зъбите й като напоен с храчки сюнгер. Направи опит да си представи, че се намира в някой лондонски магазин за деликатеси, където опитва някакъв странен и изключително скъп хайвер.

Жената я наблюдаваше с лека усмивка, която не разкриваше зъбите й.

- Браво - похвали я тя. - Сега изпий чая и веднага ще се почувстваш по-добре.

- Мислите ли... Не е ли странно едно момиче да си тръгне, без да прибере дрехите и дневника си? Или тук това е нещо обичайно, както каза хазяинът ми?

- Не те разбирам.

- Имам предвид приятелката си Анабел. Оставила е дневника си и куп дрехи. Според вас това не е ли странно?

- Едва ли - сви рамене госпожа Кимоно. - Гайджин идват в „Ропонги“ да печелят пари. Не съм изненадана, че е оставила дрехите си. За нея те са били част от миналото. Хайде, пий.

Стеф покорно се пресегна към чашата с черна течност, питайки се защо, по дяволите, позволява на тази жена да я командва.

- Между другото, името ми е Стеф. Много ми е приятно да...

- „Между другото, между другото“... - имитира я жената и тръсна глава. Сивите й къдрици обаче изобщо не помръднаха. Сякаш бяха от стиропор. - Това са празни приказки. Трябваше просто да кажеш: „Аз съм Стеф.“

- А как е вашето име, между другото? - попита Стеф.

- Между другото, името ми е Сато, между другото. Я си изправи гърба! Привела си рамене, съвсем като дъщеря ми.

Стеф се почувства объркана. Винаги я бяха хвалили за добрата стойка и развитите мускули на гърба.

- Изправена съм - отвърна тя.

- Не си. Приведена си напред. Изправи се.

- Вижте какво, Сато. Ако нямате нищо против, аз...

- Ай, ай!Госпожа Сато! Шидзуку Сато. Пий!

Сато... Госпожа Кимоно, помисли си Стеф, без да отмества очи от чашата. Не искаше да обижда госпожа Кимоно и отпи малка глътчица, очаквайки поредния гаден вкус. Но с изненада установи, че течността е пикантна, леко горчива и много освежаваща.

- Това е причината за дълголетието на японците - поясни госпожа Кимоно, докато сваляше една възглавничка от близкия рафт. Движенията, с които седна, бяха плавни и елегантни като шумолене на коприна. - И така... - Строгите й очи се заковаха върху лицето на Стеф. - Дошла си в „Ропонги“ да си търсиш работа, нали? Особено ако си като другите момичета.

- Да - кимна Стеф и отпи още една глътка. - Търся си работа като компаньонка. Нуждая се от нов старт, а за това трябват пари. Избрах този път въпреки големите трудности, които ме чакат. Но ако успея, хората ще ме виждат в съвсем нова светлина. Бързо ще разберат, че всъщност съм много добра актриса. Разказвали са ми, че тук могат да се спечелят много пари. Но, честно казано, откакто пристигнах, мисля само за приятелките си.

Госпожа Кимоно се намръщи, челюстта й леко помръдна наляво, после надясно.

- Хубаво е да проявяваш загриженост за другите - кимна тя. - Но ако падаш по улиците, няма да помогнеш на никого. Глупаво е да не полагаш грижи за себе си.

Стеф кимна.

- Аз мисля за Джулия и Анабел, а не за лоши неща. Фактът, че нямам нито пари, нито работа, за да си платя наема...

- Отличен начин да си създадеш неприятности - прекъсна я госпожа Кимоно. - Човек трябва да има приоритети в живота си. Гониш ли два заека, няма да хванеш нито един!

- Сигурно е, че трябва печеля достатъчно, за да си плащам храната и наема - въздъхна Стеф. - Джулия мисли само за пари и за нищо друго. Предполагам, че „Каламити Джейнс“ е добър клуб, но...

- Клуб с компаньонки за гайджин - отсече госпожо Кимоно. - Тъжно е, че доживях да видя това мизу шобай... Това раково образувание, което краде момичета. Моята дъщеря... - тя изведнъж млъкна, после тръсна глава. - Изпий си чая!

- Не харесвате „Каламити Джейнс“, така ли?

- Този клуб е по-лош от останалите. Хората посещават клубовете за гайджин с идеята, че там ще намерят компаньонки, гейши, куртизанки или проститутки - наричай ги както искаш.

- Но нали компаньонките са някаква версия на гейшите?

- НЕ и онези, които работят в клубовете за гайджин! -отсече госпожа Кимоно. В очите й запламтя силно негодувание. Стеф неволно си помисли, че студеният чай в чашата й ще закипи. - Това, което се случва в „Каламити Джейнс“, е пример за лоша репутация... -- Старата дама поклати глава и погледна през прозореца. - Не искам в моя магазин да се споменава името на това място. Ще изцапа дрехите ми!

- Откъде можех да знам? - промълви Стеф, но погледът на домакинята не омекна. - Аз съм нова тук. Мислех, че няма кой знае каква разлика между компаньонка и гейша...

- Точно като дъщеря ми - кимна госпожа Кимоно и премигна за пръв път от няколко минути насам. - И тя казваше същото. Но гейшите са хора на изкуството. Артисти. Обучението им продължава дълги години. Докато компаньонката е нещо съвсем друго - тя само пие и се усмихва. Не обогатява света със своето изкуство. Особено в заведение за гайджин, където порядките са съвсем други.

- Това ли е роклята, която е подходяща за гейша? - попита Стеф и посочи дрехата от синя коприна, която беше окачена на паравана.

Госпожа Кимоно кимна отривисто.

- Ръчна изработка. - Тя погали фината материя. - Прекрасна. - В светлокафявите й очи проблесна тъга. - В днешно време всички искат добра цена и нищо повече. Дори гейшите вече не обръщат внимание на качеството. Купуват машинно ушити кимона, а след това ги представят за ръчна изработка. Когато бях млада, всичките ми кимона бяха ръчна изработка, а много от тях - истински антики. Никога не съм обличала кимоно, което е направено на машина. И сега не бих го направила.

- Били сте гейша? - погледна я с широко отворени очи Стеф. - Наистина ли?

- Аз все още съм гейша.

- Тогава би трябвало да знаете всичко за мъжете. Кой е добър и кой иска само да те използва...

- Що за въпрос!

Стеф сведе очи към чая си. Притисната от пронизителния поглед на домакинята, тя все по-трудно запазваше обичайната си самоувереност. Питаше се дали госпожа Кимоно вижда колко е объркана. Колко отчаяно се стреми да спечели някакви пари, колко е важно за нея да започне нов живот. В крайна сметка реши да смени темата.

- Значи обличате това кимоно, когато работите като гейша, така ли? - попита тя. - Вие ли сте го ушили?

- Не. То е дело на майстор-шивач. Аз само избрах плата и модела. Хората идват при мен заради познанията ми -какви цветя се пришиват на лятно кимоно, кой плат е най-подходящ за есента, кое е най-доброто кимоно за сцената или за чайната. Когато дрехата стане готова, те просто идват да си я вземат от мен.

- Ясно.

- Може би разликата между гейша и японска компаньонка не е чак толкова голяма - добави след кратък размисъл госпожа Кимоно. - Част от уменията им са едни и същи. Доскоро не ми беше хрумвало, че всяка гейша може да бъде отлична компаньонка. Но не и обратното - компаньонката не може да бъде добра гейша. Ще й липсват годините подготовка. Да станеш гейша е много, много трудно.

- Колко дълго се обучавахте вие? - попита Стеф.

- Много години. Почти два пъти по-дълго от повечето момичета. Когато обучението ми приключи, бях вече стара майко - почти на двайсет и седем. Но дори тази позиция не беше постигната толкова трудно, колкото изграждането на репутацията ми на добра гейша. Преди да си намеря уважаван данна, дълго време бях принудена да работя в евтини чайни и увеселителни заведения.

- Какво е данна?

- Спонсор. Клиент, който се грижи за теб.

- Довечера ми предстои пробна изява в един клуб с компаньонки - призна Стеф, след което побърза да добави: - Не е „Каламити Джейнс“. Задължително трябва да си спечеля клиент.

- Пробна изява? - вдигна вежди домакинята. - В кой клуб? Кой го управлява? Западен собственик?

- Не. Клубът се казва „Синатра“ и е собственост на японска дама.

- „Синатра“ значи - изви устни госпожа Кимоно. - Собственичката е доста известна, най-вече с връзките си с якудза. За теб ще е най-добре да изпълняваш всичко, което ти нарежда.

- Вчера се запознах с нея - каза Стеф, а след това установи, че без да иска, имитира изправената поза на домакинята върху възглавницата. - Много е елегантна.

- Разбира се, че е елегантна. Ако искаш да печелиш пари, ти също трябва да бъдеш такава. Трябва да знаеш как да се държиш в компанията на мъже, как да запазиш достойнството си дори когато се държат зле. - Госпожа Кимоно кимна и сякаш на себе си добави: - Трябва да знаеш какво представляват японските мъже, какво очакват от теб, как да ги обслужваш. Западните момичета не познават японските мъже. Това не е проблем, ако работиш в западно заведение. Но доколкото ми е известно, „Синатра“ е японски клуб.

- Сигурна съм, че няма да е толкова трудно - тръсна глава Стеф. - Била съм и сервитьорка.

- Сервитьорка? - разсмя се високо госпожа Кимоно. Гласът й беше изненадващо плътен и богат. - Ако мислиш, че това ще ти помогне, значи наистина нищо не знаеш. Тук става въпрос за мизу шобай - така наречения воден занаят. Като нощна работничка, трябва да знаеш как да поемаш инициативата. Да контролираш мъжете. Ако не можеш, те ще контролират теб.

- Не съм съвсем наивна - отвърна Стеф и внимателно изпъна краката си. - Но както и да е. Вече е време да си вървя.

- Наивна си и още как - поклати глава госпожа Кимоно.

- Ще се справя - изправи се на крака Стеф. - Аз съм актриса и мога да играя всякакви роли.

- Как може да си актриса без подготовка?

- Имала съм подготовка. При това доста продължителна. Имам диплома за актриса и един бог знае през колко курсове съм минала...

- Нали каза, че си тук, за да спечелиш пари за курс?

- За магистратура. Това е нещо като допълнителна подготовка.

Стъклената врата потъмня от сянката на пощаджия със синя фуражка, който пусна нещо в процепа за писма.

- Колко години подготовка имаш? - попита госпожа Кимоно, хвърляйки кос поглед към писмото.

- Три, всъщност четири... Три, преди да се дипломирам, плюс една подготвителен курс. А после и школа, където специализирах драматично изкуство. Общо са някъде около девет години. Пълни четири години драматично изкуство при завършването ми, а след това куп вечерни курсове -пеене, бойни изкуства...

- Звучи като наистина добра подготовка. Но кога приключва обучението и започва истинската работа?

- Този курс е... как да кажа... доста специален. Стара школа с много добри традиции. У дома допуснах някои грешки, ей така, от глупост. Сега ми трябва ново начало. Да покажа на хората, че... Да се докажа като истинска актриса.

- Преди време в Киото имаше най-различни школи -сви рамене госпожа Кимоно. - Най-вече по музика и танци. Най-добрите. Една по шамисен, друга по танци. Но когато се появи истинска гейша, с истинска страст и истински умения, никой не я пита къде и колко време се е обучавала. За хората е ясно, че тя живее чрез таланта си.

- Всеки има право на мнение, но аз знам какво правя -отвърна Стеф. - Когато хората те възприемат по определен начин, е трудно да си намериш подходяща работа. Затова трябва да се докажа на най-доброто място... Но вие едва ли знаете чак толкова много за актьорското майсторство.

- Разбира се, че не знам - отвърна госпожа Кимоно, усмихвайки се като котка - широко, но без топлина в очите. -Все пак бих казала, че между актрисата и гейшата има огромна пропаст.

- Трябва да тръгвам - отвори вратата Стеф. - И без това се застоях доста дълго при вас.

- Добре - кимна госпожа Кимоно, без да помръдва от възглавницата. - Останах с впечатлението, че наистина имаш добра подготовка като актриса. Но изобщо не познаваш мъжете.

- Ами помогнете ми да ги опозная - отвърна Стеф и остави вратата да се затвори. - Обяснете ми какво трябва да знам, след като съм толкова невежа. Утре, след като поговоря с Джулия и открия другата си приятелка, бих могла да...

- Изключено - отсече госпожа Кимоно. - Ти си твърде арогантна, за да те науча на нещо.

- Моля ви - настоя Стеф. - Аз наистина не познавам достатъчно мъжете и затова съм тук. Трябва бързо да спечеля пари, защото бях глупава и не знаех, че...

- Съжалявам - кръстоса ръце на гърдите си домакинята.

Стеф отвори уста, след това я затвори. Просто не можеше да измисли нещо по-убедително и затова отново прошепна:

- Моля ви!

- Не, съжалявам.

Стеф излезе навън и остави вратата да се затвори след нея. Едва когато преодоля половината разстояние до апартамента, пристъпвайки малко тромаво, но вече без да й се подгъват краката, тя осъзна, че госпожа Кимоно нито веднъж не беше погледнала белезите й.

15.

Мама

Когато Мама се появи в ресторант „Пийк Лаундж“ на хотел „Парк Хаят“, помещението беше наполовина празно. Беше се накичила с купища диамантени бижута, а на плещите си беше наметнала визонова пелерина. Половината диаманти бяха фалшиви, а пелерината беше протъркана на места, но въпреки това тя беше сигурна, че в очите на персонала все още бе блестящата кралица на нощта, която се хранеше тук години наред.

Мама хвърли блестяща усмивка на келнера, който й предложи маса, а след това посочи Джордж, който беше седнал зад едно яркозелено бамбуково дръвче. Той я видя и бързо скочи на крака. Толкова бързо, че бутна празната чаша за кафе на масата. Друг келнер незабавно се втурна да я вдигне.

- Мама сан! - възкликна Джордж и забърза към нея.

Спря се на една крачка, поклони се тромаво и протегна ръка, която тя се направи, че не забелязва.

- Елате да седнем и да започваме.

Беше облечен в протъркан сив костюм - единствения, който притежаваше. Подарък от старо гадже, с което не се виждаше от години. Излъсканият плат беше свидетел на многобройни сватби, погребения и интервюта за работа.

- Много съм гладна, Джордж сан - игриво му се усмихна Мама. - Не може ли да заменим чая с един късен обяд?

Джордж потърка намръщеното си чело.

- Сигурен съм, че местата в хотелските ресторанти отдавна са запазени - промърмори той. - По-добре да потърсим нещо в околността.

- Ни, ни! - вдигна ръка Мама. - За мен винаги има запазена маса.

Тя кимна на един от преминаващите келнери и му каза нещо на японски. Миг по-късно вече ги водеха към трите излъскани до блясък асансьора. Докато се оглеждаше в огледалните врати, Мама доволно поглаждаше визона си. Джордж се влачеше след нея с недоволно изражение на лицето.

- В „Козуе“ имат маса за вас - прошепна в ухото й келнерът. - Знаете етажа.

Прочутият японски ресторант на „Парк Хаят“ се оказа почти пълен. По масите от тъмно дърво се виждаха елегантни деликатеси, отлежало саке и тук-там по някоя бутилка шампанско в дървена купа с лед. Управата винаги имаше запазени маси за гости от ранга на Мама.

- Това е един от любимите ми ресторанти в Токио - обяви тя, докато келнерка в изящно кимоно издърпваше стола от тежък махагон пред нея. - Японската кухня е отлична, а при ясно време през прозорците се вижда дори връх Фуджи.

Клиентите на ресторанта бяха както японци, така и чужденци. Повечето от тях бяха облечени в маркови костюми и държаха пръчиците за хранене като лазерни показалки, размахвайки ги във въздуха, за да подчертаят важността на онова, което изричаха.

Джордж сам си издърпа стола. Отдалече личеше, че е загрижен за съдържанието на портфейла си.

- За мен менюто от пет ястия - обяви на английски Мама. - А за аперитив ще взема едно добро саке. Токубецу Джунмай-шу. - Обърна се към Джордж и попита: - Чувал ли сте за Токубецу Джунмай-шу? Това е саке от специално полиран ориз, изключително качество.

Тоест скъпо.

- Трябва да го опитате.

- За мен само макарони и кока-кола - поръча Джордж и погледна часовника си. - Хайде да започваме.

- Спокойно, имайте търпение - поклати глава Мама.

- Разполагаме само с няколко седмици - леко повиши тон Джордж, докато вадеше бележника си. - Трябва да ги използваме максимално, защото вече изоставаме от програмата.

- Вашата програма, а не моята.

Появи се друг келнер. В ръцете си държеше поднос, върху който имаше купичка с настърган лед и антични чашки за саке. Мама започна да избира, а коляното на Джордж затрепери под масата. Чашките бяха пръстени, повечето от тях приличаха на първите опити с глина, направени от невръстно дете. Но повечето бяха наистина антични и това ги правеше обект на огромно преклонение. В крайна сметка Мама се спря на една сива чашка, декорирана с тънки зелени венички като листо.

- Добре, докъде бяхме стигнали? - попита Джордж, след като келнерът напълни чашките и се отдалечи. - Поканили са ви в... - Той захапа върха на химикалката си и прелисти изпълнените със ситен почерк страници. - В хотелската стая на Дейвид.

Келнерът дискретно постави чаша съскаща кока-кола до бележника на Джордж и безшумно се оттегли.

- А, да. Онзи мъж в хотела. Би могло да се каже, че той беше първият ми клиент. - Мама замълча и отпи миниатюрна глътчица от пръстената чашка. - Точно така, Дейвид. Мисля, че това беше името му.

Тя погледна към панорамния прозорец. Навън все още беше светло, но над Токио вече се появяваше червено-бяло неоново сияние. В далечината мигаха сигналните светлини на кулата „Ропонги“. На масата пред нея безшумно кацна чиния със сашими, положени върху лед.

- Имайте предвид, че не си спомням всичко от онази нощ, особено края - подхвърли Мама, докато посягаше за пръчиците. Лъскаво късче риба-тон изчезна между силно начервените й устни. - Спомените ми за онази хотелска стая са много разпокъсани. Паметта ми изневерява, разбирате ли? Мяркат ми се отделни картини и това е всичко. Вероятно ме е сложил да си легна. Спомням си, че училищната ми раница беше окачена на вратата, и това ме обърка. Сигурно си е помислил, че ще се разстроя, ако си загубя учебниците. Не знам. Помня, че ми донесе чаша вода, а след като я изпих, повърнах в някаква найлонова торбичка. Бях страшно смутена. След това той се съблече и пъхна пениса си в устата ми.

Джордж почти се задави с колата, от която отпиваше.

- Простете - запелтечи той. - Какво казахте?

- Казах, че пъхна пениса си в устата ми - повиши глас Мама.

Минаващият наблизо келнер подскочи, сякаш го бяха ударили с лакът. Няколко души от съседните маси се обърнаха. Почервенял като рак, Джордж се наведе над бележника си и започна да пише.

- Добре, добре, чух ви -- промърмори той.

- Какво можех да направя? - добави Мама, без да понижава тон, а след това размаха ръце за повече убедителност. -Бях съвсем младо момиче и не разбирах нищо. Исках хората да са доволни от мен. Той ми обясни какво очаква и аз го направих. Обаче всичко беше наред. В живота стават къде по-лоши работи. Но за подобни неща винаги се вдига голям шум. Секс с непълнолетни момичета. И какво от това? Преживява се. Нали не бях омъжена за него? Трябваше да го изтърпя само една нощ и толкова.

Джордж кимна, насочил цялото си внимание към бележника.

- През онази нощ ми беше много лошо - добави Мама. -След това заспах. - Тя отново се протегна към чинията със сашими. Този път си избра сьомга.

- Какво работеше този мъж? Важна позиция ли заемаше?

- Откъде да знам? На сутринта се събудих в хотелската му стая. Беше някъде към шест. До мен Дейвид спеше дълбоко. Без дрехи. Хъркаше като мечка. Аз също бях гола, но не помнех да съм се събличала. Станах от леглото. Затреперих, като си спомних, че трябва да се върна при Томи. Ох, толкова беше страшно! - От устата й излетя изненадващо силен кикот. - Сега вече нещата са различни...

- Значи това беше... - Джордж млъкна и изчака чинията със сашими да бъде отнесена и заменена от табла с артистично подредено суши, посипано със ситно нарязан лук. -... вашият пръв сексуален акт? - понижи глас той.

- Не знам. Сигурна съм, че за пръв път в живота си видях пенис. - Мама изрече тези думи на висок глас, без да обръща внимание на извърнатите към масата им глави. -

Разбира се, след него имаше много други - различни по големина и форма. Плюс адски много разговори за тях. Мъжете страшно много обичат да говорят за своите пениси, повярвайте ми! Това е любимата им тема. Но както и да е. Събудих се в онази хотелска стая. Не забравяйте, че дотогава бях момиче за пример. Е, вече не. Вече не бях момичето гордост за майка си, но не се чувствах кой знае колко зле. Казвам всичко това, за да разберете защо измъкнах портфейла на Дейвид и му взех парите. Беше нетипично за мен.

- Откраднали сте парите му?

- Да - енергично кимна Мама. - Какво друго можех да направя? Бях в безизходица. Знаех, че ако се върна при Томи без пари, той ще ме направи „черно-бяла“, както казваше баща ми. Но дадях ли му пари, със сигурност щеше да ми спести боя за нарушаването на правилата и неспособността ми да заведа клиент в клуба. Затова го направих. Ще ви призная нещо - ако се бях задържала още няколко години в секс индустрията на Токио, със сигурност щях да вземам не само пари, но и много други неща - хотелските сапуни и тоалетни принадлежности, кредитни карти, изобщо всичко, което можех да докопам. Те вземат от нас, следователно и ние трябва да вземаме от тях. Така си мислех за известно време. Западно отношение. Но, както вече споменах, по онова време аз бях добро момиче. Доколкото си спомням, дори му оставих няколко йени. Да, точно така. Не му взех всичките пари. А след това се върнах при Томи, защото нямаше къде другаде да отида.

- Той ядосан ли беше? - приведе се напред Джордж.

- Моля да ме извините, Джордж сан - усмихна се Мама, издърпа чантичката си изпод масата и я отвори. Между кожените прегради се гушеха няколко шишенца с хапчета. -Трябва да отскоча до тоалетната. Веднага се връщам.

16.

Стеф

Русото момиче беше изчезнало, но острата миризма на парфюма му все още се усещаше във въздуха. Стеф се покатери на своето легло и отново започна да рови под възглавницата. Дневника го нямаше. Беше изчезнал.

Тя разтърси запълнената с ориз калъфка, сякаш очакваше тетрадката да изскочи от там. Дали не бе паднал между леглото и стената? Погледна часовника си. Времето течеше бързо. До началото на първата й поява в клуба оставаха само няколко часа. Не искаше да закъснява, но наистина трябваше да открие дневника на Анабел. И то час по-скоро.

Спусна се от леглото, погледна виновно през рамо и пъхна пръсти под студената рамка на долния матрак. Направи й впечатление, че всичко в стаята беше студено, вероятно от високата влага. Самата метална рамка беше буквално ледена. Зад леглото нямаше нищо, но в последния момент забеляза синята корица, която се подаваше изпод възглавницата на съквартирантката й.

-Хей!

Стеф се обърна. Русото момиче стоеше на прага. Беше облечено в пижама с отрязани крачоли, по голите й прасци се виждаха многобройни синини.

- Защо ровиш в леглото ми? - хвана я за рамото момичето, но Стеф гневно отмести ръката й и вдигна възглавницата.

Дневникът лежеше на смачкания чаршаф под нея.

- Взела си това от моето легло! - грабна тетрадката Стеф и я размаха над главата си.

- Не съм! - отвърна момичето.

- Тогава какво търси под възглавницата ти?

- Нямам представа. Понякога се въртя в леглото. Може би е паднал. Боли ме главата и не мога да слушам крясъците ти.

Стеф я изгледа заплашително поглед, но лицето на момичето остана безизразно. Нямаше как да разбере дали лъже. Обърна се и тръгна към дневната, която беше не по-малко влажна и студена, но поне имаше прозорец. Стъклото беше покрито с птичи изпражнения и мазни петна.

Тя седна на протритото кожено канапе и зачака пулсът й да се успокои. Ръцете й леко трепереха. Прогони лошите мисли от главата си и разтвори тетрадката, внимавайки да не изсипе купчината визитки между листовете.

Джулия беше споменала, че колекционирането на визитни картички е част от работата на компаньонката. „Нещо като ровене в интернет“, беше писала тя. В случай че и Анабел е била компаньонка, събраните от нея визитки би трябвало да принадлежат на посетителите на клуба. Може би някой от тях знаеше къде се намира в момента и тогава търсенето на Джулия щеше да се окаже излишно.

Но визитките ги нямаше. Стеф моментално усети, че вече не са между страниците. Без да си дава време за размисъл, тя скочи на крака, размаха дневника под носа на съквартирантката си и изкрещя:

- Къде са визитките?

Момичето не й обърна внимание. Беше стъпило на купчина дрехи и набираше есемес на розовия си джиесем. Стеф мина покрай нея, грабна завивките и възглавницата от леглото й и ги захвърли на пода.

- Хей, какво ти става? - стресна се момичето, докато Стеф издърпваше грубия долен чаршаф, за да опипа матрака.

Между ивиците му личаха гадни кафяви петна, а в пружината се бяха оплели празна кутийка от японски презервативи и пликче оризови бисквити. Но визитки нямаше.

- Къде са? - кресна тя. - Веднага ми кажи къде са!

- Не знам. - Навъсеното изражение на момичето бързо се смени с уплаха. - Какво всъщност търсиш?

- Визитки. В тази тетрадка имаше цял куп визитни картички. Ти знаеш къде са. Няма да мръдна от тук, преди да ми ги върнеш!

- Не знам за какво говориш. Може би някое от другите момичета...

- Търся момичето, на което е този дневник - поясни Стеф. - Искам да съм сигурна, че е добре. Оставила е всичките си дрехи... Визитките ми трябват, за да звъня на клиентите й...

- Какво като е оставила дрехите си? - изгледа я момичето. - Всички го правят. Аз също си зарязах дрехите в предишния апартамент. Голяма работа!

Стеф се поколеба. Гласът на разума отново надделя. Може би наистина си въобразяваше. Всички казваха едно и също: момичетата идват и си отиват и зарязват личните си вещи. Може би Токио наистина е безопасен град.

- Сигурно ти си ги взела! - изръмжа тя, пъхна дневника под мишница и започна да вади дрехите от пластмасовия куфар с фалшиви лепенки на „Гучи“. - А аз си ги искам обратно!

- Не ми пипай...

Стеф погледна надолу и осъзна, че държи в ръка цял куп презервативи. Бяха поне двайсет. Захвърли пакетчетата и засрамено отстъпи назад. Момичето забързано прибра дрехите си. По бузите му се стичаха гневни сълзи. Стеф не знаеше къде да гледа.

- Ще говорим за това по-късно, но не се надявай да ти се размине! - заплашително изръмжа тя. - Тези визитки ми трябват!

Добре че поне беше намерила дневника. Върна се в дневната, разтвори прогорелите корици и започна да прелиства страниците. Не видя нито едно японско име или телефонен номер и в крайна сметка реши да изчете дневника. От начало до край.

Мили Боже,

Цяло чудо е, че махмурлукът ми премина. Дали все още съм пияна? Не бих искала да уча децата в подобно състояние, но нищо не мога да направя.

Имам една голяма молба към теб, Господи. Отново се говори за хайки по клубовете. Тази седмица очакват ченгетата дори в „Синатра". Направо са побеснели и карат наред, без да се съобразяват кой е платил за протекция и кой не... Страх ме е. Моля те, Господи, не им позволявай да нахлуят и при нас!

Снощи не ми потръгна по време на работа. Поисках телефона на онзи французин, но бях доста пияна. Хейли казва, че е добре да демонстрираме страст, защото така се печелят дохани. Така работят най-добрите момичета. Засипват клиентите с имейли и есемеси. „Моля ви, нека да излезем заедно!" Отначало не исках да бъда като тях, но това е част от работата. Най-много обичат да ги молим и да изглеждаме отчаяни.

Време е да вървя.

Амин.

С обич,

Анабел

Амин. Такава си беше още в училище, помисли си Стеф. Винаги се молеше за нещо. За добри оценки, да не я накарат да чете на глас в час по английски. Никой от семейството й не ходеше на църква, но Анабел от малка вярваше в Бог и постоянно му пишеше писма.

Стеф обърна страницата и часовникът й проблесна под луминесцентната светлина. Времето течеше. Тя прогони мрачните мисли от главата си, заменяйки ги с други, по-логични. Никой не се тревожи за Анабел, всички са убедени, че е добре. Джулия със сигурност щеше да каже нещо, ако наистина е изчезнала.

Прелисти още няколко плътно изписани страници и затвори дневника.

Няма начин да изчета всичко това преди работа. А ако довечера не отида в „Синатра“, ще пропусна възможността да разпитам момичетата за Анабел. Госпожа Кимоно е права. Никой няма да спечели, ако пукна от глад в някоя канавка. Трябва да започна да печеля пари.

След няколко часа щеше да има шанс отново да поговори с Джулия. Но нямаше представа с коя Джулия ще се сблъска - с приятелката си от детинство или с уморената сянка, която се престори, че не я познава.

17.

Мама

- Извинете за прекъсването, Джордж сан - рече Мама, докато сядаше на стола си. - Докъде бяхме стигнали?

- Разказвахте как сте се върнала при Томи.

- Да - кимна Мама. - Бях много уплашена, но се оказа, че той е много доволен от мен. Вероятно защото му дадох парите. Дори се усмихваше, когато каза, че съм се справила доста добре. От неговата уста това звучеше като голям комплимент.

Пред нея кацна димяща чиния със супа от фиде. Черна и правоъгълна. Джордж от своя страна получи голяма порция макарони с кралски скариди и леко запържени зеленчуци. На масата пред него имаше пръчици за хранене, но той помоли келнера да му донесе вилица.

- Значи започнахте да работите за Томи, така ли?

- Да, но по особен начин - кимна Мама и потопи тънката порцеланова лъжица в димящата течност. - Повече не ме пусна навън, може би защото ме смяташе за твърде зелена да се мотая по хотелските барове. Общо взето, бях самоуверено хлапе, но той вероятно реши, че не ставам за ролята на самотен рейнджър. Може би ме бъркаше с майка ми. Но както и да е.

Мама пое глътка супа и продължи:

- Започнах да работя в клуба. Не в бара, който се оказа розов салон. По-късно ще ви обясня какво означава това. Би се изложил на голям риск, ако изпрати в розовия салон момиче на моята възраст. Предизвикателното поведение е едно, но работата в розов салон - съвсем друго. Оказа се, че той има и друг клуб - сунаку. Чували ли сте за сунаку? Снек клуб? Там се предлага и храна.

Джордж поклати глава.

- Нещо като клуб с компаньонки, но от по-ниска класа. В него могат да ходят всякакви хора - работници, студенти. Няма вход. Прилича на клуб с компаньонки, но за по-бедни клиенти.

- В какъв смисъл?

- Там работят красиви млади момичета, които флиртуват с клиентите и ги карат да пият, също като в бар с компаньонки. Разбира се, техните питиета също се заплащат от клиентите. Но това е всичко. Плащат за храната и напитките, но не и почасова такса. Естествено, че им излиза скъпо. Много по-скъпо в сравнение с обикновен бар. Момичетата постоянно ги насърчават да поръчват, тъй като са на процент от сметката.

Джордж лапна една скарида.

- Питам се дали не бихте ми разказали малко повече за клуба, който управлявате в момента - промърмори той. -Никога не съм бил наясно какво се случва в един клуб с компаньонки...

Мама кимна. Джордж набучи още две скариди на вилицата си, лапна ги и хвана химикалката.

- Искате да знаете дали момичетата са проститутки, нали? - попита на висок глас тя, отново привличайки погледи от съседните маси.

- Не, не! - разшири очи Джордж. - Наясно съм, че там нещата са различни от... - Огледа се, понижи глас и добави: -От бардаците. Просто искам да вникна малко по-дълбоко в концепцията. В Обединеното кралство няма такива заведения.

- Напротив, има - отвърна Мама, отпи малка глътчица саке и допря салфетката до устните си. - В Обединеното кралство е пълно с клубове с компаньонки. Разликата е само в начина на заплащане.

- Имате предвид стриптийз клубовете? - спря да дъвче Джордж.

- Нищо подобно - поклати глава Мама. - Това е най-честата грешка, която допускат чужденците. Тук, в Япония, ние имаме както стриптийз барове, така и места, на които се прави секс. Наричаме тая дейност „индустрия на еякулацията“. Чук-чук и готово. Но това няма нищо общо с клубовете, в които работят компаньонки.

- Каква е разликата?

- Клубовете с компаньонки са предназначени за богати мъже, които се радват на компанията на красиви млади момичета и само допускат, че в края на вечерта може би ще се стигне до секс.

- А стига ли се?

- Понякога да. Момичето спи с клиента. Но не много често. Това е част от удоволствието, за което обаче не се плаща. Клиентът трябва да спечели момичето - точно както го прави в някой нормален бар. Момичетата в моето заведение са красиви, забавни и секси. Те се сближават с клиентите си, играят си с тях. Някой ден може би ще преспят с тях, но не е задължително.

- Ние на Запад нямаме подобно нещо - поклати глава Джордж. - Поне аз не съм чувал за такива заведения.

- Имате, имате - държеше на своето Мама. - Как бихте нарекли скъпите нощни клубове в Лондон? Посещавала съм много от тях. Във всички има ВИП зони с млади момичета, които си търсят богати гаджета. Права ли съм? В Лондон има клубове, в които посетителите трябва да поръчват шампанско или бутилка уиски, за да седнат на определени маси. Към тях неизбежно се присъединяват красиви манекенки, за да им правят компания. Нима не е същото?

- Но момичетата не получават пари - отвърна Джордж. -Тоест мъжете не им плащат, за да седнат при тях.

- Нима? - попита Мама, размаха пръчиците си пред лицето му, а след това ги потопи в чинията и с тяхна помощ шумно засмука димящото бяло фиде. - Може би не го правят директно, но плащат. Както и да е... - Тя разбърка с пръчиците супата. - Започнах да ви разказвам за снека - първата ми истинска работа.

- Да - кимна Джордж и сведе очи към бележника си.

- Клубът на Томи се казваше „Снек Коко“ и се намираше в същата сграда, в която беше барът, но един етаж над него. Далеч по-малък, без прозорци и много млади момичета като мен, облечени в къси роклички и качени на високи токчета. Посрещахме клиентите, настанявахме ги и им държахме ръцете, за да не ни пипат по гърдите...

Томи ме настани в един апартамент с още няколко момичета. Наемът удържаше направо от заплатата ми. Започнах работа веднага, въпреки че още ме болеше главата от предишната нощ. Но Томи не признаваше подобни глезотии. Облякох дрехите, които ми даде. Почти не можех да ходя на високите токчета, но това беше без значение. Да не говорим за късата поличка. Кланях се на клиентите и им се усмихвах - точно както беше поискал Томи.

Със сигурност бях най-малката от всички, но и другите момичета бяха млади. Някъде между седемнайсет и осемнайсет. В онези години това не се смяташе за толкова крехка възраст, но... Сред нас нямаше момичета с твърд характер. По време на работа ни се случваха най-различни лоши неща - опипваха ни, обиждаха ни, дори ни удряха. Една от колежките ми беше пребита от някакъв клиент пред бара, защото отказала да тръгне с него. И повече не дойде на работа. Хай. Много тъжно.

Мама направи знак на келнера, който кимна и безмълвно отнесе недовършената й супа. Джордж спря да пише и направи опит да набоде на вилицата си половината съдържание на чинията. За да яде по-бързо, той я вдигна от масата и я поднесе пред лицето си. Но въпреки това върху синята му вратовръзка попадна парченце скарида.

- Като го казвам, звучи ужасно - подхвърли Мама, докато келнерът допълваше чашката със саке пред нея. - Но на практика не беше чак толкова лошо. Дори доста добре за младо момиче, което иска да живее интересно и не се стреми към брак.

Мразехме клиентите, разбира се. Наричахме ги сукабай, или прости, мръсни хора, които не проявяват уважение към нас. Но въпреки това пеехме караоке с тях и слушахме разказите за семействата им. Аз постепенно свикнах да пия и това направи нещата по-лесни. Всъщност работата беше доста лека. Проблемите идваха от факта, че класата ни беше ниска. Ако работехме в някой изискан клуб, нещата със сигурност щяха да са други. Мъжете са си мъже, независимо колко са богати. Но в обикновените барове те се отнасят зле с момичетата. Не ги броят за нищо. Такова е мнението и на обществеността като цяло.

- Това беше един от въпросите, които възнамерявах да ви задам - кимна Джордж. - Какво мислят хората за момичетата и за мамите в клубовете с компаньонки?

- Преди двайсет години никой младеж от добро семейство не би се оженил за компаньонка - сви рамене Мама. -Но днес хората вече не мислят, че това е толкова лошо. Времената са други.

Всъщност така и не разбрах какви са проблемите със снековете и клубовете с компаньонки. Какво пък чак толкова? И на двете места работят добри момичета. Много от тях са учителки по английски. Не е като в розовите салони, където момичетата по цяла нощ държат пениси в ръцете си.

- Извинете, но какво е розов салон? - попита Джордж и бутна очилата нагоре по потния си нос. - Казахте, че ще ми обясните...

- Да, добре. Пинку сарон са много популярни в Япония. Приличат на кабарета, но сепаретата им са нарочно затъмнени, за да не се вижда какво става там. А там стават наистина лоши неща. Клиентите си плащат за така наречения „щастлив край“. Вероятно се досещате. Става въпрос за облекчаване на мъжа чрез мастурбация или орален секс. Това правят момичетата в онези тъмни сепарета. И аз го правех, докато работех в пинку сарон.

Розовият салон е нещо като... как да го кажа на английски?... Нещо като „фабрика за кренвирши“... - Мама сложи ръка пред лицето си и се изкиска. Очите й бяха леко разфокусирани. - Нали знаете: вътре, вън... вътре, вън. Един мъж, после втори, трети. И така цяла нощ. Забравяш им бройката. Но в тези евтини заведения е така... Томи притежаваше няколко розови салона. На практика и онзи бар, в който ме изпрати с ученическата униформа първата вечер, също беше такъв. Би трябвало да го позная по миризмата. Розовите барове неизменно миришат на парфюм, дезинфектанти и сперма.

Джордж сведе поглед към чинията с изстинали макарони и усети как апетитът му отлита.

- Снекът е евтино заведение, но сексът не е задължителен - продължи Мама. - Естествено, ние търпяхме грубостта на клиентите, но не бяхме длъжни да им предлагаме щастлив край. Понякога го правехме, но само след като преценявахме какво ще спечелим.

Понякога, когато попадахме на наистина добър клиент, се съгласявахме да отидем в хотела му. Но още в началото другите момичета ме предупредиха: „Приемай подаръци, но не и пари. Накарай го да обещае, че ще идва в клуба поне една седмица след това. Само така можеш да оправдаеш факта, че си спала с него. Това не ти е „сапунена баня“, за да вземаш пари срещу секс.“

Пред Мама се появи чиния с прекрасно аранжиран хайвер от треска и тя се наведе да вдъхне аромата.

- Сапунена? - вдигна вежди Джордж. - Не казахте ли „сапунена баня“?

- Сопурандо. Японското наименование за бардак. Когато бях млада, ги наричаха торуко, или турски бани. Но по-късно правителството им смени името, защото турците се оплакали, че това е обида за името на страната им. Представяте ли си? Явно никога не са посещавали нашите бани. Сигурна съм, че всеки турчин би се гордял, че подобни заведения носят името на родината му. - Мама улови с пръчиците някакво сварено водорасло. - Обаче не съм сигурна, че и туркините биха изпитали същото... Както и да е, споменах ви за „Снек Коко“. Момичетата бяха прави, като казваха, че снековете не са бардаци. Но понякога бяха много близо до тях.

- А там идваха ли политици или други важни личности?

- Не, разбира се - поклати глава Мама. - Кой богат и известен мъж би се появил в снека? Ако имаш пари, ще отидеш в клуб с компаньонки. Снековете са за обикновените хора.

- Добре, ясно. Продължавайте.

- Хай. Повечето момичета в „Коко“ твърдяха, че не бива да обръщат заведението на бардак, но по-амбициозните от нас бяха наясно, че няма да стигнем доникъде, ако не спим с клиентите. А когато го направехме, те идваха да ни виждат много по-често, носеха ни подаръци. Понякога ни извеждаха за секс в някой мотел, а ако имахме късмет - и в някой от модерните западни хотели, които по онова време никнеха из цял Токио. Вие сте чували за мотелите, нали? - подхвърли Мама и миглите й предизвикателно запърхаха.

Появилият се келнер отнесе изстиналите макарони на Джордж заедно с вече опразнената чиния на Мама.

- Там се дават стаи на час, нали?

- Да. Но може и за цяла нощ. - Мама си взе нова салфетка и ловко я разгъна в скута си. - За един час, за четири часа, за цяла нощ. Преди петдесетте години подобни заведения не съществуваха, но после обявиха проституцията извън закона и те започнаха да никнат като гъби.

Ние, момичетата от снековете, винаги настоявахме за цяла нощ. В онези години беше истински лукс да спиш на удобно легло и да разполагаш с гореща вана. Е, налагаше се да споделяме ваната и леглото с клиентите, но това невинаги беше неприятно - засмя се тя. - Най-лошото беше хъркането им!

- Спечелихте ли много пари? - попита Джордж.

- До известна степен - призна Мама. - Заплатата не беше лоша, но когато си във водния занаят, парите се топят много бързо. Харчиш почти всичко, което печелиш - за дрехи, дрога, напитки, клубове... Вероятно защото в свободното си време се стремиш да забравиш всичко.

- Дрога?! - ококори се Джордж. - Наистина ли?

- О, да. Дрога се предлагаше навсякъде. Докато работех в снека на Томи, станах гадже на един от приятелите му, истински гангстер, който продаваше амфетамини. Имахме прекрасна любов и много дрога, но това не продължи дълго, защото го убиха.

- О, съжалявам - промърмори Джордж.

- Няма за какво. Беше ми хубаво. Но както и да е. В мотелите бързо ме опознаха и след година започнаха да ми отказват стаи. Придържаха се към правилото, че не бива да допускат момичета, които ги посещават често с различни мъже.

- Но нали казахте, че са били предназначени за проституция? - попита Джордж, докато обръщаше страницата.

- Така е. Но по времето, когато ги използвах, те бяха... как да кажа... не чак уважавани, но официално не се водеха като терен за работещите момичета. Официално се водеха като любовни гнезда за млади женени двойки. Ако можехте да видите колко различни видове мотели имаше по онова време! Разбира се, днес също не са малко. Особено в „Шибуя“. Но тогава бяха нещо ново и вълнуващо.

Това беше бумът на мотелите тип „любовни гнезденца“. Някои от тях бяха като от приказките - с широки легла на пилони, с басейни във формата на сърце или пък с въртящи се легла и огледала по таваните. - Мама се усмихна и отпи глътка саке. - Е, както вече ви казах, започнаха да ми отказват стаи. Но преди това наистина изкарвах добри пари.

Тя избърса очите си със салфетката.

- Само като си помисля каква бях тогава... Толкова различна! Изпълнена с енергия, безстрашна! Вярно е, че се страхувах от Томи, но в общи линии правех каквото си пожелая, където си пожелая и с когото си пожелая. И секс, много секс. Научих всичко за мъжете.

Клиентите на съседната маса, които бяха станали да си вървят, автоматично се обърнаха да я погледнат. Устните на Джордж се свиха в недоволна гримаса.

- Спокойно - размаха ръка Мама и диамантените й пръстени проблеснаха. - Тук всички ме познават и знаят с какво се занимавам.

Гримасата на Джордж обаче остана.

- Работих за Томи в продължение на няколко години. Интересни и пълноценни години, запълнени с пиене, секс и много пари. За съжаление парите изчезваха много бързо. Купувах си кожени палта, американски дънки, огромни слънчеви очила и всякакви джунджурии, но продължавах да живея в мизерния апартамент заедно с няколко колежки. Бяхме се превърнали в нещо като семейство, чувствахме се като сестри. А после... - Мама замълча за момент и тихо добави: - После се появиха но-пан киса. „Кафенетата без бельо“...

18.

От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: все същото, все същото

Дафниии!

Имах адски гаден ден! Излязох на шопинг тур с един клиент, американец, изскочил директно от Дивия запад. Пушеше пури, а на главата си имаше каубойска шапка. Не се шегувам! Беше убеден, разбира се, че всички компаньонки са проститутки. Фактът, че бях приела да изляза с него, му беше достатъчен, за да реши, че съм лесна плячка. Покани ме да отидем в някой хотел (изненада, изненада!), но забележи -още преди да бяхме поръчали храната. Ще умреш от смях, като ти кажа къде ме заведе за дохан - в някаква закусвалня, представяш ли си?! Абсолютна класика!

По време на шопинга ми купи някои наистина хубави неща, но беше ТОЛКОВА груб! Каза, че някои магазини са прекалено млади за мен. Прекалено МЛАДИ! Всъщност АЗ съм прекалено млада за него, защото е някъде към шейсет. И така, сдобих се с една поличка „Прада" в комплект с чанта и коланче, но КАКЪВ КЛИЕНТ, господи!

После отидохме в ТГИ (въпреки че проклетото старче беше милионер!). Реши да поръча вместо мен и аз му позволих. Вече го бях предупредила, че съм вегетарианка, но не знам защо бях решила, че е запомнил. Опита се да ми поръча пържола с пържени картофи, а след това се зае да ме убеждава, че пържолата била чудесна, бла-бла! Не помниш ли, че съм вегетарианка, попитах го аз. Не ям месо и не мога да си взема отпуск от своите навици. Само салата или каквото там имат (и до ден-днешен не съм наясно що за заведение е това ТГИ - може би закусвалня, в която предлагат бъргъри?).

Той много се ядоса, анулира цялата поръчка и отсече: „Виж какво, ще трябва да ми подобриш настроението. Да идем в някой хотел, а след това ще поръчам пица в „Синатра .

Все си мислех, че вече съм видяла и чула всичко, но изненадите продължават. Да те поканят в хотел преди вечеря, представяш ли си?! Нови двайсет!

Наясно съм, че всички клиенти искат едно и също, но напоследък Мама непрекъснато ми изпраща истински сукабай, при това най-гадните! Като този американец, истински дърт мръсник, но тя ме праща при него, въпреки че вече съм почти две години в клуба. Май всичко опира до шоуто. Лоялността няма значение, важни са единствено парите. Така е, откакто онази руска кучка ми отмъкна клиента - сядам при всеки сукабай, който влезе през вратата.

Тази седмица нямам покани и съм спечелила само един дохан. Мама е бясна. Нещата тук стават все по-лоши, в баровете се появяват истински парцалани. Снощи Ейнджъл (типичен псевдоним за стриптийзьорка) беше в „Хорейшъс", където позволи на някакъв клиент да я олее цялата. Такива неща затрудняват работата на нас, останалите. Да не говорим за тъпото име. Е, на нея й отива просто защото напоследък прави секс с абсолютно всичките си клиенти. Преспа дори с онзи дебел германец, ако все още си го спомняш.

Мисля, че е крайно време да изляза от тази игра, защото бонусите ми непрекъснато намаляват. Кълна се в Бога, че някой ден ще махна с ръка на всичко и ще кажа: „Добре, заведи ме в хотела." Само по този начин мога да си осигуря твърди дохани.

Но както и да е. Трябва да подремна малко. Тами е при баща си и най-накрая ще мога да се излежавам колкото си искам, без малката госпожица да ме буди.

Обич, обич, обич,

Частити

19.

Мама

Един келнер дискретно се прокашля и остави на масата две дебели менюта с дървени корици.

- Извинете, желаете ли кафе? - попита той. - А може би питие?

Допълни чашата със саке на Мама и се отдръпна.

- Чували ли сте за „кафенетата без бельо“? - попита Мама, докато разгръщаше менюто.

Джордж взе в ръце своето, но не го разтвори. Келнерът побърза да изчезне.

- Не съм чувал.

- Появиха се в края на седемдесетте и началото на осемдесетте. Бяха истинска сензация. Първото от тях се казваше ,Джони Гитар“ и бе открито в Киото. После се появиха и останалите - най-често в близост до железопътните гари. Момичетата в тях изкарваха наистина добри пари.

- Отговорът е очевиден - кимна Джордж. - Но какво точно представляваха?

- Отговаряха на името си - „кафенета без бельо“. Тоест келнерките носеха къси полички без нищо под тях. Там предлагаха най-скъпата чаша кафе в света - може би някъде около две хиляди йени в днешни пари. Около петнайсет долара. В началото на осемдесетте бяха истински хит, но изчезнаха сравнително бързо.

Разбира се, клиентите постоянно изпускаха разни неща на пода, уж „случайно“, а след това чакаха да ги вдигнем. Това най-често бяха лъжички, които в но-пан киса бяха много повече в сравнение с останалите кафенета. За известно време модата „без бельо“ завладя всичко - ресторантите шабу-шабу, в които се предлага специално овкусено месо, грил-ресторантите якинику. Появиха се топлес и ботъмлес кафенета с огледални подове, даващи възможност на клиентите да виждат всичко.

След известно време но-пан киса започнаха да предлагат и други услуги - много близки до тези, които ние предлагахме в сунаку. За целта имаше специално оборудвани стаи, където обслужвахме клиентите ръчно или орално.

Наистина печелехме добри пари. Много добри пари! Но нещата бързо се промениха, защото мъжете се отегчиха. Отворят ново кафене и хоп - на следващата седмица фалират. Принос за това имаше и държавата, която въведе някакви ограничения. Притежателите на обикновени кафенета се оплакваха, че момичетата без бельо им крадат клиентите. Но притесненията им се оказаха напразни. Новостите по принцип са нетрайни. Бяхме много тъжни, когато клиентите престанаха да идват.

Мама направи знак на келнера и си поръча кафе с коняк.

- Десертът ви всеки момент ще бъде готов - докладва келнерът.

- Това беше първият бизнес, който се сгромоляса пред очите ми - продължи Мама. - Беше тъжно. Но бизнесът с компаньонките също загива. Отношенията вече са различни. Мъжете и жените са различни. Отдавна отминаха времената, когато мъжете дори не помисляха вечер да излизат в компанията на съпругите си. Водният занаят бе предназначен изцяло за мъже.

Но днес младите излизат заедно и това им харесва. Правят го на групи, на смесени групи. Включително и семейни двойки. Не е като едно време, когато мъжете излизаха с колеги и най-често посещаваха клубовете с компаньонки. За мен това е депресиращо. Чувствам се така, както се чувствах, когато „кафенетата без бельо“ започнаха да пустеят.

На масата кацна дълга и тясна чиния, в която блестяха две съвършени шоколадови топки, обсипани със ситни капчици конденз, появили се след изваждането им от фризера. Едната беше бяла, а другата - тъмнокафява. Редом с тях се появиха конякът и кафето.

Мама проби гланцираната повърхност на кафявата топка, използвайки изящната виличка, която лежеше върху чинията. Разнесе се остро пропукване, от вътрешността на топката бликна бял фондан. Тя го разбърка с шоколадовата глазура и поднесе вилицата към устата си.

- Невероятен вкус - обяви тя. - Кафяво отвън, бяло отвътре. Също като мен. Нали, Джордж сан?

- Извинете, но аз...

- Отвън японско, отвътре европейско, нали? Хората винаги казват така. Но в момента ми се струва, че е точно обратното. Аз нося европейски дрехи и прическата ми е европейска, но вътре в себе си оставам японка. - Тя довърши топката на две големи хапки и разтроши другата. На чинията бликна тъмен фондан. - И тъй, вече е време за сметката, Джордж сан - сладко се усмихна Мама. - Тази вечер имам ново момиче. Англичанка, със силни черти, прекрасна фигура и недостатъчно грим. Или ще се провали, или ще се представи чудесно. А аз трябва да съм в клуба, за да я наблюдавам. - Вдигна ръка и докосна лявото си око, което беше кръвясало от умора.

- Да, разбира се - кимна Джордж.

Келнерът се насочи към масата им, но Мама кръстоса пръсти и той забърза към касата.

- При следващата ни среща ще ви разкажа за сапунените бани, Джордж сан - подхвърли тя. - Работила съм там. Да, да, не се изненадвайте. Това се случи, след като бяхме принудени да си обуем бельото. Отчаяно се нуждаехме от работа. Много от нас се върнаха във водния занаят, при това в най-евтината му част. И изведнъж се оказаха с нежелана работа и далеч по-малко пари.

Келнерът остави на масата махагонов поднос, върху който имаше дълга сметка. Джордж извади протъркания си портфейл от кафява кожа и отброи няколко банкноти от по 5000 йени. Всяка от тях залепваше по пръстите му. Изчака келнерът да прибере парите и да се отдалечи с любезен поклон, а след това прелисти бележника. Беше го изписал почти до половината, но чертите му издаваха разочарование.

- Много скоро трябва да се видим отново - въздъхна той. - Още утре, ако е възможно сутринта...

Мама отметна глава и се разсмя, разкривайки два реда бели зъби, леко изцапани с шоколад.

- Утре ли, Джордж сан? Случайно да ви приличам на работен кон? Тези дни съм много заета с наемането на нови момичета. Няма как да се срещнем утре.

- Моля ви, Мама. Крайният срок наближава, но ние все още не разполагаме с достатъчно материал - дори и да включа част от вестникарския репортаж.

- Да, да - размаха ръце Мама и се изправи. - В такъв случай звъннете ми утре в клуба. Ще помоля някой от персонала да организира следващата ни среща. Благодаря ви за обяда.

20.

Стеф

Корсет, дънки, чорапи, ботуши... Стеф ровеше из купчината дънкови поли, тениски и други безполезни дрехи, които беше изсипала от раницата си. Непрекъснато поглеждаше часовника си, надявайки се да е сбъркала нещо с времето. Но сребърните стрелки продължаваха да препускат по седефения циферблат и недвусмислено й напомняха, че закъснява.

Беше сигурна, че Мама няма да търпи закъснения. Може би дори щеше да отмени срещата и да не я допусне в клуба.

Трябва да побързам.

Неволно докосна с лакът краката на момичето, което се беше опънало на леглото. Изправи се и разблъска куфарите и дрехите му, за да получи поне малко пространство за преобличане.

- Защо не внимаваш къде стъпваш с големите си крака? - попита съквартирантката й. Това бяха първите й думи след сутрешното спречкване.

- Моля? - невинно я погледна Стеф и стъпи върху дантеления сутиен, който се моташе в краката й.

- Гледай къде стъпваш! - извика момичето и направи опит да спаси сутиена си.

- Я се разкарай! - блъсна я Стеф. - Не виждаш ли, че се обличам за работа?

Момичето замълча, скръсти ръце пред гърдите си със солидни подплънки, после внезапно отстъпи и постави едната си длан перпендикулярно на другата.

- Добре, добре... Очевидно няма да станем приятелки, но нека сключим примирие. В противен случай рискуваме да откачим в тази тясна дупка. Аз съм Наталия. А ти как се казваш?

- Стеф. Но те предупреждавам, че не съм забравила за онези визитки!

- Вече ти казах, че не съм ги взела аз - успокоително рече Наталия. - Имам си свои. Работя в „Каламити Джейнс“ и имам достатъчно клиенти. - След тези думи издаде презрително сумтене и се зае да скъсява презрамките на сутиена си. В резултат гърдите й щръкнаха още повече. - А ти къде работиш?

- В „Синатра“ - отвърна Стеф, нахлузи черни дънки и започна да се оглежда за чорапи.

- Там е добре, стига да не ти пука за парите - кимна Наталия.

- Какво искаш да кажеш?

- Искам да кажа, че ако очакваш добри пари, трябва да работиш в „Джейнс“.

Стеф си представи празните маси в „Синатра“. Разбира се, че искаше да спечели добри пари, при това колкото може по-бързо. Изобщо не се беше отказала да се пребори за място в „Джейнс“, но в момента най-важното беше да се добере до „Синатра“ и ако може, да разпита момичетата за Анабел.

Измъкна от раницата си няколко оплетени на топка огърлици. Май трябваше да поиска от Джулия предварителна информация за японската мода още преди да тръгне за Токио. Облеклото на Наталия несъмнено беше в тон с последните тенденции - лилава копринена рокля, която стигаше до прасците, перлена огърлица и златни пръстени. Приличаше на елегантна съпруга на високопоставен бизнесмен.

По ирония на съдбата лондонският гардероб на Стеф съдържаше купища официални рокли, които подчертаваха принадлежността й към артистичната гилдия (които обаче беше принудена да облича при неподходящи поводи - най-вече футболни мачове или вечеря в „Пица Експрес“). Не ги взе в Токио, защото си представяше облеклото на компаньонките като нещо по-секси и по-подходящо за нощните клубове. Вместо тях сложи в багажа си три корсета, няколко чифта тесни дънки и купища бижута. А официалните рокли останаха там, в Обединеното кралство, старателно прибрани в жилището на най-добрата й приятелка.

- Познаваш ли момичето, което е живяло тук преди мен? - попита тя, решила да се възползва от примирието, което предложи Наталия. Прибра косата си назад и трескаво започна да пудри лицето си с някаква прекалено голяма четка.

- Какво? - попита Наталия, присвила очи към огледалцето, което държеше в ръка.

- Момичето преди мен. Анабел.

- Анабел? Не.

- Живяла е тук, преди да дойда. Тя е моя приятелка.

- Не познавам момиче с такова име. Чух обаче, че предишната наемателка е оставила хубави неща. Маркови дрехи, качествена козметика. Предполагам, че е печелила много пари. За съжаление Флин ги е изхвърлил. Момичетата са толкова разпилени, момичетата това, момичетата онова... Не знам, може би си е хванала гадже. Една моя приятелка, казва се Криста, дори успя да се омъжи за някакъв клиент. - Наталия тъжно поклати глава. - Но се случват и гадории...

- А момичетата често си зарязват нещата, нали? - попита Стеф, усещайки как притесненията й се завръщат.

- Разбира се. Това са дреболии. Само казвам, че нещата на приятелката ти са били качествени. Трябва да е била топ компаньонка.

- А ти как се появи тук?

- Питаш ме защо живея тук? - Наталия потупа натежалата си от лак коса и отново се огледа. - Преди работех в Гинза. Последното място беше истински бардак!

Тя пусна червилото си в протъркана тоалетна чантичка и започна да наглася дългата си руса коса. След това обу чифт черни лачени обувки и внимателно огледа Стеф.

- Това ли ще носиш?

Стеф намъкна лъскавите маркови ботуши върху дънки-те си, а след това отметна несресаната си коса назад.

- Само тази вечер.

- Трябва ти повече грим - обяви Наталия, грабна чантичката си и се насочи към вратата.

- Ще се оправя.

Стеф я изчака да излезе, след което отвори несесера си и започна да нанася около очите си дебели пластове грим. Когато приключи, приличаше на уличница, но нямаше кой знае какъв избор. Оставаше й надеждата, че Мама ще я хареса. На всичкото отгоре закъсняваше, при това страшно много.

- Ехо? Има ли някой?

Стеф натискаше стария звънец на рецепцията, опитвайки се да размърда пръстите на краката си. Тичането с ботуши до коленете, впити в тялото дънки и стегнат корсет се оказа трудна работа. Някъде около „Ропонги“ беше принудена да се откаже и да премине на бърз ход. Мъжете се обръщаха след нея. Пристигна в „Синатра“ с половин час закъснение.

Мама се появи иззад завесата и ръката на Стеф замръзна върху звънеца. Очакваше, че ще я посрещне младият мениджър, и вече беше готова да го омайва, за да й прости закъснението. Но с видимо ядосаната Мама това нямаше как да стане.

Само не ме гони, моля те!

- Закъсня! - Гласът на Мама прогърмя в рецепцията, блъсна се в тъмните вази и потъна в килима. - Закъсня, вакаранай! Аз нарочно дойдох по-рано, а ти закъсняваш още първата вечер!

-Да, но...

- Ще бъдеш глобена! - отсече Мама. - Надницата ти за два часа! Въпреки че дори още нямаш надница. - Тя вдигна ръка и разтърка уморените си очи. - В края на седмицата май ще ми дължиш пари!

- Добре, глобете ме - изпусна въздишка на облекчение Стеф. После думите на Мама най-сетне стигнаха до съзнанието й. - Надницата ми за два часа?! За половин час закъснение ме глобявате с надница за два часа?

- Тук аз определям правилата. Клубът е мой.

- Но тези правила не са справедливи! Аз мисля, че...

- Пък още и спори! - смаяно поклати глава Мама.

- О, извинете ме - осъзна се Стеф и направи опит да смекчи тона. - Два часа от несъществуващите ми надници. Добре. Мога ли да вляза и да...

- Чакай! - вдигна ръка Мама.

Надеждите на Стеф, че е забравила за официалната рокля, бързо се изпариха. Възрастната дама заобиколи рецепцията и ахна в мига, в който зърна дънките й.

- Какво е това?!

Стеф наведе глава и огледа облеклото си.

- Няма да стане, Стеф чан. Няма да стане! - Мама размаха пръст под носа й. - Къде ти е официалната рокля?

- О, това е само за тази вечер - изчерви се Стеф. - Роклята... Всъщност всичките ми рокли не са много наред... Но обещавам, че утре...

- Не, не! Съжалявам, Стеф чан, но не можеш да работиш с тези дрехи. Ни, ни, ни! Няма как да стане. Ще трябва да се прибереш у дома.

- Не!

Мама изненадано отстъпи крачка назад.

- Моля ви, Мама. Позволете ми да работя тази вечер, а утре ще дойда с рокля.

Възрастната жена поклати глава и за момент Стеф си помисли, че всичко е свършено. Но после Мама хвана китката й и я поведе към стаята за преобличане.

- Няма как да предлагаш компания на клиентите ми с тези работнически панталони! - отсече тя.

На една от стените беше окачено голямо холивудско огледало със самостоятелно осветление. Тоалетната масичка под него обаче беше от шперплат и нямаше нищо общо с елегантното му излъчване. Входът беше частично препречен от редица сиви ученически шкафчета.

- Би трябвало да те уволня веднага! - обяви с хладен тон Мама. - Закъсняваш, облеклото ти е неподходящо. А сама ме помоли за тази работа!

- Права сте. Съжалявам...

- Хай - отново вдигна ръка съдържателката. - Извади късмет. Тази вечер очакваме голяма група клиенти и ще ни трябват допълнителни момичета. Извади голям късмет!

Стеф усети как душата й най-сетне се отпуска. Клиенти!

- След работа ще реша какво да правя с теб - добави Мама. - Засега можеш да останеш, но само след като ти намерим подходящи дрехи и аз лично ти оправя грима!

- Но аз вече съм гримирана.

- Трябва ти още - поклати глава Мама, измъкна синя рокля от шкафчето до себе си и внимателно я разгърна.

Моделът й беше от онези, които Джоан Колинс би избрала за поредната си филмова премиера. Под меката светлина се появи изобилие от пайети, пришити към сложна система от фонтанчета и слънчеви лъчи. Големи раменни подплънки, пухкав набор по бедрата.

- О, не - простена Стеф. - Не ме карайте да обличам това!

- Добре - съгласи се Мама и огледа роклята със сантиментална усмивка. - В такъв случай можеш да си вървиш.

- Исках да каже, че... Ще ми бъде малка. - Стеф протегна ръка и вдигна ръкава, натежал от мъниста. - Ето, виждате ли?

- Ни, ни - размаха ръце Мама и дръпна ципа. - Хайде, пробвай я.

Стеф пое роклята.

- След малко ще се върна да ти оправя грима - заплашително я изгледа Мама и изчезна през вратата.

21.

Стеф все пак успя да закопчае ципа, но роклята се набра около талията и подмишниците, а широките ръкави се оказаха възкъси. Очакванията й относно дължината също не се сбъднаха - вместо до коленете тя стигаше едва до средата на бедрата й.

Обу си ботушите, погледна се в огледалото и избухна в смях. Роклята беше толкова тясна, че се движеше като марионетка.

Мама се появи с кутия козметика и се залови за работа. Бузите на Стеф бяха покрити с розов руж, клепачите й натежаха от яркосин грим, а веждите й бяха подчертани с няколко слоя туш, въпреки че по природа бяха достатъчно изразителни. Стеф скръцна със зъби, спомняйки си за купищата глупави одежди, които някога беше принудена да облича, главно по време на прослушвания и промоции. Изобщо не посмя да се погледне в огледалото.

- Отивай при Хиро, който ще те настани на служебната маса - заповяда Мама.

- Къде е тази...

- Върви, върви! - побутна я към вратата Мама и Стеф изведнъж се озова в основния салон на клуба, където компания от седем-осем мъже пиеше и се веселеше на голяма маса близо до сцената.

Част от тях бяха с бледа кожа и кестеняви коси, останалите бяха японци. При тях седяха две бели момичета, които допълваха чашите им и се усмихваха.

Стеф понечи да тръгне натам, но пред нея изскочи младият мениджър японец. На носа си имаше миниатюрни очила, а в погледа му се четеше паника.

- Момичетата никога не отиват сами при клиентите, Стеф чан! - напрегнато прошепна той. - Идете на масата за изчакване!

След тези думи се обърна към витрината с шампанско и щракна с пръсти, а Стеф си спомни за скритите зад нея момичета, които беше забелязала при първата си визита. Зад редиците бутилки се мяркаха руси и червеникави коси. Момичетата бяха пет, седнали на ниско канапе с кръстосани крака и нещастни физиономии. В ръцете си държаха чаши с кока-кола.

Насочи се натам. Музикантите на подиума започнаха да свирят „Синьо кадифе“. Но мениджърът се появи само няколко секунди след като бе седнала, и се наведе над нея.

- Стеф чан.

- Да?

- Моля, последвайте ме.

- Хиро ще те настани при клиентите - хладно поясни една млада жена, облечена в яркочервена рокля, която й стоеше отлично.

На шията й проблясваха диаманти, а смолисточерната й коса беше прибрана на тила. Фризурата със сигурност щеше да изглежда елегантна, ако косата й не беше толкова къса. Върху едната й ръка имаше дебел пласт фондьотен, който най-вероятно прикриваше някаква татуировка.

- Добре - кимна Стеф и тръгна след Хиро към масата на клиентите.

Настаниха я между закръглен мъж с воднистосини очи и японски джентълмен с марков костюм и добре оформена брадичка. И двамата бяха разхлабили вратовръзките си.

- Как се казваш? - игриво попита японецът, потупвайки я по бедрото.

Обгърна я ароматът на пури. Стеф леко се отдръпна и преметна крак върху крак.

- Стефани - отвърна тя, пробва най-ослепителната си усмивка и подхвърли: - Редовно ли идвате тук?

Мъжът се разсмя с дрезгавия глас на пушач, след което се изкашля в шепата си.

- Дори не ми знаеш името, а вече питаш дали съм редовен клиент - отбеляза той.

- От любопитство, нищо повече - отвърна Стеф, отново усетила ръка върху бедрото си - този път беше ръката на закръгления от другата й страна. Обърна му гръб и насочи вниманието си единствено към японеца. - А как ви е името?

- Йоги Ямамото. Можеш да ме наричаш господин Ямамото. Какъв е цветът на интимното ти окосмение?

- Не мислите ли, че това е прекалено личен въпрос? -изненадано го погледна Стеф.

Мъжът сви рамене и извади една пура от златната си табакера.

- Ти пожела да научиш името ми. Защо и аз да не те опозная по-добре?

- Окей, няма значение. Вижте какво, господин Ямамото... Една моя приятелка е работила тук, а аз се опитвам да я открия... Казва се Анабел.

- Анабел? - сбърчи чело японецът. - Блондинка?

- Не знам. Преди време косата й беше русокестенява. Кръгло лице и сини очи.

- Откъде е?

- От Англия.

- О, сега се сещам - проточи Ямамото. - Анабел от Англия. Барби. Беше едно от любимите ми момичета.

- Случайно да имате телефона й? - приведе се към него Стеф. - Или да знаете къде живее или работи?

- Не знам нито къде живее, нито къде работи - отвърна, без да я гледа, господин Ямамото. - Имам й телефона. Тя беше едно от най-любимите ми момичета. Но защо ти й нямаш телефона, след като ти е приятелка?

- Не съм я виждала от години. Освен това...

Усети леко потупване по рамото и се обърна.

- Какво ще пиете, Стеф чан? - попита я Хиро.

- Водка - отвърна тя, стигнала до заключението, че нощта ще бъде дълга. После се огледа и тихо добави: - Ще може ли да ви платя в края на седмицата?

- За какво? - прошепна в отговор Хиро.

- За питието.

- Вие не си плащате питието, Стеф чан - поклати глава Хиро. -- Сметката ще платят мъжете.

- О, така ли? - отвърна Стеф, приглади веждите си и с леко учудване погледна пръстите си, които бяха почернели от туша. - Ами тогава ще изпия една водка.

Отново усети ръка върху бедрото си и небрежно я отмести.

- Да вдигнем тост! - извика господин Ямамото. - Текила за всички!

- Говорехме за телефона на Анабел - подсети го Стеф.

- Днес имах тежък ден и искам да си почина - махна с ръка Ямамото. - Може би ще ти го дам по-късно, когато се опознаем по-добре... Но не и тази вечер. Тази вечер ще пием.

Един час по-късно Стеф беше изпила две големи водки и два шота текила. Водката й поднесоха в малки чашки с дебели стени, но въпреки това питието беше неразредено и тя вече беше на път да се напие.

Когато Хиро се появи да вземе третата й поръчка, тя посочи полупълната чашка пред себе си и многозначително го изгледа.

- Благодаря, вече пих достатъчно.

- Какво да ви донеса за пиене, Стеф чан? - натъртено попита Хиро.

- Засега нищо, имам си достатъчно.

- Добре, водка-тоник - кимна мениджърът, сякаш не я беше чул. После приклекна до нея и тихо добави: - Когато ви поръчват питие, трябва да го приемете, Стеф чан.

- О, не знаех, че...

- Освен това не допълвате чашите на клиентите. Трябва да се грижите те винаги да са пълни. Вижте чашата на Ямамото сан, тя е почти празна. - Ръкавът на сакото му се плъзна към уискито с вода пред клиента, което беше почти недокоснато.

- Не бих казала, че с празна - поклати глава Стеф, после събра кураж. - Помните ли едно момиче на име Анабел, Хиро? Тя е моя стара приятелка и е работила в този клуб. Бяхме се уговорили да се срещнем тук...

- Да - сковано отвърна Хиро. - Англичанка, много красива. И много добра компаньонка.

- Знаете ли къде е сега?

- В друг клуб. Отведе и клиентите си. Мама никак не беше доволна.

- А случайно да знаете къде живее сега? Имате ли телефона й?

- Много момичета са работили тук, Стеф чан. Страшно много. Не знам нищо за тях, след като си тръгнат. Никога не пазим телефоните им.

- Тоест не трябва да се безпокоя, така ли? - пожела да уточни Стеф. - Момичетата идват и си отиват, което е нещо нормално?

- Да се безпокоите ли?

- Ами... Тя си е тръгнала, без да си плати наема и без да си прибере дрехите.

- Много гайджин напускат „Ропонги“, без да си платят наема.

Хиро побърза да се отдалечи, а Стеф премигна и огледа отрупаната с бутилки уиски маса, сред които проблясваха сребърни кофички с лед. Срещу нея седеше момиче с трапчинки на бузите, което изобщо не изглеждаше да е под влиянието на алкохола. То приятелски й намигна, след което щедро допълни с уиски чашите около себе си и посегна към кристалния сифон със сода във формата на ананас. Имаше руса коса и високо бледо чело.

- Чашите винаги трябва да са пълни - усмихна се момичето, извади запалка от чантичката си и я щракна под носа на клиента до себе си. - Имаш ли запалка?

- Нямам, но ще си купя - отвърна на усмивката й Стеф. -Не е фатално за една нощ, нали? Я ми кажи, познаваш ли...

- Масса! - извика момичето и лицето му разцъфна в усмивка, докато един от клиентите се опитваше да погали косата му. След това хвана ръката му и я притисна в скута си.

Ямамото сан отново опипа бедрото на Стеф.

- Ако ми покажеш гърдите си, ще ти дам десет хиляди йени - обяви той.

- Сериозно ли говорите?

- Да - кимна клиентът, затвори за миг очи, после отново ги отвори. - Десет хиляди йени. - Бръкна във вътрешния джоб за марковия портфейл „Луи Вюитон“, от който извади една банкнота.

Стеф успя да види, че портфейлът му е претъпкан.

- А какво ще кажете, ако ви ги покажа срещу телефонния номер на Анабел? - попита тя, опитвайки се да не мисли за купищата храна, които можеше да си купи с тази банкнота.

Господин Ямамото се намръщи и поклати глава.

- Все още не си научила как стават нещата в Япония -промърмори той. - Няма да стане. Може би по-късно, когато станеш добра компаньонка. - Размаха банкнотата пред очите й и отсече: - Пари или нищо!

- Но...

- Ясно, значи нищо - прекъсна я Ямамото и се направи, че прибира банкнотата.

- Добре, добре - спря го Стеф. - Съгласна съм.

Би го сторила и за половината сума. Солидната банкнота означаваше, че поне няколко дни няма да припада на улицата. Приведе се напред и дръпна деколтето си надолу. Забеляза ужасения поглед на момичето отсреща едва когато зае нормално положение.

- Красота! - задъхано рече Ямамото, но без да пуска банкнотата. - А сега да видим и интимното ти окосмение.

Стеф се пресегна и с рязко движение дръпна банкнотата.

- За подобно нещо трябва да получа друга оферта! -твърдо рече тя.

Забеляза, че чашата му е празна, но не знаеше от коя бутилка да я напълни. На масата имаше три бутилки с уиски, всичките с восъчни печати около гърлото, върху които бяха изписани различни йероглифи.

Реши да използва най-близката, но в същия момент забеляза някакво оживление в дъното на салона. Двама мъже от персонала - японец и загорял от слънцето европеец, изваждаха някакви големи тефтери и ги слагаха на бара. Нещо на пръв поглед съвсем невинно, ако не бяха забързаните им движения. После Хиро прекоси тичешком клуба, залепил китките си една до друга в някакъв таен сигнал, на който останалите компаньонки светкавично реагираха.

Стеф объркано гледаше как всички наоколо хукват нанякъде.

- Проверка! - прошепна в ухото й момичето със запалката.

- Каква проверка?

- Ела с мен!

Стеф неохотно се изправи.

- Веднага се връщам, господин Ямамото - подхвърли тя. - Пак ще поговорим...

- По-бързо! - изсъска момичето със запалката, хвана я за ръката и я повлече към вътрешните помещения.

22.

Хиро си проби път сред тълпата разтревожени дългокраки момичета край подиума и започна да опипва стената. Пръстите му бързо откриха парче як канап, боядисано в същия цвят. В стената се отвори тясна вратичка. Момичетата се втурнаха към нея, а Стеф се опря на сцената, за да запази равновесие.

- Хайде, Стеф чан - махна й Хиро, придържайки вратичката отворена. - Влизай тук, защото имаме полицейска проверка. - Избърса потта от челото си и притеснено добави: - По-бързо, моля те! - Под мишницата си стискаше някакви папки.

Стеф колебливо погледна към черната дупка.

- Не може ли да остана тук?

Беше сигурна, че ако разполага с достатъчно време, ще успее да убеди Ямамото да й даде телефона на Анабел.

- Ако останеш тук, полицията ще те арестува за нелегална работа и ще бъдеш депортирана!

Това беше вярно.

- Всички момичета ли ще се скрият там?

- Разбира се. Защо питаш?

- Ами за да има с кого да си говоря... Да се опознаем. Всъщност това няма значение.

Пое надолу с протегнати ръце. В главата й се появи ново предположение: Анабел се е преместила в друг клуб, където е била заловена и депортирана от полицията. Това даваше отговор на въпроса със зарязаните дрехи и обясняваше мълчанието й в интернет. Имала е други неща на главата си.

Е, добре. Депортирането със сигурност не е приятно, но беше обяснение. Едно логично обяснение за изчезването на Анабел.

На светлината отгоре се виждаше метален под, обсипан със ситни точици, наподобяващи оризови зърна. Тя сграбчи студения железен парапет около спираловидните стълби, които чезнеха в мрака. Отдолу долиташе звучно потракване на токчета, което бързо заглъхваше.

Стеф беше последното момиче в странния тунел и Хиро побърза да затвори вратата след нея. Обгърна я непрогледен мрак. После в дъното на стълбите потрепна слаба жълтеникава светлина и тя тръгна към нея.

Металните стъпала свършиха няколко метра по-надолу и Стеф най-после стъпи на бетона. Грапавината му се усети през тънките подметки на ботушите й. Пет момичета се бяха облегнали на някаква двойна врата, най-вероятно на аварийния изход. Шестото стоеше малко встрани от тях със запалка в ръка. Беше онова, което седеше срещу нея на масата.

- Никога досега не сме били обект на полицейски хайки - подхвърли й тя. - Явно Мама е изгубила контактите си с якудза. Това ли е първият ти клуб?

- На изпитателен срок съм - кимна Стеф.

Питаше се кое от момичетата да попита за Анабел. Единствено това със запалката изглеждаше дружелюбно настроено към нея. Останалите я гледаха така, сякаш им беше взела хляба. Което вероятно щеше да бъде вярно, особено ако започнеше да печели клиенти.

- Аз съм Дженифър - протегна й пухкава ръка момичето със запалката.

Стеф я стисна, обръщайки внимание на тънката като косъм златна верижка, която помръдна на китката й. Акцентът на Дженифър беше американски. Имаше широко и красиво лице, оградено от дълги златисти къдрици.

- Здравей, аз съм Стеф.

- Стефани. Какво хубаво име. Не се тревожи, тук сме на сигурно място.

- Не става въпрос за мен, а за една моя приятелка, която е работила тук, но може би са я депортирали. Казва се Анабел.

- Това име ми е познато - замислено рече Дженифър, извърна се към останалите компаньонки и подвикна: - Момичета, Анабел?

От аварийната врата се отлепи фигурата на чернокосата с татуировката, която вече беше говорила със Стеф.

- Защо тя иска да знае?

- Тя си има име! - хладно отвърна Стеф. - А за твоя информация ще добавя, че Анабел ми е приятелка. Имахме уговорка да се срещнем тук, но когато пристигнах, нея я нямаше. Не е оставила нито адрес, нито телефон - не е типично за нея. Няма да се успокоя, докато не я открия.

- Явно четеш твърде много вестникарски истории - поклати глава брюнетката. - Анабел е добре. Тук момичетата знаят как да се грижат за себе си.

- Познаваш ли я?

- Тя напусна отдавна. А ти по-скоро би трябвало да се тревожиш за себе си, защото Мама едва ли ще остави на работа човек, който не знае какво прави.

- Знаеш ли къде е отишла? В кой клуб работи, къде живее?

- Не поддържам връзки с крадли на клиенти! - хладно отвърна брюнетката.

- Внимавай какво говориш за приятелката ми!

- Чувствам се длъжна да ти кажа нещо, Стефани - тактично се намеси Дженифър и сложи ръка на рамото й. - Не бива да се разголваш пред клиентите, особено ако възнамеряваш да поддържаш по-дълги контакти с тях.

- Защо?

- Защото някак си прогонваш тайнството и това води до загуба на интерес.

- О, имаш предвид господин Ямамото. Но той знае телефона на Анабел и обеща да ми го каже, ако ме опознае по-добре. Дано не съм изгърмяла патроните си.

- Не й давай съвети - обади се татуираната. - Да се оправя сама. Ако се издъни, ще имаме едно момиче по-малко. И без това няма клиенти за всички.

Две от останалите момичета одобрително кимнаха.

- Дай да не се заяждаме, Частити - намеси се Дженифър. - Те не са наши клиенти, а на клуба.

- Тя защо не си доведе свои? - възрази Частити.

- Защото съм тук едва от един час! - сопна се Стеф. - Откъде да ги изровя тези клиенти, от въздуха ли? Това е първата ми вечер. Но както и да е. Сега мисля за друго. - Обърна се към другите две момичета и попита: - А вие? Знаете ли къде е Анабел?

Те едновременно поклатиха глави и отместиха погледи.

- Не разбирам защо Мама те е наела, след като нямаш свои клиенти - обади се Частити, облягайки се обратно на вратата. Имаше класическо красиво лице, с големи сини очи, чиста кожа и високо чело. - И без това ни е достатъчно трудно.

- Всичко ще се оправи - успокоително подхвърли Дженифър и затвори капачето на запалката.

Всички се смълчаха. Отгоре долитаха мъжки гласове.

- Не се безпокой - прошепна Дженифър. - Тя просто не обича конкуренцията. Разкажи ми нещо за себе си. Защо реши да дойдеш в Токио?

- Какво става горе?

- Обикновена полицейска акция. Но Мама ще се оправи. Преди да се усетиш, отново ще сме на масата.

- Кога?

- Скоро - отвърна Дженифър. Гласовете над главите им заглъхнаха. - Но докато ченгетата са тук, трябва да се крием. Никоя от нас няма работна виза. Същото е положението и в останалите клубове в „Ропонги“. В началото и мен ме беше страх...

- Аз не се страхувам.

- Е, аз се страхувах, особено първия път. Бях сигурна, че ще ме хванат и ще ме депортират. Но след това... Странно е, но човек свиква с всичко.

- Но нали все пак депортират момичета?

- Едва ли. Щяхме да чуем, ако са го правили. В „Ропонги“ всичко се знае.

- Значи никоя не е била депортирана напоследък?

Дженифър поклати глава.

Над главите им нещо изщрака и се появи светлина.

- Можете да се връщате, момичета - изсъска Хиро, надвесил се над стълбището.

* * *

Към три след полунощ клубът се готвеше да затвори, а Стеф беше пияна. Много пияна. Съдържателката се беше справила с полицейската хайка толкова майсторски, че клиентите около масата изобщо не забелязаха внезапното изчезване на момичетата. Малко след завръщането им купонът вече се вихреше с пълна сила. Уискито се лееше като река, а шотовете текила повишаваха духа и настроението.

Няколко пъти Стеф, Дженифър и още едно момиче на име Хелена ставаха да танцуват с клиентите, изпълнявайки указанията на Мама, която твърдеше, че „клиентите ожадняват от танците".

Стеф правеше всичко възможно да бъде в тон с останалите и кършеше снага в прегръдките на господин Ямамото, но въпреки многобройните й опити той категорично отказа да говори за Анабел. В един момент започна да се дразни и Стеф благоразумно реши да не настоява повече. И без това скоро щеше да се срещне с Джулия.

Когато парчето свърши, Стеф вдигна ръце да аплодира музикантите и изведнъж усети хлад. Роклята й се беше разпорила, точно под мишницата. Мама едва ли щеше да бъде доволна.

Възползвайки се от поднасянето на сметката, тя стана и се насочи към тоалетната. В един момент се спъна и за малко не се строполи на пода. Ръкавът й се доразпра и увисна на няколко конеца, стърчащи от раменната подплънка. Кратък поглед в огледалото на тоалетната я увери, че веждите й отдавна нямат нищо общо със стила „Лиз Тейлър“, а приличат по-скоро на разорана и кална нива. От червилото й беше останала само една тънка линия по ръба на устните. Казано накратко, изглеждаше ужасно и отдалеч личеше, че е пияна. В този вид едва ли беше уместно да се изправи срещу приятелката си и да я попита защо се държи като дрогирана.

Малко след като клиентите напуснаха заведението, Хиро я повика на бара.

- Мама не е доволна, Стеф чан.

- О, така ли?

- Тази вечер ти не беше добра компаньонка.

- Но... Те си прекараха много добре.

Беше сигурна, че мъжете на масата се бяха забавлявали. Е, един-два пъти се наложи да й правят забележка, че чашите им са празни и тя не им пали цигарите. Но това все пак беше първата й нощ.

- Добрите компаньонки допълват чашите и се грижат за клиентите, Стеф чан. Но ти само пиеше и вдигаше шум...

- Нали клиентите искат точно това? - Стеф беше прекалено объркана, за да се ядоса. - Момичета, с които да се веселят? Като нас!

- Ти си тук да се грижиш за клиентите, а не да се веселиш с тях. Мама няма работа за момичета като теб. Съжалявам, но ако утре вечер нямаш дохан, пробният период ще приключи.

- Утре вечер?! Но това е... Това е невъзможно. Мама каза до събота. Моля те, Хиро! Пробният ми период беше до събота!

- Утре вечер, Стеф чан - поклати глава управителят. -Ако спечелиш дохан, Мама ще те остави на работа. Но ако не доведеш клиент, който да те покани на вечеря, няма смисъл да идваш повече в клуба. - Погледът му се спря на разпрания ръкав. - А това го заший. Роклята е една от любимите на Мама.

Стеф премигна и усети, че я обзема отчаяние. Зашиването на роклята беше последният й проблем. Как, по дяволите, ще намери мъж, който да я покани на вечеря, а след това и да я придружи в „Синатра“? Надеждата, че ще спечели хиляди на това място, изведнъж й се стори абсурдна. В момента не разполагаше дори с парите за доплащане на наема.

Тя се обърна и тръгна към стаята за преобличане. Беше толкова замаяна, че за малко не се строполи при опита да се освободи от проклетата рокля. Дженифър вече си беше тръгнала, а останалите момичета я отбягваха. Стеф мълчаливо се преоблече, взе роклята и излезе на улицата. Беше крайно време да си поговори с Джулия.

23.

Когато се добра до „Каламити Джейнс“, рекламите вече бяха изгаснали, а портиерът заключваше тежката резбована врата.

- Хей, да не би да затваряте? - ускори крачка Стеф.

- Клубът винаги работи до този час на нощта - отговори, без да се обръща, портиерът.

Стеф преглътна слюнката си с вкус на текила и погледна часовника си. Алкохолът я беше накарал да забрави за времето. О, не! Пак я изпуснах!

- Предполагам, че не знаеш къде е отишла Джулия.

- Не.

Човекът пусна ключа в джоба си, мина покрай нея и пое по все още оживената улица. Стеф се отпусна на стъпалата и стисна главата си с длани.

- Лоша вечер, шери?

Тя разтвори пръстите си. Пред нея се поклащаше неясната фигура на младеж с пясъчноруса коса.

- Тази вечер ти беше първата в „Синатра“, нали?

Младежът едва ли имаше трийсет, но лицето му беше загоряло и сбръчкано като на човек, който прекарва голяма част от времето си под открито небе. Говореше с австралийски акцент и беше по своему привлекателен.

- Тази нощ те видях там - поясни той и седна на стъпалото до нея. - Казвам се Люк и съм един от барманите. Вероятно не си ме забелязала, защото бърках коктейли в дъното. Как са нещата? Добре ли те приеха останалите момичета?

- Дженифър беше мила - отвърна Стеф.

- Да, тя е много добра.

Стеф отново стисна глава между дланите си.

- Какво те доведе в Токио? - понита Люк.

- Парите.

- Всички казват така.

- Но вероятно ги бива повече от мен. От два дни съм тук и нямаше да имам и цент, ако не беше бакшишът, който ми дадоха тази вечер.

- За какво ти трябват пари?

- За да поема по нов път - вдигна глава Стеф. - Трябва да поема по нов път. Да променя живота си. Аз съм актриса и искам нов старт. Но ако трябва да бъда честна, в момента изобщо не мисля за това. Търся една приятелка, казва се Джулия. Тя работи тук. Държи се странно и това ме притеснява.

Около очите на Люк се появиха весели бръчици.

- Тук повечето хора се грижат първо за себе си и за парите, а след това за всичко останало.

- И сигурно се справят чудесно, след като си плащат наема и печелят добре - поклати глава Стеф.

- Понякога - кимна Люк. - Но какъв е смисълът, след като в крайна сметка губят себе си?

- Аз няма да изгубя себе си - тръсна глава Стеф. - Дори ако имам късмета да печеля добре, пак ще съм си същата.

- „Ропонги“ променя хората. Ще видим дали ще говориш така след един месец.

- След един месец най-вероятно ще съм без покрив над главата си. Мама ме прие на пробен период без заплащане.

- Без заплащане? Сключила си доста неизгодна сделка.

- И още как - въздъхна Стеф и отметна косата си назад. От рязкото движение й се зави свят. - Нещата отиват на зле. Ако утре вечер не успея да осигуря дохан, Мама ще ме изгони. Но в момента не ми пука. Искам да говоря с Джулия, само че клубът й е затворен, нямам й телефона и изобщо не зная къде мога да я открия. - Отново скри лице между дланите си и приглушено добави: - Все пак ми е приятно, че се запознахме.

- Твоята Джулия работи в „Каламити Джейнс“, така ли?

Стеф кимна с глава.

- След работа момичетата от „Джейнс“ обикновено ходят в бар „Холивуд“. Това е част от договора.

- Моля? - вдигна глава Стеф. - Извинявай, но не те чух.

- Част от договора - повтори Люк. - След затварянето на „Джейнс“ те отиват за един час в „Холивуд“. Понякога с клиенти, понякога сами. Намира се ей там, зад ъгъла.

Стеф рязко изправи гръб, сякаш там се разгъна невидима пружина.

- Наистина ли? Зад ъгъла?

- Искаш ли да те заведа?

- Не, благодаря - изправи се тя и приглади косата си. -Ще се оправя и сама.

Отвън „Холивуд“ много приличаше на „Каламити Джейнс“ - същите златни лъвове на входа, същите стъпала, покрити с червен килим. Но самият бар беше много по-лек и по-отворен. Още от входа можеха да се видят билярдни маси, малко казино и плоски телевизори по стените. По най-големия от тях предаваха боксов мач, а множество чужденци се взираха в него с празни очи и скептично присвиваха устни.

Люк се оказа прав за красивите момичета в заведението. Десетки момичета, като повечето от тях бяха не просто хубави, а направо зашеметяващи. Разбира се, всички без изключение бяха поработили здраво върху своята външност - безупречен грим, умело положени подплънки на бюста, превъзходни по стил прически, пудра и туш по веждите, скъпи дрехи и бижута, - но общият ефект беше красотата. Изкуствено подчертана, но въпреки това красота.

Мъжете от своя страна не бяха чак толкова блестящи. В голямата си част на средна възраст (плюс присъствието на неколцина истински старци), небрежно подстригани и с добре оформени шкембенца.

На бара седеше момиче с руса коса и дълбок белег, достигащ до средата на гърба й. Закачливото й лице беше застинало в безизразна гримаса, вероятно поради щедрата употреба на ботокс, а тънките й пръсти бяха увити около столчето на винена чаша.

Това беше Джулия. Странно изглеждаща и уморена Джулия. Но несъмнено беше тя. Стеф се насочи към нея.

- Хей, здрасти.

Джулия извърна глава, без да помръдне тяло.

- О, Стеф. - Тя се размърда на високото столче и погледна над рамото й, към другите момичета в бара. - Какво търсиш тук?

- Много ти благодаря за вчера, когато се направи, че не ме познаваш.

Джулия отпи голяма глътка бяло вино от изстудената чаша.

- Добре ли си? - втренчи се в нея Стеф. - Изобщо не приличаш на себе си. Тревожа се за теб. За Анабел също. Когато пристигнах, нея я нямаше в апартамента и...

Джулия избягваше погледа й.

- Ела да поговорим навън - промърмори тя.

На улицата валеше дъжд и те се принудиха да останат под златистия пластмасов навес, който пазеше входа. Джулия втренчи поглед в голото женско тяло от флуоресцентни тръби, което мигаше над вратата на някакъв стриптийз бар отсреща.

- Наред ли е всичко? - попита Стеф. - Изглеждаш странно, говориш отнесено. Какво става с теб?

- Всичко е наред - отвърна с равен глас Джулия.

- Ти не изглеждаш наред. Къде е Анабел?

- Не знам. Тя си е самостоятелен човек, не й ходя по петите.

- Кога я видя за последен път? Говоря сериозно, Джулия. Оставила е всичките си дрехи, включително и дневника си. Трябва да разберем дали е добре. Всичко това ми се струва доста странно.

- Не е странно. Вероятно е сменила жилището си. Вече ти казах, че е самостоятелен човек.

- Не мисля така - поклати глава Стеф. - Тревожа се за нея и искам да я открия.

Зад тях се появиха две силно гримирани момичета с тесни рокли, хванали под ръка японските си кавалери.

- Твоят ред е в събота, Джулия - прошепна единият от японците, докато минаваше покрай нея.

Увисналото на ръката му двайсетгодишно момиче намусено й кимна с глава. Очевидно се познаваха.

- За утре имаш ли уговорка с клиент? - попита с подчертано руски акцент другото момиче - червенокосо, с порцеланово лице и ярко начервени устни.

Джулия кимна.

- И аз - сподели червенокосата, накланяйки леко глава към кавалера си.

- И в момента ли си на договор? - понижи глас Джулия.

Момичето погледна Стеф и кимна с глава. Пред бара спряха две зелени таксита със свалени стъкла. Червенокосата се настани в задното заедно с кавалера си.

- Хотел „Принс Риджьнт“, карайте след колегата си -разпореди с твърдия си акцент червенокосата.

Такситата потеглиха по посока на главната улица.

- Тези двете работят в твоя клуб, така ли? - подхвърли Стеф, проследявайки колите с поглед.

Джулия кимна и извади цигара.

- И ти ли... И ти ли правиш това?

Приятелката й изпусна през ноздрите си две плътни струи дим.

- Виж какво, Стеф. Не съм те викала тук, а освен...

- Какво ти става, по дяволите? Нима не се интересуваш от Анабел? Що за отношение?

- Не е твоя работа какво става в моя клуб. И не се безпокой за Анабел. След като не ти е оставила телефона си, значи не желае да се среща с теб. Точка по въпроса.

- Но аз дори не я видях! Може да й се е случило нещо! Ти откога не си я виждала?

- Откъде да знам - сви рамене Джулия. - Виж какво... Тук всяко момиче се грижи за себе си. Помисли си за това.

Стеф я гледаше втренчено, отказвайки да приеме факта, че приятелката й е станала толкова различна. Къде бе жизнерадостното и весело момиче, което познаваше там, у дома? Нима наистина не й пукаше за старата им съученичка?

- Извинявай, че дишам, но аз просто съм загрижена за нея. Я се погледни на какво приличаш! Нима в твоя клуб...

- За мен също не бива да се тревожиш - прекъсна я Джулия. - Аз съм добре. Дори много добре. Печеля купища пари, освен това се забавлявам. Всяка вечер съм на купон.

- А какво ще кажеш за вчера? - попита Стеф. - Защо се направи, че не ме познаваш? Шефката ти сигурно ме е взела за луда!

- Виж какво, Стеф... Не се обиждай, но... Беше ме срам. , Джейнс“ е висока топка за теб. Да се беше погледнала! Появяваш се, без да ме предупредиш, при това по дънки и с разрошена коса! Как очакваше да постъпя? Предполагам, че си чувала за провал по асоциация. Аз се справям тук много добре. Може да се каже, че съм сред най-добрите компаньонки.

Стеф се взираше недоумяващо в нея и мълчеше. Помнеше Джулия като... Е, поведението й не беше снобско просто защото не беше чак толкова шик - но със сигурност високомерно. У дома това не й беше правило впечатление, може би защото високомерието на приятелката й не беше насочено към нея.

Джулия подръпваше от цигарата си и гледаше дъждовните капки, които плющяха по асфалта.

- Успя ли да си намериш някаква работа? - попита тя.

- Да, в крайна сметка успях - кимна Стеф. За нищо на света нямаше да признае, че работи безплатно и е на пробен период.

- Наистина ли? Къде?

- В „Синатра“.

- Там още ли наемат момичета? - пренебрежително се усмихна Джулия. - Чувам, че са го закъсали здравата. - После лицето й възвърна безизразното си изражение. - Очевидно не си наясно с нещата. Момичетата в „Джейнс“ печелят най-много пари и това автоматично привлича компаньонките от всички останали клубове. Всички искат да работят в „Джейнс“, но аз не исках Рики да си помисли, че уреждам приятелките си от други клубове. Тук много лесно можеш да изгубиш мястото си - добави Джулия и изтръска цигарата си. - Една грешка е достатъчна.

Стеф усети, че почва да се притеснява. Вярно е, че искаше да печели пари, но не това беше причината да търси приятелката си. А ако в „Джейнс“ се печелеше най-добре, значи тя наистина искаше да работи в този клуб.

- Всъщност спокойно бих могла да работя при вас - каза на глас тя, имайки предвид момичетата, които се качиха в онези таксита. - Не виждам с какво съм по-различна. Трябват ми само подходящи дрехи и добър грим.

- Дори не се опитвай - поклати глава Джулия. - Я си погледни белезите. Момичетата в „Джейнс“ трябва да изглеждат перфектно.

- Това вече е прекалено!

- Просто съм откровена с теб.

- Да не си се надрусала?

Скованите бузи на Джулия леко потрепнаха.

- И коя си ти, че да съдиш кой става за "Джейнс" и кой не, след като е очевидно, че момичетата спят с клиентите си?

- Какво от това? - сви рамене Джулия.

- Тук няма място за сравнение между едното и другото! -отсече Стеф и сложи ръце на бедрата си. - Да спиш с клиенти е нещо съвсем различно!

- Ние не сме длъжни да спим с клиентите. Някои от момичетата го правят, други - не. Вероятно и в твоя клуб положението е същото. Но, както вече казах, в „Джейнс“ има определени стандарти, на които ти не отговаряш. Затова и се засрамих. Съжалявам. Може би някой ден ще се видим да изпием по едно кафе.

Стеф си спомни за интересния живот, който някога водеха двете с Джулия. В гимназията, в колежа, по време на различните промоции, в които участваха, като раздаваха брошури и безплатни мостри на рекламираните продукти. Независимо от незначителността на отделните ангажименти Джулия запазваше високото си самочувствие. Това беше начинът, по който се справяше с живота. Но в момента арогантността й засенчваше абсолютно всичките й положителни качества.

- Не мога да повярвам, че си се превърнала в такава егоистка - промълви Стеф. - А аз толкова много се тревожех за теб!

- Такъв е животът - сви рамене Джулия. - Или се стремиш да бъдеш номер едно, или ще се окажеш на дъното в списъка с бонусите.

- Знаеш ли какво, Джулия? - стисна зъби Стеф. - Нямам никакво желание да пия кафе с теб!

24.

На следващата сутрин Стеф се събуди с ужасно главоболие. В първия момент не успя да разбере дали то е причинено от махмурлук или от странното поскърцване в тъмната стаичка. Трябваше й доста време, за да установи, че се дължи на стотиците хлебарки, които шетаха по стените и пода. Надяваше се заключението й да е вярно, тъй като хлебарките бяха за предпочитане пред плъховете. Климатикът над главата й продължаваше да бучи, изпълвайки помещението с топъл въздух, който натискаше гърдите й.

Остана да лежи неподвижно в мрака. Мислеше за Анабел. Тревожеше се и за Джулия въпреки категоричното й желание да бъде оставена на мира. Е, хубаво. И без това не можеше да направи нищо за нея. Но трябваше да открие Анабел независимо от твърдението на Джулия, че тя не желае да влиза в контакт с когото и да било. Само така би могла да се успокои и да се заеме със сериозната задача да печели пари.

Наталия похъркваше на леглото под нея. В един момент спря и промърмори:

- Долче и Габана.

Стеф се смъкна на пода и зашляпа с боси крака по неравния линолеум. Разтвори раницата си и измъкна дневника от тайния вътрешен джоб, в който държеше документите и парите си. За момент се запита дали не нарушава някои етични правила, като се рови в личните записки на приятелката си.

Не. Искам да се уверя, че е в безопасност, нищо повече. Ще прекратя четенето в момента, в който открия начин да се свържа с нея.

Измъкна дрехите си изпод дюшека и реши да използва част от спечелените през нощта 10 000 йени за закуска в кафе „Алмонд“ - елегантната сладкарница в розово и бяло, която се намираше в близост до едно от кръстовищата на „Ропонги“. И без това очите я боляха от четенето в полутъмния апартамент.

Излезе навън и вдъхна с удоволствие свежия и хладен въздух, който имаше вкус на желязо от шумния трафик. Слънчевият ден й донесе огромно облекчение и тя бързо забрави вонята на плесен и изгоряло сирене, която изпълваше тясното коридорче в жилището й.

Кафе „Алмонд“ се оказа почти пълно с хора, излезли да хапнат нещо сладичко и да пият кафе. Поръчките се поднасяха в комплект с ошибори - напоените с гореща пара кърпи, с които клиентите бършеха кожата си от лепкавия смог на „Ропонги“. В дългата остъклена витрина беше изложено изключително разнообразие от пасти и торти. Стеф си избра ябълков пай с глазура от захар и канела, плюс голяма чаша капучино. След това се настани на масичката до огромния панорамен прозорец. По тротоара отвън се точеше безкраен поток от млади хора, които изобщо не поглеждаха червенокосата гайджин с тетрадка пред себе си.

Тя разтвори дневника и потъна в четене.

Мили Боже,

Била съм следена! Нима съм толкова глупава?! Изплаших се до смърт от тоя тип, който се оказа най-обикновен агент. Уф!!! Той набира момичета за „Каламити Джейнс". Как бих могла да допусна, че ще се заинтересува точно от мен?

Благодаря, ти, Господи. Много ти благодаря. В „Каламити Джейнс" работят само истински красавици. Но това не ме интересува, защото този клуб има лоша репутация, а аз съм доволна от сегашното си място.

Ето, виждаш ли, напразно се тревожиш.

Поуспокоена, Стеф продължи да чете. Дефиницията на Анабел за „Каламити Джейнс“ искрено я заинтригува.

И така, днес отново съм махмурлия. Защо изобщо се съгласих да пия с него? Каква глупост! Никой не ми плаща за подобно нещо, а освен това не искам да работя в този клуб. От шампанското вече ми се повдига. Той май се ядоса, че му отказах. Неприятно ми е. Не обичам хората да са ми ядосани. Особено този мъж, който е изгубил сума време да ме следи...

Хейл и смята, че би трябвало да кажа „да", но аз така и не чух една добра дума за „Джейнс". Той не е като другите клубове с компаньонки, в които влизат всякакви хора и най-важното е колко ще пият момичетата.

Много момичета търсят работа в „Джейнс" заради добрите пари, но на мен това не ми харесва. Редовно ги срещам в „Холивуд". Имат самочувствието на модели, но винаги са уморени и се държат грубо. В което няма нищо чудно, защото след работа ги изпращат за допълнителни часове в „Холивуд", а Хейли казва, че много от тях работят и през деня.

Това обяснява защо Джулия изглежда толкова уморена, помисли си Стеф.

Той беше страшно настоятелен. Непрекъснато повтаряше колко много пари мога да спечеля. Което е вярно, особено ако крада клиентите на Мама и ги водя в „Джейнс". Признавам, че се почувствах изкушена. Имам купища дългове. Но в „Джейнс" имат практиката да прибират паспортите на момичетата. Тоест, ако ми писне, няма да мога да напусна.

Когато мисля за „Джейнс", винаги се сещам за Каси. Много сладко момиче, което обаче само след две седмици в клуба започна да закусва със саке. Освен това сред редовните посетители има страшно перверзни типове, които редовно сипват по нещо гадно в питиетата на момичетата.

Прахче в чашата. Нищо ново в бизнеса на нощните заведения. Но когато един клуб допуска момичетата му да бъдат упоявани по време на работа, значи на шефовете изобщо не им пука за тях. Нищо чудно, че Джулия се държеше толкова враждебно - най-вероятно бе защитна реакция.

Моля те, Боже, помогни ми да задържа клиентите си, защото без тях ще се превърна в нула за Мама. Тя става ужасна с всяко момиче, което е изгубило клиент. Например с Таня: притискаше я толкова жестоко за дохани, че в крайна сметка тя не издържа и получи алкохолно отравяне.

При споменаването на Мама и доханите Стеф усети как слепоочията й започват да пулсират. Струваше й се странно, че и Анабел беше работила в „Синатра“, за същата Мама сан. Запита се дали и тя се беше гримирала по нейния вкус, дали бе позволявала да й нахлузват руса перука. Помисли си за невъзможните задачи, които предстояха, и сърцето й се сви. Трябваше да е истинска магьосница, за да си намери дохан, а освен това и да поправи скъсаната рокля на Мама. Никога през живота си не беше боравила с игла и конец. В това отношение беше напълно безпомощна, дори и да разполагаше с нужните шивашки материали. Да не говорим за дохана, който беше нещо абсолютно невъзможно. Имаше и друга възможност-да се откаже. И после какво? Нямаше пари за наем или за обратен полет, нямаше да има и работа. Може би трябваше да спи по входовете и да проси?

Пази ме от доханите, Боже. В момента имам толкова много, че ставам малко небрежна. Но то е част от работата. Вече дори не се страхувам да се качвам в колите на клиентите.

Довечера ще бъда с Кен. 0, нима останаха само два часа? Това е моят секси главен директор, който ми носи хубави подаръци. Последния път обаче прекали с опитите си да ме напие. Мисля, че вече ми е простил за имейла, но можеше да ме предупреди да използвам само адреса му в „Асахи". Надявам се да е изгладил нещата със съпругата си. Ще се чувствам виновна, ако се е случило нещо лошо.

Това е проблемът на компаньонките: трябва да бъдат много настойчиви с мъжете. Да им изпращат имейли и есемеси, да им звънят по телефона. А когато нещо се обърка, именно те се чувстват тъпо. Но в общи линии нещата вървят. Не е като у дома, разбира се. Ако подгоня някой англичанин, както преследвам японците, той със сигурност ще избяга на километри от мен.

Трябва да се грижа за семейството си там, в Англия. Но да го правя така, че никога да не разберат с какво се занимавам тук.

Стеф затвори дневника и отпи глътка капучино. Това не се отрази добре на стомаха й, който все още беше раздразнен от алкохола, но не й попречи да отпие и втора.

Сега трябва да бъдеш разумна. Не се шашкай от онова „пази ме от доханите“', което прочете току-що. Изобщо не е задължително да означава нещо.

Тя отново прелисти дневника. Кен. Главен директор, който работи в „Асахи“.

Беше виждала логото на тази фирма, изписано върху кутийки с бира, в един от близките магазини на веригата „Фемили Март“. Ако позвъни на номератора на компанията и помоли да я свържат с директора Кен, може би ще излезе нещо...

Тя бодна с вилицата си късче ябълков кейк. В апартамента имаше някакъв пожълтял от старост компютър с тежък леко заоблен монитор. Беше покрит с прах и изглеждаше неизползван от години, но може би имаше достъп до интернет. Асахи, Асахи...

Стеф лапна последно парче кейк, отпи глътка от изстиналото капучино и напусна заведението.

- Бих искала да говоря с Кен, моля.

Плъзнала картата в процепа на зеления уличен телефон, Стеф разкърши рамене и изправи гръб. Изправената стойка беше част от техниката за повишаване на самочувствието в курса, наречен „Как да успеем на прослушване“. Но нито курсът, нито техниката й бяха помогнали.

Отсреща замълчаха. Очевидно японската рецепционистка се нуждаеше от време за дешифриране на молбата й.

- Кен? - обади се най-после тя. - Как е фамилното му име?

- Вашият главен директор.

- А кой се обажда, моля?

- Търся го по личен въпрос.

- Момент, моля.

В слушалката прозвучаха "Четирите сезона“ от Вивалди, после за огромна изненада на Стеф нещо прещрака, после прозвуча мъжки глас:

-Да?

- Здрасти, Кен - жизнерадостно рече тя и пъхна главата си по-дълбоко в прозрачния купол. - Аз съм... Обажда се Стеф. Работя в „Синатра“.

- Съжалявам, но не си спомням за вас - отвърна мъжът, замълча за момент, после попита: - „Синатра“ ли казахте?

- Да.

- Отдавна не съм ходил там. Как е Мама сан?

- О, тя е добре. Както винаги. Вижте, Кен... Опитвам се да открия Анабел. Тя е моя приятелка. Известно ми е, че сте били... близки. Случайно да имате телефона й или някакъв имейл?

- Анабел?

Мълчанието се проточи и Стеф реши, че човекът насреща е затворил.

- Ало?

- Да, тук съм. - Нова пауза. - Да, спомням си Анабел. Видях я миналата седмица. В един бар в „Ропонги“.

- Наистина ли? - възкликна Стеф и устните й се разтеглиха в широка усмивка. - Слава богу! Това е чудесно! Имате ли телефона й?

- Не. Преместила се е в друг клуб. Преди месеци.

- О! - промълви Стеф и сведе поглед към картонената чаша от кафе, която вятърът блъскаше в краката й. - А знаете ли къде е отишла?

- Не, защото не посещавам други клубове. Момичетата идват и си отиват, но аз ходя единствено при Мама сан. Нали казахте, че работите в „Синатра“?

- Точно така.

- Хм. Казвате се Стаф, така ли?

- Стеф.

- Руса коса?

- Ами... Зависи от осветлението.

- Отдавна не съм виждал Мама. Може би довечера ще се отбия...

- О, наистина ли? - Стеф притисна слушалката до ухото си, а пред очите й се появи равният почерк на Анабел: Трябва да търсим мъжете, да им изпращаме имейли, да ги молим за дохан. - Това е много хубаво... Питам се дали преди това не бихте ме поканили на вечеря, като дохан?

Последва още една продължителна пауза. После Кен попита:

- Казахте, че сте приятелка на Анабел, нали така?

Да - отвърна Стеф, установявайки, че стиска слушалката с всичка сила.

- Ами добре. Защо не?

- В колко часа ще се срещнем?

- Ами... Да речем, в шест следобед, кафе „Алмонд“.

- Добре. Ще се видим в шест.

Стеф остави слушалката върху вилката малко по-силно от необходимото. Все още не можеше да повярва. След ужасно депресиращото начало беше получила не една, а цели две добри новини.

Анабел все още е в „Ропонги“, видели са я само преди седмица. Това беше най-добрата новина. Разбира се, щеше да се успокои едва когато я види със собствените си очи, но дълбоката тревога за съдбата й започваше да се разсейва. Освен това Кен се беше съгласил на дохан. Още тази вечер. Ето това не можеше да повярва.

Само преди няколко минути се виждаше да проси пред входа на „Макдоналдс“, а сега изведнъж се появи шанс да запази работата си. А ако господин Ямамото отново дойдеше, тя щеше да получи възможност да го натисне още веднъж за телефона на Анабел.

Но малкият проблем с роклята си оставаше. Той можеше да бъде решен само от един човек на света.

25.

- Нещо ми подсказваше, че ще се върнеш - каза госпожа Кимоно и отвори вратата на магазина. - Май първият ден не е минал много добре, а?

- Напротив, всичко е наред - пресилено се усмихна Стеф. - Искам да ви помоля за една услуга. Роклята ми се нуждае от малка, но спешна поправка. Ще ви платя, разбира се, но ще ми трябва малко...

- Колко интригуващо.

Стеф кимна и измъкна синята рокля от кожената си чанта.

- Може ли да се поправи според вас?

- Да - кимна госпожа Кимоно, след като внимателно опипа стърчащите конци. После открехна вратата още малко и добави: - Но най-добре е да влезеш.

Миг по-късно Стеф се озова в познатото помещение с топове разноцветни платове. Във въздуха се усещаше лек аромат на коприна и цветя. Както предишния път госпожа Кимоно беше много елегантна - този път бе с бяло кимоно на преплетени клони, между които надничаше бледа луна.

- Разбра ли какво се е случило с момичето, за което ми спомена предишния път? - попита домакинята. - Онова, което е изоставило всичките си дрехи?

- Да. Успях да открия един от клиентите й. Според него тя все още е в „Ропонги“. Видял я само преди седмица.

- Е, тогава всичко е наред - кимна госпожа Кимоно. - Тя ще се оправи, като всички момичета в „Ропонги“.

- Въпреки това искам да я видя - поклати глава Стеф. -Искам да съм сигурна, че е добре. Един от клиентите в клуба разполага с телефонния й номер. Трябва да се сближа с него, за да го получа.

Госпожа Кимоно се насочи към ножиците и шивашкия метър, които лежаха на тезгяха.

- Я ми подай тази рокля. - Пое купчината пайети и мъниста от ръцете на Стеф и започна да обръща плата. - Само това ли е? - Пръстите й спряха върху разпраната подмишница.

- Да - кимна Стеф. - Трябва да ви призная, че все още не съм получила никакви пари и не мога да ви платя за услугата веднага.

Госпожа Кимоно разглеждаше плата с нескрит интерес, сякаш думите излитаха от него, а не от устата на Стеф.

- Ето една стара, добре ушита рокля - констатира тя. -Няма нищо общо с днешните дрехи. - Потърси етикета и на лицето й изплува усмивка. - Аха, ясно. „Ком де Гарсон“. Японска дизайнерка. Преди време работеше само с бяло и черно, но след осемдесетте се подчини на модата и премина на други цветове. - Седна на столчето зад тезгяха и разстла роклята пред себе си. - Откъде я взе?

- Мама ми я зае - отвърна Стеф, чувствайки се някак не на място в средата на магазина.

- Наистина ли? - погледна я домакинята, прехвърляйки с пръсти мънистата и пайетите. - Твоята Мама сан? Много мило от нейна страна. Но ти въпреки това си я повредила.

- Не беше нарочно.

- Небрежността си е небрежност - отсече госпожа Кимоно и извади от чекмеджето пред себе си няколко макари с различни оттенъци на синьото. После рязко вдигна глава и я погледна право в очите. - А сега ми кажи как всъщност премина пробното ти представяне!

Стеф усети как гърлото й се стяга и очите й се насълзяват. Не беше очаквала толкова загриженост от една непозната жена.

- Какво ви интересува? - тихо промълви тя.

- Вече ти обясних - отвърна домакинята и опря длани в плата. - Ти си нечия дъщеря, а аз също имах дъщеря.

- Може ли да... Случило ли се е нещо с дъщеря ви?

- Да - кимна госпожа Кимоно и се извърна към прозореца. - Изгубих я в „Ропонги“.

- А тя нали е... - Стеф млъкна, неспособна да довърши изречението си.

- Още е жива - отвърна с усмивка жената. - Но аз проявих прекомерна гордост и днес вече е късно. - Обърна се с лице към Стеф и повтори: - Кажи ми как мина вечерта.

- Не много добре - призна Стеф. - Не знам защо, но не се представих както трябва. Мъжете бяха гадни и не подлежаха на контрол. Почти през цялото време не знаех какво да кажа.

- Аха - кимна госпожа Кимоно, прибра две макари в чекмеджето, а от третата отряза един доста дълъг конец, който вдяна в тънка игла, и започна да покрива ръкава с микроскопични шевове. - Не е лесно да се обслужват мъже, нали? Никак не е просто да се превръщаш в играчка в ръцете им.

- Не знам на кого да се доверя, как да се държа. И друг път съм оплитала конците. Питам се дали изобщо се срещат свестни мъже.

- Естествено - отвърна госпожа Кимоно. - Когато ги обслужваш и забавляваш, те се превръщат в коренно различни същества и с готовност си плащат за обслужването. Важното е да ги водиш и държиш под контрол, но то трябва да става незабелязано. За тази цел трябва да си силна и винаги да запазваш своята женственост. А това си е голямо изкуство. - Госпожа Кимоно направи още няколко шева, после подръпна дрехата и ръкавът легна на мястото си. - Ти какво очакваше? Водният занаят е много труден, дете мое.

Стеф кимна, но остана с впечатлението, че госпожа Кимоно не можеше да разбере какво е преживяла. Въпреки това приемаше коментарите й с благодарност. Макар тази жена да беше твърда като скала, думите й попадаха на благодатна почва в онази част от душата й, която плачеше за близост.

- Труден, защото на момичетата им се случват лоши неща, така ли? - подхвърли тя.

- Токио е безопасен град, „Ропонги“ - също. Но тук има прекалено много барове за чужденци. Места за гайджин, в които важат правилата на гайджин.

- А трудно ли е да бъдеш гейша? - попита Стеф.

Госпожа Кимоно се усмихна и продължи да шие.

- Да бъдеш гейша е много, много трудно - отвърна тя. - Обучението е тежко, работата - също. Моето обучение беше по-трудно от това на останалите, също като първите години от работата.

- Винаги ли сте работили в Токио?

- Не. Преминах обучението си в Киото като повечето гейши.

- А след това дойдохте да работите тук, така ли?

- Не. Първата ми работа беше в едно малко градче на няколко часа път от Киото.

- А защо не останахте в Киото?

- Когато завърших обучението си, вече наближавах трийсет. А моята чайна затвори точно когато смених яката. Знаеш ли какво означава „да смениш яката“?

Стеф поклати глава.

- Когато гейшата ученичка, или майко, завърши своето обучение, идва ред на една много специална церемония, която се нарича ерикае, или „смяна на яката“. До този момент ученичката е носила червена яка, която сменя с бялата яка на гейша. Това означава, че вече може да работи.

- Тоест да осъществява контакт с мъже? - попита Стеф.

- Да. Но трябва да изминат много години, преди майко да започне да контролира своите мъже. Много неща трябва да бъдат усвоени.

- Аз не разполагам с години - поклати глава Стеф. - Искам този мъж да ми даде телефона на Анабел веднага.

- Майко трябва да тренира страшно много - продължи госпожа Кимоно, приведена над роклята. - Животът й е много труден. Носи тежки кимона, в косата й са вплетени изкуствени плитки и спи с железни шини на врата, за да си пази прическата. Принудена е да седи неподвижно в продължение на часове, а когато не го прави както трябва, учителят я удря с нещо тежко и твърдо, докато не заеме правилната поза.

- Това звучи ужасно - промълви Стеф. - Защо трябва да ги измъчват по този начин?

- Защото е част от подготовката, а тя е много трудна.

- Моят курс по актьорско майсторство не беше труден, а по-скоро интересен - отбеляза Стеф.

- Значи не си се трудила както трябва - отвърна госпожа Кимоно, подръпна конеца, а след това го отряза с ножицата.

- Трудни бяха прослушванията - уточни Стеф. - Постоянно ни връщаха. Объркаш ли се, както се случи при мен - край на надеждите. Непрекъснато трябваше да се доказваме и да се представяме в максимално благоприятна светлина.

- Може би това е истинската подготовка.

- Какво се случи, след като затвориха вашата чайна?

- Никъде в Киото не ме приеха на работа - отвърна с лека въздишка госпожа Кимоно. - Намерих си място в едно малко курортно градче, където хората отиват да пият и да се веселят. Обикновено място, далеч от всякакъв блясък. Момичетата пушеха като комини, не обръщаха внимание нито на облеклото, нито на грима си. Това не беше мечтаната от всяка гейша работа, но аз получих възможност да усъвършенствам танцувалните си умения.

- А след това?

- Упражнявах се много години. Научих се да контролирам танците и клиентите си. Когато се върнах в Киото, хората имаха възможност да се убедят колко много обичам професията си. Взеха ме на работа, но не по обичайния начин. Обикновено всяка майко се обучава в своя чайна и работи за нея. Моето положение обаче беше различно. Гордеех се със себе си.

- А как се озовахте в Токио?

Госпожа Кимоно старателно отстрани всички стърчащи конци и вдигна роклята на светлината.

- Преместих се тук, за да бъда близо до дъщеря си. Но тя не желаеше дори да ме види. Твърде много вода беше изтекла, както казвате вие, европейците.

-Но тя защо...

- Грубо е да ме разпитваш по този начин - прекъсна я госпожа Кимоно и поглади мекия плат. - Ето, стана перфектно. - Пръстите й сръчно сгънаха роклята в квадратен пакет, който се озова в ръцете на Стеф.

- Много ви благодаря. Сега ще имам още един шанс. Не мога да ви опиша колко силно се нуждая от работа в момента, но без тази рокля... Обещавам да ви платя в момента, в който получа някакви пари.

- Не е нужно да ми плащаш.

- Благодаря ви. Аз...

- Съжалявам, че не ти върви работата - смени темата госпожа Кимоно.

- Но какво да направя? Как да привличам клиенти, както го правят останалите момичета? И да печеля пари?

- Трябва ти подготовка.

- Нещата вече дори не опират до спестяването на някакви пари за нов курс по актьорско майсторство - призна с овлажнели очи Стеф. - Искам просто да си плащам наема и да се храня нормално. Появих се тук с една глупава мечта, но само два дни по-късно разполагам с далеч по-малко средства, отколкото в началото.

- Нямам предвид тази подготовка. Изгубила си години за нея, но тя не ти трябва.

- Напротив, аз действително се нуждая от повече упражнения. Нямате представа как е при актьорите. Адски трудно е.

- Никакви упражнения не могат да го направят лесно - поклати глава госпожа Кимоно. - Имах предвид упражненията за правилно поведение спрямо мъжете. Мислиш ли, че човек може да играе на сцената без никаква подготовка?

- Не.

- Тогава защо мислиш, че работата като компаньонка е по-различна?

- Не мисля така. Всъщност изобщо не съм мислила по този въпрос. Очаквах да се уча в движение, защото ме чака дълъг път.

- Ти си на пробен период, нали?

-Да.

- Това означава, че не могат да ти позволят да се учиш в движение. Иначе щяха да те назначат на постоянна работа. Ако не се научиш бързо, ще бъдеш уволнена.

- Благодаря за оптимизма - въздъхна Стеф. - Сякаш не ми стигат другите тревоги. Ако си спомняте, аз вече ви помолих за помощ, но вие отказахте.

- Не съм казала, че няма да ти помогна - отвърна госпожа Кимоно, стана и се насочи към вратата. - Ти също си нечия дъщеря. Бих ти помогнала, но от поведението ти личи, че все още не си готова.

- Моля ви! Снощи нещата се развиха много зле, но, честно казано, изобщо не знам как да се справя по-добре. Имах чувството, че другите компаньонки говорят на различен език с мъжете. Държаха се с тях като съпруги или приятелки, докато аз просто бях гостенка на купона.

Госпожа Кимоно наклони глава.

- Ще ме уволнят, ако и довечера се представя зле - добави Стеф. - Което означава, че губя всичко. В събота ще ме изгонят от квартирата. За довечера успях да си осигуря дохан, но се страхувам, че ще объркам нещо още преди да сме стигнали до клуба.

Госпожа Кимоно отдръпна ръката си от вратата. Очите й изпитателно пробягаха по лицето на Стеф.

- Следобед съм планирала едно събитие - колебливо промълви тя. - Може би... Може би ще бъде полезно за теб, ако ми помогнеш. Със сигурност ще научиш нещо за сервирането и обслужването на други хора.

- Готова съм на всичко!

- Не така грубо! Би трябвало да кажеш, че за теб ще е удоволствие, или, ако имаш други планове, деликатно да откажеш.

- Добре, съжалявам - въздъхна Стеф. - Не съм толкова груба, колкото мислите. Много хора в Англия ме считаха за любезна.

- За мен си груба - отсече госпожа Кимоно. - Свободна ли си днес следобед, за да се присъединиш към мен?

- Не знам. Може би трябва да продължа да търся приятелката си.

- Аха, май вече не се нуждаеш от помощ, а? - хладно се усмихна госпожа Кимоно.

- Разбира се, че се нуждая!

- В такъв случай трябва да дойдеш. Имам няколко ученички, които уча на изкуството да се сервира чай. Японската чаена церемония. Мисля, че ще ти е полезно да се научиш как се поднася чай. Това ще ти помогне да разбереш какво се очаква от теб в качеството на компаньонка. А този твой клиент, как му беше името...

- Господин Ямамото.

- Да, Ямамото сан. Очевидно е истински японец. Ако наистина искаш да спечелиш доверието му, трябва да знаеш повече за начина, по който вършим нещата тук, в Япония.

Стеф се почувства раздвоена. Чаената церемония й се струваше губене на време, защото едва ли имаше нещо общо с компаньонството. Но с едва 9000 йени в джоба и близкото плащане на наема, май нямаше кой знае какъв избор. А макар и по особен начин, госпожа Кимоно беше много мила.

- Добре, съгласна съм - кимна тя. - Научете ме на всичко, което може да ми бъде полезно.

26.

- Тук ли преподавате? - попита Стеф, докато крачеха по мокета на кафяви и бежови квадрати, украсен с оранжеви цветя в огромни вази.

Намираха се в петзвездния хотел „Блосъм“, разположен само на няколко пресечки от магазина на госпожа Кимоно. Висящите от тавана гигантски хартиени фенери действително бяха типично японски, но Стеф си беше представяла нещо съвсем различно.

- Да, веднъж в седмицата - отвърна госпожа Кимоно, въвеждайки я в помещение с изобилие от сухи цветя.

В средата му имаше красив каменен шадраван. Водата бълбукаше и криволичеше по заоблени късове гранит и изчезваше към покритото със ситни камъчета дъно. Огромният прозорец гледаше към прекрасна покривна тераса, посипана с изтънчено оформен пясък, в средата на който растеше ниско дръвче е дебел дънер и извити клони, покрити с яркожълти и кървавочервени листа. - Добре дошла в моята школа. Красиво е, нали?

- Това ли е всичко? - учуди се Стеф. В помещението нямаше маси и столове, липсваха дори контакти по стените. В дъното се виждаше малка вратичка, от която най-вероятно се влизаше в някакъв склад. Иначе не се виждаха нито материали за приготвяне на чай, нито някакви пособия за преподаване. - А къде са учениците?

- Предполагам, че вече ни очакват - отвърна госпожа Кимоно, коленичи до шадравана и посегна към дървен черпак. - Мием си ръцете преди всяка церемония - поясни тя и последователно обля ръцете си с черпака. - Освен това си плакнем и устата. - Изжабурка се с шепа вода и я изплю обратно в шадравана. - Опитай и ти...

Стеф коленичи до нея и повтори действията й.

- Дъщеря ви учила ли е за гейша? - попита тя. - Четох някъде, че това е нещо като семейна традиция.

- Не. Тя не проявяваше интерес към моя свят. - Госпожа Кимоно събу сандалите си и кимна към маратонките на Стеф. - А сега ще влезем в церемониалната зала.

Стеф с изненада откри, че от малката вратичка в дъното се влизаше в просторна стая с хартиени паравани край стените и татами на пода. Върху рогозките бяха коленичили три японски момичета на не повече от осемнайсет години. И трите бяха облечени в разкошни, обсипани с бродерии кимона, в косите им имаше бижута, цветя и гребенчета. Фризурите им бяха толкова тежки, че изкривяваха тънките им шии. Лицата им бяха покрити с дебел пласт бяла боя, а очите, веждите и устните им бяха щедро изрисувани с черен и червен театрален грим.

- Вратата е ниска, за да ни принуди да се поклоним - поясни госпожа Кимоно, докато влизаха в стаята. - Това показва, че всички в церемониалната зала са равни. Ето ги моите майко.

Трите ученички долепиха длани и се поклониха.

- Здравейте - поздрави ги с тромав поклон Стеф, а след това се обърна към госпожа Кимоно. - Нима тези момичета ще ме учат как да се държа с мъжете? И как да накарам господин Ямамото да ми даде телефона на Анабел?

- Стъпвай по-тихо и имай търпение! - скастри я госпожа Кимоно.

Стеф с недоумение погледна чорапите си, питайки се как е възможно да стъпва по-тихо.

- В чайната ходим ето така - каза госпожа Кимоно и завлачи крака покрай татамито. - Освен това никога не стъпваме върху връзките между рогозките.

Стеф също започна да влачи краката си.

- Седни до Кейко - разпореди се госпожа Кимоно и с бавен изящен жест махна към едно срамежливо на вид момиче с бледожълто кимоно и наметка от черна коприна. - Сега ще ти покажем как се приготвя и разлива чай.

Чисто губене на време. Нима с чай ще спечеля доверието на господин Ямамото?

Стеф седна като останалите. Гърбът я заболя, краката й скоро щяха да изтръпнат. Но момичетата седяха спокойно, сякаш това беше най-удобната поза на света.

Стаята се оказа по-голяма от онази с шадравана. В центъра беше поставен черен казан от ковано желязо, около който бяха подредени дървени и порцеланови купи. Сякаш беше котелът на някоя вещица, с големи дръжки от двете страни. Над него излиташе пара. Но формата му беше различна, наподобяваща повече пухкава жена с наднормено тегло, стегната в кръста. Върху казана лежеше бамбуков черпак с дълга дръжка, почти невидим сред облаците пара. На стената беше окачен прост бял пергамент, плътно покрит с японски йероглифи.

- Днес първа ще започне Кейко, а ти ще наблюдаваш внимателно и ще повтаряш движенията й. - Възрастната жена преведе думите си на момичетата и продължи: - Отваряй си очите, защото това е важно. Искам да усетиш вътрешната ни сила. Не е нужно да използваме грубост или агресия, за да контролираме околните. Ние сме нежни и прецизни и именно в това се крие силата ни. Много е важно да го разбереш.

Стеф кимна, но вътре в себе си изобщо не беше убедена, че наливането на вода в някаква чаша може да бъде толкова сложно и изтънчено. Насочи вниманието си към Кейко, която очевидно не усещаше тежестта на прическата и кимоното. Слабичкото момиче се плъзна по татамито и се изправи до казана.

- Все още сме октомври, затова церемонията ще бъде лятна, тип мангал - обяви госпожа Кимоно. - Но следващия месец преминаваме на другия тип - пещ, тоест казанът ще се положи на пода. Традиционната церемония изисква и поднасянето на сладкиши, но днес ще прескочим тази процедура и ще тренираме единствено поднасянето на чай.

Стеф кимна и насочи вниманието си към деликатните движения, с които Кейко подреждаше различни предмети: черна дървена купа, бяла триъгълна кърпа и някаква странна четка с дървени зъби. Момичето вдигна бамбуковия черпак и започна да разбърква кипящата вода.

Движенията бяха наистина хипнотизиращи.

Ситно нарязаните листенца потънаха във водата. Получи се купа с гъста яркозелена течност. Това беше зеленият чай. Момичето бавно се обърна и поднесе купата на учителката си. Госпожа Кимоно я пое и отпи една глътка.

- Всички ще пием чай - поясни на Стеф тя, избърса ръба на купата с бяла кърпа и я подаде на следващата ученичка -слабо усмихнато момиче с розови бузи и ярко начервена кръгла като монета уста. Изглеждаше на не повече от петнайсет, под белия грим на лицето й прозираше акне. - Гледай Миу и направи като нея.

Момичето пое купата, вдигна я пред очите на госпожа Кимоно и отпи. После каза няколко думи на Кейко, избърса ръба и я подаде на Стеф.

Усетила погледите на всички върху себе си, Стеф се наведе и отпи малка глътчица. Не разполагаше с кърпа и след кратко колебание реши да избърше купата в ръкава на дрехата си.

- Не! - извика госпожа Кимоно и я плесна през пръстите. - Ние не докосваме купата с нечисти неща! А ти си като дъщеря ми: въпреки съветите неизменно поемаш в грешна посока!

- Но аз нямам кърпа - оправда се Стеф.

- Като нямаш, ще си поискаш! - отсече възрастната жена. - Нали виждаш колко е лесно да сбъркаш, когато не разбираш? Ние изпълняваме танц. А танцът е изкуство, което трябва да бъде изпълнявано абсолютно точно. Само по този начин можем да привлечем вниманието. Ето, вземи!

Тя измъкна кърпичка под копринения колан на кимоното си и й я подаде. Стеф я пое и избърса купата, а след това я подаде на третото момиче, което я пое с поклон.

- Забрави да благодариш на Кейко за чая! - отново се обади госпожа Кимоно. - Трябваше да я похвалиш, че го е направила добре.

- Но аз не знаех, че...

- Не благодари и на Миу. Това беше много невъзпитано. Сега е твой ред да сервираш.

- Не зная как.

- Нали гледаше?

- Да, но все още не се чувствам готова да...

- Няма значение дали се чувстваш готова! Човек се учи от практиката.

Стеф премести поглед върху другите момичета. Всички стояха с наведени глави и гледаха в пода. Очите на госпожа Кимоно бяха безмилостни.

- Добре, ще опитам - промълви тя, плъзна се покрай татамито и седна до казана.

След кратко колебание започна да размества купите и тенджерите около себе си, както го беше правила Кейко.

- Не. Мястото на стрития чай не е там. - Госпожа Кимоно се приближи и започна да размества съдовете. - Бъркалката тук, купата - тук. Сгъни кърпата и я сложи върху тази чиния.

Стеф понечи да изпълни заповедта.

- Не така! - спря я госпожа Кимоно, грабна кърпата и я сгъна, а след това я положи върху керамичната чиния до черната купа. - Сега вземи бъркалката. С дясната ръка. Точно така. Започваш да прехвърляш водата в купата...

Стеф изсипа водата и хвана бъркалката. Оказа се обаче, че дори най-малкото движение трябва да се подчинява на някакво невидимо преливане - един факт колкото непонятен, толкова и повод за непрекъснати натяквания и поправки.

- Това е глупаво - оплака се тя. - Искам да се оправям с мъжете, а не да бъркам чай.

- Колко си късогледа! - скастри я госпожа Кимоно. -Това е част от познанието. Трябва да омайваш с движенията на тялото си.

- В такъв случай аз ще се чувствам глупаво!

- А нима очакваш да бъдеш перфектна още от първия път? Никой не е в състояние да постигне подобно нещо. Всички трябва да изглеждаме глупави и да приемаме забележките с търпение и покорство.

- Защо? - попита Стеф, след като госпожа Кимоно й обясни, че трябва да пусне дървената четка в празната купа и да я завърти точно три пъти, като след всяко завъртане я изважда навън. - Какъв е смисълът, след като в купата няма нищо?

- Не търсим смисъл, а спокойствие - отвърна възрастната гейша. - Можеш да поемеш водещата роля само когато движенията ти са точни и до болка познати. Не забравяй, че хората те гледат. Забравят за себе си и се оставят да ги водиш.

Накрая, след много критика и поправки, Стеф успя да приготви купата с гъст чай и я поднесе за одобрение на госпожа Кимоно.

- Този чай изглежда чудесно - промълви госпожа Кимоно, приемайки купата с дълбок поклон. - Хубавият чай се приготвя с внимание, а това изисква време. Всяко движение се тренира и запомня добре. Няма място за прибързаност. Ако сме домакини на чаена церемония за важни гости, подготовката ще ни отнеме цял ден, а аз ще избера своите най-добри момичета - онези, които ще спечелят уважението на най-влиятелните мъже в страната: политици, президенти на фирми, изобщо хора, които са свикнали да командват. Но и на тях им омекват коленете, когато чаената церемония се изпълнява от подходящите момичета.

При поднасянето на чая ние се придържаме към вековни ритуали. Не питаме защо. Просто знаем, че нашите майки и баби са ги изпълнявали, защото са имали основание. - Госпожа Кимоно замълча за момент, после кимна. - А сега си свободна. Днешните упражнения приключиха.

Стеф се изправи, изтръпналите й крака се подгънаха. Питаше се дали в действителност е научила нещо, или просто е затънала малко повече в дебрите на японската култура, където много лесно може да се допусне грешка.

Може би госпожа Кимоно се опитваше да й каже нещо далеч по-важно - че не става за компаньонка и е най-добре да се оттегли още сега. Но оттеглянето беше изключено. Дните до плащането на наема се стопяваха като искрите по запален фитил. Все още имаше шанс да го плати, но само ако тази вечер успее да си спечели дохан.

Наближава времето да тръгвам на работа, рече си тя, когато се озова на улицата. Дневникът на Анабел сякаш пробиваше дупка в чантата й, а небето над близките сгради вече потъмняваше. Няма време за четене. Първо работата, а след това дневникът. Ако пак закъснея, със сигурност ще ме уволнят. Тогава вече наистина ще бъда в беда.

27.

- Коко дec.

Мама почука на разделителното стъкло и таксито спря до обрамчен с червени крушки плакат, изписан с японски йероглифи. Той коренно се различаваше от умерените реклами по улиците на близкия „Шинджуцу“ и беше нещо като предвестник на квартала „Кабукичо“, известен като една от токийските зони с червени фенери.

„Кабукичо“ току-що се беше пробудил, но по улиците му скоро щяха да се появят татуирани якудза, яки нигерийци и красиви японски момичета, чиято задача беше да примамват мъжете в стриптийз клубове и други скъпи заведения за сексуални забавления.

В „Кабукичо“ се предлагаха най-живописните форми на проституция - от „метрото“, в което клиентите могат да насилват дамите пасажери, до лекарските кабинети, училищните стаи и безброй други сценични постановки за сексуални игри. И, разбира се, стандартният за цялата страна „сапунен секс“ в типичните японски бани, плюс различните „розови салони“ за орално или ръчно облекчаване. Тази дейност кипеше буквално на метри от най-строгите и консервативни хотели на града, в които редовно отсядаха чуждестранни президенти и държавници.

Джордж я чакаше пред един супермаркет, предпочитайки да се държи близо до някоя позната западна фирма сред океана от улици, на които се предлагаха най-различни видове секс. Притискаше бележника към гърдите си и се оглеждаше. Мама слезе от таксито и го изчака да се приближи.

- Мама сан.

- Джордж сан - отвърна на пресекулки Мама, подпирайки се с ръка на колата.

- Искате ли да седнете?

- Не, добре съм. - В очите й проблесна изненада от загрижеността му, тялото й се отлепи от таксито. - Каква промяна след „Парк Хаят“, Джордж сан - подхвърли тя, почука по покрива на колата и таксито потегли. - Всъщност „Парк Хаят“ никак не е далеч. Не повече от пет минути пеша. - Говореше задъхано, сякаш току-що беше изкачила стръмни стълби.

- Бизнесът и удоволствието вървят ръка за ръка - каза с измъчена усмивка Джордж, после бързо добави: - Сигурна ли сте, че сте добре, Мама?

- Вълнуващо е, нали? - пренебрегна въпроса тя. - Сексът е навсякъде. Вълнуващо е да го купуваш, вълнуващо е да го продаваш.

- Аз не ги разбирам тези неща.

- Но моля ви, Джордж сан. Нали сте мъж? - Погледът й се насочи към множеството плакати на японски. Върху тях имаше снимки на всякакви момичета - красиви, секси, почти голи, всички осветени така, че да изглеждат максимално натрапващи се. - Не вярвам, че тази обстановка ви е непозната. Независимо че твърдят обратното, чужденците идват тук по една-единствена причина-за японските жени. Но тази вечер ние с вас няма да се занимаваме с жени, защото мисля да ви покажа нещо, което наистина ще ви отвори очите.

- Къде отиваме?

- В един специален клуб. Позволете да се облегна на ръката ви.

- Клуб с компаньонки?

- Не. Отиваме на място, където компанията се предлага от мъже. Единствено те предлагат и получават удоволствие. Няма как да не сте чували за тях, след като живеете в Токио вече няколко години.

- Никога не съм...

- Не се безпокойте - усмихна се на тревогата му Мама. -Не става въпрос за секс. Просто ще ни обслужват и развличат, както го правят дамите от клубовете с компаньонки.

Ръката й се плъзна под лакътя му, тялото й се облегна на неговото. Поеха по тясна уличка, изпълнена с барове, ресторанти и секс клубове. Мама четеше рекламите им с усмивка.

- Разбира се, някогашния ми клуб отдавна го няма -подхвърли тя и махна към някакъв плакат на сунаку. - Преди известно време Томи почина от сърдечен удар. Това често се случва на хората, които работят с якудза. Вземат твърде много заеми и стресът ги убива. Но тук има много други барове, в които работят стотици избягали момичета. А напоследък и студентки. Ето, пристигнахме...

Спря пред малък, но добре осветен билборд, който стигаше до гърдите й. Върху него беше изписано „Клуб „Денди Мен“. Под името имаше снимки на млади японци с костюми и дълги коси, които явно бяха направили всичко възможно да приличат на Клинт Истууд.

- Това е мястото - обяви тя. - Не гледайте толкова уплашено, Джордж сан. Тук ние с вас ще прекараме една страхотна нощ.

- Ирашаймасе! - посрещна ги хор от младежки гласове.

Мама се насочи към вътрешността на клуба, теглейки Джордж след себе си. „Денди Мен“ беше изключително елегантно място с мраморни стъпала, стъклен под и ярки стени от бели тухли. Навсякъде бяха разхвърлени сепарета с удобни канапета, а масите бяха изработени от черен мрамор, върху който проблясваха синкавите светкавици на скрити прожектори. На бара бяха разпръснати чинийки с ядки и бисквити от водорасли, а край стените имаше дълги остъклени витрини, претъпкани с „Дом Периньон“.

- Мама сан - поклони се млад келнер с дълга, боядисана в оранжево коса. Беше облечен с черен смокинг и лъскава синя вратовръзка, а най-горното копче на ризата му беше разкопчано. Забелязвайки европееца с нея, младежът се поклони още веднъж и добави на английски: - Моля, последвайте ме.

- Мама! - прошепна Джордж, докато ги настанява в едно свободно сепаре. - Ходил съм в някои подобни заведения и от опит знам, че цените им са безбожни!

Мама се разсмя и се отпусна на удобното канапе.

- Няма за какво да се тревожите, Джордж сан - отвърна тя. - Наистина няма.

Келнерът коленичи до нея и й поднесе димяща кърпа.

- Огледайте се, Джордж сан. Не е ли забавно?

В съседното сепаре двама младежи с костюми забавляваха японско момиче. Единият притискаше дланта на кискащата се дама до бузата си, а другият й шепнеше нещо, заковал очи в нейните.

- Вижте там - махна към друга маса Мама. Двама компаньони викаха „Ики, ики“, а гостенките им пресушаваха тумбести чаши с кървавочервени коктейли. - Съвсем като в моя клуб. Тези младежи знаят всички трикове - как да предизвикат жаждата на клиентките си, как да ги накарат да пият повече, как да се почувстват обичани и специални. И това ме кара да се смея. Когато бях млада, такива клубове изобщо не съществуваха. Но днес стотици студентки трупат заеми, за да изпитат тази наслада.

- Права сте - кимна Джордж, изкашля се и добави: -Но аз искам да съм наясно на колко ще възлезе сметката ни тази вечер. Поне приблизително, за да се подготвя психически.

- Тази вечер няма да се притеснявате за сметката - облегна се назад Мама. - Аз съм ви поканила, аз ще имам грижата за нея. Но иначе сте прав - цените тук са наистина безбожни. Може би около хиляда долара за гостенка.

Очите на Джордж се разшириха.

- Разбира се, аз не съм обикновена гостенка и моята сметка ще бъде доста по-голяма - добави Мама и избърса лицето си с горещата кърпа.

- Какви жени идват тук?

- Главно компаньонки и секс труженички. Жени, които печелят много, но и харчат много. Нещо като кръговрат на живота, що се отнася до мизу шобай. Ние печелим от водния занаят, а след това наливаме парите си обратно в него.

Келнерът пое кърпата от ръцете на Мама и й подаде черно ламинирано меню, в което вместо списък на предлаганите напитки имаше снимки на млади мъже. Под всяка от тях беше написано име, възраст и любими занимания.

- Нобутора е много забавен - подхвърли Мама. - Но в момента имаме работа и затова не се нуждаем от забавления. - Тя върна менюто на келнера и добави: - Без компаньони, само „Дом Периньон“.

Джордж изчака келнера да се отдалечи и подхвърли:

- Щяхте ми да разкажете за работата си в... как им беше името... сапунените бани.

- А, да, Сапуненото царство. Но аз мислех, че се интересувате единствено от политици и влиятелни мъже, Джордж сан. - Умореното лице на Мама светна в усмивка, на бузите й се появиха трапчинки.

- Ами аз... - изчерви се Джордж. - Всъщност посещават ли се те от подобни хора?

- Рядко - отвърна Мама и извади от чантичката си пакет черни цигари със златен филтър. Само след секунда до нея коленичи млад мъж със запалка в ръце. Тя му позволи да я обслужи и замислено издуха облаче дим. - Само понякога. Разбира се, в тях се появяват високопоставени якудза или собственици на универсални магазини. Хора от това ниво. Много по-рядко могат да се видят директори и президенти на големи компании, защото те по принцип предпочитат да наемат момичета, които ги посещават в хотелските им стаи. Но вие искате да разберете какво се случва в този род заведения, нали така? А не само истории за различни клиенти.

- Предполагам, че това ще бъде интересно на читателите.

- А на вас?

- И на мен, разбира се - призна Джордж и свали големите си ръце от масата, за да направи място на черната кофичка с лед, която кацна пред него.

В нея лежеше отрупана с натрошен лед бутилка „Дом Периньон“, в който проблясваха златисти прашинки. Първо пред Мама, а след това и пред Джордж се появиха подложки с логото на „Денди Мен“. Върху тях поставиха кристални чаши за шампанско и едва след това отвориха бутилката. В момента, в който тапата изгърмя, около масата се струпаха компаньони от цялото заведение и започнаха да ръкопляскат.

- Това се нарича „приветстване на шампанското“ - прошепна Мама, след като младежите се разпръснаха. - Добра идея, която мисля да въведа и в моя клуб. Клиентите получават аплодисменти и специално внимание в момента, в който поръчат бутилка шампанско. Това ги насърчава да искат още.

Пенливата течност се разля в чашите. Мама вдигна своята пред лицето на Джордж и отпи една глътка.

- И така, нека поговорим за онези бани. В тях направих първите си стъпки към професионалния секс.

28.

Частити

От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: животът и разни други неща

Дафс,

Това е много мило от твоя страна. Тами е щастлива, но веднага трябва да те предупредя, че походката й куца и никак не я бива, когато трябва да я снимат. Лично аз не мога да я разбера. Тя изглежда страхотно. Толкова е красива, че има всички шансове да се превърне в блестящ модел, но за съжаление се интересува само от ученето. Когато бях на нейната възраст, около мен беше имаше истинско стълпотворение от момчета, но тя не се интересува от тях.

Вчера в „Понг" се появиха цял самолет румънски момичета, които веднага плъзнаха по улиците да си търсят работа. Кандидат-компаньонки, които всъщност не могат да бъдат нищо повече от обикновени проститутки. Засега не се налага да се занимаваме тях, но те непрекъснато прииждат и имиграционните власти скоро ще се усетят. Можем да очакваме нови полицейски хайки.

През януари ще си направя корекции на гърдите, вече съм си запазила час. Крайно време беше, ПОВЯРВАЙ ми! Обмислям възможността да потанцувам няколко месеца просто за да изкарам малко допълнителни пари. Но за тази цел циците ми трябва да изглеждат добре, нали?

Знам, знам. Танцуването тук е гадна работа, особено с това непрекъснато опипване. Но аз съм печена и ще се справя. Танцьорките печелят по 40 000 йени на нощ, а понякога и повече. Освен това е СИГУРНА работа, знаеш ли? Не е като в „Синатра" - една седмица си добре, но следващата потъваш. Снощи се видях в „Холивуд" с Джоно, мениджъра на „Флеймс". Печен тип. Каза, че ще ме вземе на изпитателен срок, а след това ми даде няколко линийки, въпреки че е чист. Много по-добър от Мама, ако разбираш какво имам предвид.

Танцуването в „Ропонги" има и друго предимство - момичетата съвсем не са чак толкова специални. Няма да съм най-старата в някое такова място, но със сигурност ще бъда най-красивата. Във „Флеймс" например е пълно с трийсет и няколко годишни жени-повечето от тях бивши компаньонки. Половината се друсат или приличат на току-що излезли от клиниката. За нула време мога да се превърна в една от най-популярните танцьорки.

Снощи всичко вървеше добре, но някъде към три сутринта нещата станаха малко странни. Появи се Даниела с един НАИСТИНА много пиян клиент, който не пускаше фалшивите й цици и дори не поръча шампанско. Някой каза, че се била омъжила за него. Представяш ли си?! Преди време беше най-добрата компаньонка в „Джейнс", но в момента тотално е сдала багажа. ТЪЪЪЖНО!

Ейнджъл също е аут с нейното стрийпшоу в клуба. (Нали знаеш какво означава това - че кариерата й като компаньонка приключва.) На всичкото отгоре постоянно е друсана. Беше с Джоно, когато изведнъж започна да дупчи ръката си с някаква фиба. Настъпи тотална бъркотия - ревеше като луда, цялата беше в кръв.

Попитах я какво прави, а тя отвърна, че иска да изкара отровата, която били сипали в питието й. Безумна работа! На масата имаше цял куп празни пликчета, изложени на показ. Тъпо, защото в момента ченгетата са навсякъде. Казах й, че не мога да остана при нея, но тя трябва да се държи за Джоно, защото не бива да бъде сама.

Някои момичета прекалиха с престоя си в „Ропонги". Тук трябва да го правиш на почивки, иначе няма спасение. Дрога, дрога и пак дрога!

Знам какво си мислиш. Мога да говоря колкото си искам, но никога не вземам кокаин повече от три нощи поред, а кристали опитвам само веднъж седмично, дори по-рядко.

Проблемът ми е, че трябва да намаля пиенето, но как да го направя, когато шампанското е като кислород за мен?

О, боже, щях да забравя! Вече съм блондинка, представяш ли си? Днес отскочих до „Синген" и си боядисах косата. В момента съм платиненоруса! С тези вежди изглеждам малко шантаво, но трябваше да направя нещо, за да си върна благоразположението на Мама. Но стига толкова. Трябва да се залавям с гримирането.

Обичам те, бейби. Пак ще ти пиша,

Частити

29.

Мама

Мама се изтегна на удобното черно канапе и отпи глътка шампанско. В момента, в който чашата й докосваше масата, някой от келнерите бързаше да я допълни, а после изчезваше в полумрака.

- Според мен първо трябва да ви разкажа за майка си и баща си, а след това да говорим за секс.

Джордж прелисти бележника си.

- Действително не сме говорили в подробности за родителите ви, но...

- Да започнем с майка ми - безцеремонно го прекъсна Мама. - Съвсем обикновена японка, преживяла какво ли не - като повечето японски жени на нейната възраст. На нашия език има една думичка - гаман, която означава „да издържиш“. Мисля, че жените от поколението на майка ми най-добре знаят какво означава тя.

Като дете усетила какво значи война, видяла американците. Времената били трудни. И преди хората в провинцията били много бедни и често гладували. Но по време на войната и след нея голяма част от японците нямали нито пари, нито храна. Тогава майка ми живеела в Киото. Била майко, тоест изучавала изкуството на гейшите. Но в следвоенна Япония на тези момичета им било много трудно. Нямали никакви пари. Майка ми била принудена да търгува с тялото си, за да може да се грижи за по-малката си сестра, моята леля.

Нейните майка и баща също били бедни. Дядо ми бил помощник на гейко - така в Киото наричали гейшите. Основното му задължение било да им помага при обличането на кимоната. Баба ми умряла млада, едва на трийсет. Никога не съм я виждала. Имала съм и вуйчо, когото също не съм виждала. По време на войната бил пилот-камикадзе. Някъде пазя една негова снимка и това е всичко.

Американците наричат жените като майка ми „гейши“ -Типично за тях, с невъзможното им произношение. Но когато започнала да продава тялото си за пари, майка ми изобщо не била гейша. Спомням си как непрекъснато повтаряше, че е гейша и животът й би трябвало да бъде съвсем различен. Страдаше, че не е успяла да завърши подготовката си. Аз така и не разбирах защо. По онова време много момичета били принуждавани да стават гейши без право на избор. Но това е трудна професия. В крайна сметка тя станала пан-пан - момиче за удоволствия, или проститутка. Да се надяваш, че след такъв занаят можеш да станеш гейша... Не знам. Двете понятия са съвсем различни.

Тя ми е разказвала на дълго и на широко за американците - какво мислят за японците и лошото им отношение към нас. Но това съвсем не й попречило да се влюби в американец - моя баща, едър мъжага с руса коса. Може би ще кажете, че именно този факт ми е помогнал да успея във водния занаят. По онова време европейският външен вид беше много на мода. Предполагам, че и днес е така. Светла кожа, кръгли очи, широки носове. Екзотика. Не мислите ли, че аз съм един добър баланс между двете раси?

Джордж усилено си записваше, без да обръща внимание на чашата с шумолящо шампанско пред себе си.

- Той ли ви научи на английски?

- Мислите ли, че без него бих го овладяла толкова добре? - отвърна с въпрос Мама. - Жените като мен рядко получават шанс да изучават чужди езици. Не мога да кажа, че баща ми е бил достатъчно дълго край мен, за да ме учи на английски, но контактите помежду ни все пак бяха достатъчно продължителни. Двамата с мама бяха заедно много дълго време - може би около дванайсет години. После на нея й писна от лъжите и изневерите му и тя се върна обратно в Киото.

- Къде са се оженили?

- Изобщо не са се женили. Мама би се съгласила, но той никога не й предложи. Трябва да добавя, че не беше и необходимо, защото те живееха като съпрузи. Тя правеше всичко за него, роди му дъщеря, носеше пари в семейството... Беше като омагьосана от него. Тук трябва да ви напомня, че японките по принцип са работливи и верни.

Ако бяха женени, може би щяха да бъдат заедно и до днес. Не знам. Той не беше добър човек. Целта му беше да вземе каквото може от една страна, която беше на колене. Купуваше клубове, ресторанти и още какво ли не. Натрупа много пари, но през цялото това време майка ми продължаваше да работи. - Мама облегна лакти на масата и подхвърли: - Ще повикате ли келнера?

- Разбира се - кимна Джордж и понечи да се обърне, но пред масата изневиделица се появи човек от обслужващия персонал, който размени с Мама няколко думи на японски.

Миг по-късно на масата кацна дълга сламка в златна чинийка. Мама я пусна в чашата си и се наведе да отпие.

- Така е по-лесно - поясни тя, преглътна и продължи разказа си: - Може би не всички чужденци са лоши. Може би лоши са само мъжете. Доскоро не мислех така, но... Вече не знам. Майка ми отдаде живота си на този човек, но в един момент той си намери по-младо гадже и просто ни заряза.

Мама затвори очи. Лакътят й се плъзна по масата и Джордж се наведе да отмести чашата й. Бележникът му падна на пода и това предизвика осъдителни погледи от страна на клиенти и персонал.

- Мисля, че е време да си починете, Мама.

- Не, добре съм. Да продължаваме.

Джордж погледна в краката си. Бележникът лежеше на пода с разтворени страници. Много от тях все още бяха празни. Погледна Мама. Лицето й беше посивяло, с провиснала кожа. Клепачите й примигваха с видимо усилие.

- За тази вечер достатъчно, Мама - обяви той.

- Не, Джордж сан - възрази с изненадващо ясен глас възрастната жена. - Нали трябваше да говорим за баните...

- Не. Ще ви изпратя до вкъщи.

- Трябва да съм на работа в клуба - поклати глава тя.

Джордж се огледа за келнер, после вдигна ръка и преплете пръсти - както го беше направила Мама в хотел „Парк Хаят“.

- Това не е добра идея - отсече той. - Най-добре е да ви закарам у дома.

30.

Стеф

Когато Стеф се появи пред кафе „Алмонд“, отпред се бяха струпали десетина европейски момичета, които оглеждаха подканящо минувачите. Самата тя бе изрисувала веждите си толкова ярко, че приличаха на татуировки. Бузите й бяха покрити с руж, на устните й имаше дебел слой червило. С всичко това, плюс яркосинята рокля на Мама, определено приличаше на 40-годишна мръсница. Липсваха й само тежкият аромат на „Шанел №5“ и марковата ръчна чанта, пълна със салфетки и ментови бонбони.

Дневникът на Анабел бе останал в квартирата, скрит на дъното на раницата й. Чаената церемония с госпожа Кимоно беше отнела почти целия следобед и това я бе принудило отново да бърза, за да се подготви за вечерта.

Стеф застана на ъгъла и зачака. Европейките наоколо постепенно намаляваха, приемайки поканите на възрастни мъже с костюми, които ги качваха в таксита или луксозни беемвета, управлявани от шофьори.

Стана седем.

На отсрещния тротоар американец с бръсната глава се разкрещя на някаква масажистка и хората се обърнаха да гледат. Момичето стоеше с наведена глава, увило около себе си полите на дълго палто, наподобяващо спален чувал. В крайна сметка американецът си тръгна и то отново вдигна глава.

- Масаж - подвикна с неуверен глас то на някакъв минувач, който не му обърна внимание.

На улицата се появи тъмносиньо беемве. До шофьора седеше японец с изправен гръб, който бавно огледа Стеф, но когато срещна погледа й, каза нещо на шофьора и колата увеличи скоростта си.

Тя продължи да чака. Два часа по-късно усети как потта навлажнява подмишниците на тясната рокля. Остана с неприятното чувство, че мъжът в колата беше Кен. Не всички обичат белезите. В случай че и Кен се окажеше сред тях, положението й ставаше доста тежко.

Някакво кльощаво момиче се облегна до нея, само на крачка от витрината на кафе „Алмонд“. Изглеждаше най-много на осемнайсет, но дърпаше от цигарата си като заклета пушачка.

- Това ли е единственото кафе „Алмонд“ в „Ропонги“? -попита я Стеф.

- Защо, чакаш ли някого?

- Ами нещо такова.

- В такъв случай отговорът ми е да - кимна момичето. Ангелското й лице беше обградено от дълга мека пясъчно-руса коса, но гласът й беше дрезгав като на жена, която редовно злоупотребява с хероин. - По-надолу има още едно, но никой не си определя среща пред него. Хей, Амир! -размаха ръце тя към някакъв мъж със сбръчкано лице, торбести дънки и тениска на „Армани“, който приличаше на арабин.

Мъжът се приближи и я разцелува по двете бузи. Стеф леко извърна глава, за да го разгледа по-добре. Лицето му й беше познато. Изведнъж се сети къде го беше виждала - беше доставчикът на дрога, когото срещна първата вечер пред „Каламити Джейнс“. Същият, когото Фредерико нарече гангстер.

Момичето разтърка палец и показалец. Амир кимна и пусна нещо в чантичката й. Беше нисък и набит, с гъста черна коса. Изглеждаше млад за човек, който живее и работи в „Ропонги“.

- По-късно ли ще платиш? - попита той.

- Утре - отвърна момичето.

- Нямаш проблем. Нали ти казах, че ако си го закъсала...

- Благодаря за офертата, скъпи - усмихна се момичето. -Не съм чак толкова закъсала. Все още. Ще се видим по-късно.

- Разбира се - кимна Амир и се извърна към Стеф. - Ти какво чакаш тук, бейби?

- Дохан. Ама май ми вързаха тенекия.

- Изненадан съм - огледа я от долу до горе мургавият мъж. - Нова ли си?

- Не съвсем. Дойдох при една приятелка...

Стеф млъкна и примигна няколко пъти, за да прикрие сълзите си. Чувстваше се адски унизена, изправена като във витрина.

- Тъжна ли си, скъпа? - наклони глава мъжът.

- Не, но... Този дохан беше важен за мен.

- Искаш ли да използваш телефона ми? - попита той, извади го от джоба си и щракна капачето. - Ето, обади се на твоя човек.

- Вече е късно да го търся. Имам само служебния му номер.

- Ясно. Трябва ли ти някой, който да те заведе до клуба ти?

- Не, трябва ми дохан.

- Какво ще кажеш за мен?

- Ти? - примигна Стеф. - Като дохан?

- Разбира се. В колко трябва да бъдеш там?

- Виж какво, този клуб е много скъп. В него работят компаньонки.

- Няма проблем. В колко трябва да бъдеш там?

- Ами сега.

- Тогава да вървим.

- Наистина ли?

Стеф адски се нуждаеше от някой, който да й каже дали е разумно да тръгне с този човек. Но май нямаше друг избор. Какво от това, че е гангстер? Доханът си е дохан.

Завариха Хиро на рецепцията, зает да лъска бронзовия звънец. В момента, в който зърна Амир, в очите му проблесна тревога.

- Стеф чан... - промърмори той и избърса чело с опакото на дланта си. - Това е... Май водиш дохан? - очите му се плъзнаха по торбестите дънки на Амир, а след това се спряха на татуировките по ръцете му и мръсните бели маратонки.

- Къде е Мама? - попита Стеф.

- Мама не се чувства добре и няма да идва тази вечер. -О!

Клубът беше пуст. Оркестърът с йониките свиреше „Великият измамник“ на празните сепарета.

- Иди на служебната маса, Стеф чан - промърмори Хиро и още по-усърдно затърка звънеца. - Господин... Твоят приятел е нов клиент. Ще трябва да поговорим и да попълним няколко формуляра.

- Няма проблем - кимна Амир и опря лакти на плота. После намигна на Стеф и измъкна стара химикалка от горното си джобче.

Стеф тръгна към масата, а момичетата в бара протегнаха вратове да огледат по-добре мъжа на рецепцията.

- Хванала си дохан още на втората вечер? - подхвърли Дженифър. - Това си е истински рекорд!

Стеф се усмихна и сложи кожената си чанта под масата.

- Доколкото виждам, е облечен в много хубав костюм -иронично проточи Частити, която беше боядисала косата си в яркожълто. На този фон веждите й бяха сиво-черни, а самата коса изглеждаше абсурдно. - Ще видиш зор, докато го накараш да плати сметката.

- А къде е твоят дохан тази вечер, защото нещо не го виждам - озъби й се Стеф.

Частити скръсти ръце пред гърдите си.

- Справяш се много добре - успокоително подхвърли Дженифър. - Не си спомням някоя от нас да е хванала дохан още на първата си седмица.

- Анабел - обади се Частити.

- Добре, вероятно си права - кимна Дженифър. - Но Анабел беше легенда. Искам да кажа, че не можем да я сравняваме с...

- Много моля някой да ми каже къде живее в момента Анабел - намеси се Стеф. - Или къде работи. В училище бяхме близки приятелки. Странно е да слушам как всички говорят за нея, но никой не знае къде е.

- Още ли се безпокоиш за нея? - попита Дженифър.

- Не толкова, колкото преди, защото успях да се свържа с един от клиентите й. Той каза, че я е видял миналата седмица.

- Това е добра новина. Не че тук е много опасно, но все пак...

- Нямам нетърпение да я видя. Беше много свястна, не мога да си представя, че е станала компаньонка. А вие казвате, че е била много добра...

- О, да - кимна Дженифър. - Лично аз не съм я виждала, защото постъпих, след като си беше тръгнала. Но чувах, че действително била много добра. Имала най-добрите клиенти.

- Мислиш ли, че все още работи някъде в „Ропонги“?

- Може би - колебливо отвърна Дженифър. - Питай Люк, бармана. Той непрекъснато броди из „Ропонги“. Няма начин да не знае, ако Анабел все още е тук.

- Люк ли? Мисля, че вече се запознах с него.

- Австралиецът - добави Дженифър и махна към двамата мъже със смокинги зад бара, които наливаха уиски в чашите пред себе си.

Стеф погледна над рамото й към рецепцията. Хиро и Амир оживено разговаряха, а между тях лежеше купчина формуляри. В един момент Амир започна да спуска ръкавите си, очевидно за да скрие татуировките.

- Благодаря - усмихна се Стеф.

- Гледай да не те види Хиро - обади се след нея Дженифър.

31.

- Люк? - подвикна Стеф към гърбовете на двамата мъже със смокинги, които ритмично се навеждаха и изправяха зад бара.

Единият се обърна. Яката и ръкавелите на бялата риза бяха доста посивели, доказвайки, че костюмът се носи само по задължение.

- А, здрасти пак - рече той. - Момичето, което мисли за другите. С какво мога да ти помогна?

- Здрасти - усмихна се Стеф. - Снощи забравих да те попитам нещо. Познаваш ли момиче на име Анабел? Преди време е работила тук.

- Англичанката Анабел?

- Да. С нея бяхме съученички.

- Чувал съм за нея - кимна Люк. - Всички казват, че била голяма сладурана. Винаги на върха в списъка с бону-сите. Мама била влюбена в нея, но тя взела, че напуснала. Просто ей така. Според мен е направила нещо лошо - може би е измъквала клиенти на клуба. Един веднъж попита за нея и Мама страшно се ядоса. - Тънките му пръсти сръчно завинтиха капачката на бутилка с минерална вода. - Как се държат с теб другите момичета?

- Добре - отвърна Стеф. - Случайно да знаеш какво се е случило с нея, къде е отишла?

- Не съм човекът, който може да отговори на този въпрос - сви рамене Люк. - Никога не съм я виждал.

- Дженифър каза, че може би си чувал нещо за нея извън клуба.

- Не съм - отвърна Люк и свали фунията от някаква бутилка уиски. - Никой не ми е споменавал за момиче на име Анабел. А какво ти е мнението за Мама? - вдигна вежди той. - Истински дракон, а? Чакай... Хиро идва насам. Този ли е твоят дохан?

Стеф се обърна. Хиро водеше Амир към една от масите. -Да.

- Него съм го виждал да се върти из „Ропонги“. Кофти човек. Гледай да си плати сметката. А сега се връщай, за да си нямаш неприятности. - Люк й се усмихна за довиждане и клекна зад бара.

- Много ти благодаря, че правиш това за мен - каза Стеф и седна срещу Амир.

Хиро ги беше настанил на една от най-лошите маси в далечния ъгъл на заведението. Около нея дори нямаше канапета, а само обикновени столове с възглавнички.

- Няма проблем - отвърна Амир, поръча бутилка вино и се приведе напред с разкрачени крака. - А сега ми разкажи за себе си.

- Не е ли по-добре ти да ми разкажеш нещо за себе си?

- Сигурен съм, че ти си много по-интересна - усмихна се Амир, разкривайки два реда безупречно бели зъби върху загорялото си лице. В усмивката му имаше нещо демонично, особено на слабата светлина. Мускулчетата над веждите му изпъкваха, а добре очертаните скули хвърляха тъмни сенки.

- Не съм, повярвай ми - отвърна тя.

Хиро се появи с бутилка червено вино и две чаши. Стеф взе бутилката и напълни едната, внимавайки да не се разплиска. Спомнила си за чаената церемония, тя вдигна салфетката и старателно избърса бутилката, след което придърпа една подложка и постави чашата върху нея. Амир я гледаше с одобрение, лицето му започна да се отпуска.

- Кажи ми защо си дошла в Токио - подхвърли той. -Подобни истории винаги са интересни.

- Като всички останали - да започна нов живот.

- Някаква по-конкретна причина?

- У дома допуснах няколко грешки и искам да започна на чисто. Но нека да говорим за теб, може ли? - Стеф усещаше присъствието на Хиро в здрача наоколо. Не обслужваш клиентите, а само се напиваш и вдигаш шум, беше й казал той. - Какво те доведе в Токио? Ясно е, че не си роден тук.

- Аз съм от Иран - отвърна Амир. - Дойдох, за да спечеля пари. У дома имам син и желанието ми е да го осигуря за цял живот. Надявах се, че тук ще е по-добре, но...

- Не е, така ли? - довърши Стеф.

- По-добре е, но само понякога. Но това няма значение, защото не мога да се върна, дори и да искам. - Изправи се на крака и добави: - Отивам до тоалетната.

Когато се върна, на едната от ноздрите му имаше следи от бял прашец.

- С какво се занимаваш? - попита Стеф.

- Какво правят иранците в Токио? - отвърна с въпрос Амир, облегна се назад и сложи ръце на тила си. - Печеля от продажбата на бял прах. - Подсмръкна и отметна глава. -Ако ти трябва нещо, мога да ти помогна.

- Благодаря за предложението - отвърна Стеф. - Но в момента нямам пари дори за наема.

- Намери си добър клиент и той ще плати - рече Амир. -Аз продавам на повечето от момичетата, които работят тук. Имам предвид „Грийнграс“, „Джейнс“ и стриптийз баровете. В повечето случаи плащат клиентите им.

- Често ли обикаляш из „Ропонги“?

- Всяка вечер.

- Случайно да си срещал момиче на име Анабел?

- Анабел? Разбира се. Доскоро работеше тук. - Амир вдигна ръка и стисна ноздрите си с два пръста.

- Наистина ли? - приведе се напред Стеф. - А случайно да знаеш къде е в момента?

- Не съм я виждал от доста време. При последната ни среща беше в компанията на лоши хора. Якудза, местните гангстери.

- Лоши хора? - изтръпна Стеф. - Но тя все още е в „Ропонги“, нали?

- Предполагам, ако говорим за едно и също момиче. Беше много навътре в пиенето и дрогата.

Стеф си спомни за сладкото и скромно девойче, което рисуваше сърца по тетрадките си и изпращаше ръчно направени картички за рождените дни на приятелките си.

- Мисля, че става въпрос за друго момиче - тръсна глава тя. - Анабел не беше такава.

- Провери в „Джейнс“. За последен път я видях в „Холивуд“, но може би вече работи за „Джейнс“.

- Наистина ли? Там работи друга моя приятелка, казва се Джулия. Би трябвало да ми каже за Анабел, ако е била там.

Да, ама Джулия явно не изгаря от желание да говори за клуба си. Може би се страхува от конкуренция и е отблъснала и Анабел.

- Австралийката Джулия?

- Не, тя е англичанка.

- Мислех си, че е австралийка. Сигурна ли си, че нямаш нужда от помощ? Успя ли вече да опиташ кристали? Аз предлагам качествена стока, питай когото пожелаеш.

- Благодаря, добре съм.

- Мога да ти отпусна и кредит. Правя го с много момичета. А можеш да плащаш и по другия начин. Куп мъже са готови да дават добри пари за компанията на красиви мацета. Хубави, чисти... Ако искаш, мога да те свържа.

- Не, благодаря.

- Както желаеш - сви рамене Амир и погледна ролекса си. - В такъв случай е по-добре да тръгвам. - Чашата пред него все още беше наполовина пълна. - Пак ще се видим. Стеф беше, нали?

- Да, ще се видим.

32.

Нощта се оказа дълга и трудна. В полунощ в клуба нахлуха няколко групи празнуващи мъже и Стеф удари няколко питиета с тях. Най-накрая, към един часа, се появи и господин Ямамото. Хиро изпрати Стеф да седне при него, въпреки че останалите момичета се нацупиха. На лицето й неволно изгря победоносна усмивка.

Този път действаше както трябва. Наливаше напитките бавно и внимателно, като контролираше всяко свое движение - точно както я бяха научили на чаената церемония. Пренебрегвайки студените погледи на колежките си, тя оставяше чашата точно в средата на подложката, а бутилката с уиски винаги беше с лице към клиента.

Ямамото сан изглеждаше доволен от старанието и прецизността, с които го обслужваше Стеф. В един момент дори обеща, че следващия път отново ще поиска тя да бъде на масата. Но за телефона на Анабел не отстъпи въпреки молбите на Стеф. Единственото, което отговаряше, беше „следващия път“ или „може би“.

След работа Частити и Кристияна демонстрираха още по-недвусмислено отношението си към нея. Тя дори няма собствени дрехи... Няма начин да стане добра компаньонка тук... Защо Мама изобщо я е наела? Кой харесва момичета с толкова много белези?

Стеф се преоблече и понечи да си вземе чантата от гардеробчето, но момичетата се струпаха пред нея с очевидната цел да й попречат. Тя не се поколеба да ги разблъска, но остана с много неприятно чувство от тяхната неприязън.

Не я зарадва дори фактът, че името й се появи на челно място в списъка с бонусите, а увереността й, че ще получи редовно място веднага след завръщането на Мама, нарасна значително.

Освободи се от работа в три сутринта и пое нагоре по тесните улички на „Ропонги“. Крачеше бавно и леко се олюляваше - като всяка жена, която порядъчно си е пийнала и цяла нощ е била на високи токчета. Мина покрай един суши ресторант, чиито витрини бяха украсени с ярки реклами. Мерна й се познато лице.

Джулия. Поколеба се за миг, опасявайки се от поредното ледено посрещане, после почука по стъклото. Джулия се обърна. В ръката си държеше пръчици за хранене и седеше с неестествено изправен гръб до някакъв дебел, надхвърлил четирийсет западняк без вежди. Изглеждаше крехка и дори кльощава.

Въпреки че не получи покана, Стеф решително блъсна стъклената врата. В хладилната витрина пред нея се виждаха няколко големи парчета прясна риба, леко изсъхнали по краищата. На съседния тезгях стоеше як японец с голям сатър в ръце, който методично режеше рибата пред себе си на големи сашими. Джулия и кавалерът й седяха на бара. Оказа се, че са единствените клиенти в ресторанта.

- В момента съм заета, Стеф - обяви приятелката й, без да отделя очи от чинийката пред себе си. Ръката на мъжа лежеше върху бедрото й.

- Няма да ти отнема и минута - отвърна Стеф. - Искам само да те попитам дали Анабел работи в твоя клуб.

Очите на Джулия бяха уморени и зачервени.

- Не знам - поклати глава тя. - „Джейнс“ е голямо заведение. Можеш месеци да работиш там, без да познаваш всичките компаньонки, които са повече от петдесет. Не че ти е работа да се интересуваш кой е там. Ако си намислила да се набуташ, просто забрави. Вече ти казах, че не си... -Стрелна с поглед кавалера си и добави: - Виж какво. Забрави, че можеш да си намериш работа в „Джейнс“, ясно?

- Изобщо не искам да си търся работа там - поклати глава Стеф. - И знаеш ли какво? Искам само да се срещна с една стара приятелка. Това е всичко.

Японецът със сатъра престана да реже рибата.

- Аз нямам намерение да разговарям с момичетата, които работят в „Джейнс“ - отсече Джулия. - Това и бездруго ни е забранено. Но както и да е... Извинявай, но в момента вечеряме.

След тези думи тя обърна гръб и заби пръчиците си в малка чинийка с ориз.

- Добре - скръсти ръце Стеф. - В такъв случай ще отскоча до „Холивуд“ да проверя дали Анабел не е там, а след това просто ще застана пред твоя клуб.

- Това показва колко си ориентирана - засмя се Джулия. - Не всички момичета трябва да ходят в „Холивуд“ всяка нощ. Можеш да висиш там с месеци и пак няма да видиш дори половината от тези, които работят в „Джейнс“. Освен това не всички приключваме работа по едно и също време. Всяко момиче си има своите контакти.

- Нима нямаш желание да се съберем трите? - подхвърли Стеф в отчаян опит да пробуди чувства в душата на някогашната си приятелка. - Толкова години не сме се виждали!

- Сбогом.

- Знаеш ли какво си мисля? В теб има нещо сбъркано!

- Виж какво, Стеф - сложи ръка на рамото й Джулия и за миг се превърна в някогашното момиче, което познаваше. Но само за миг. - Тук аз съм различна. Когато се прибера у дома, отново ще стана момичето, което бях. Но засега всяка от нас трябва да върви по пътя си.

- Много ти благодаря! - озъби се Стеф, забравила обичайните си меки обноски след петнайсетината водки с тоник, които беше погълнала. После се обърна и с препъване напусна ресторанта.

С мъка отвори заяждащата врата на апартамента. Беше достатъчно пияна и уморена, за да се хвърли в леглото направо с дрехите. Наведе се и измъкна дневника от раницата си. Наталия я нямаше и затова тя щракна лампата и хвърли тетрадката на леглото.

Ще те намеря, Анабел. А след това двете заедно ще се опитаме да разберем защо Джулия се държи по този начин.

Прелисти страниците, за да открие докъде беше стигнала, после легна по корем и зачете.

Мили Боже,

Чувствам се ужасно празна и безполезна! През тази седмица все още нямам нито един дохан. Пълна нула! Мама е толкова ядосана, че дори не ме поглежда.

Вероятно има предвид „Синатра“, помисли си Стеф. Стана й някак по-леко от факта, че и Анабел е имала проблеми с Мама. След това продължи да чете.

Много е страшно, когато изведнъж паднеш от върха и се окажеш на дъното. Доскоро си мислех, че това е невъзможно, но дълбоко в себе си знаех, че рано или късно отново ще бъда долу. И това се случи. Нямам дохани, а само две мижави предложения. По-зле съм, отколкото в началото.

Май ще е по-добре да се преместя в „Джейнс", но ме побиват тръпки, като си помисля за шефа. Наистина ли искам да работя за човек, който се е забъркал в такова нещо? А той дори не го крие. Окачил е на видно място всичките си гадни снимки. Давам си сметка, че тук сексът е друго нещо, но въпреки това ме побиват тръпки. Голите момичета са едно, но когато лежат вързани на земята със затворени очи, нещата стават съвсем различни.

Освен това как бих могла да се явя на проби при тях, след като от „Синатра" не ми дават почивни нощи? За всяко отсъствие налагат тежки глоби, а Мама е уволнявала и за много по-дребни прегрешения. Погрижи се мен, Господи, помогни ми да постъпя правилно!

Амин.

С обич,

Анабел

Мили Боже,

Японските болкоуспокоителни наистина са голяма работа. Главоболието ми най-сетне премина, но все още се чувствам зле. Снощи беше истинска лудница. Никога през живота си не съм пила толкова много! А някои момичета го правят всяка вечер. Като си помисля за пиене, и ми се повдига. Но само след един час ще трябва да започна отново.

Много те моля, помогни ми да се справя. Накарай клиентите да сменят клубовете. Не мога да продължавам да пия по този начин. Когато липсват любители на шампанско, съм принудена да изпивам четири коктейла на час и се напивам до смърт.

Каси няма никакви клиенти, но не я пращат по масите. Просто си седи и гледа какво правят другите момичета, без седмици наред да печели каквото и да било. Затова се е превърнала в пълна алкохоличка-единствените пари, които изкарва, са бакшишите от питиета.

Аз не искам да работя в „Джейнс". Наистина не искам...

Чакай!, рече си Стеф и отново прочете последния параграф. Значи се е преместила в „Каламити Джейнс“... По всичко личи, че е така. Тя поклати глава и продължи да чете.

Тукашният мениджър е голям боклук. Постоянно ме прегръща през кръста, притиска се в мен и мяучи нещо като „юки, юки" на шибания си език. В основни линии мяученето се свежда до едно: понеже нямам работна виза, трябва да работя страшно упорито, за да доставям допълнителна радост на клиентите.

Започвам да си мисля, че Мама не беше чак толкова лоша. С изключение на факта, че ме уволни. Как разбра, че съм ходила в „Джейнс"? Не ми е приятно да си спомням за нощта, в която отсече: „За теб вече няма работа тук!"Тоест край на всякаква работа. Това беше най-големият шок в живота ми. Оттогава изминаха два дни, но очите ми още са червени от сълзи. Бях буквално съсипана, но на нея не й пукаше. „Вън, вън! За теб вече няма работа тук!"

Ако мога, ще отскоча до там, дори само за секунда. Тук се чувствам омърсена. След работа някои момичета се качват на таксита и отиват в хотелите на клиентите си. Наричат го „допълнителен договор"

Помогни ми, Боже! Наистина ми трябва твоята помощ!

С обич,

Анабел

Стеф притисна глава върху дневника. По всичко личеше, че „Джейнс“ наистина е гадно място, но по-интересен беше фактът, че на даден етап от живота си Анабел действително беше работила там. Жалко, че в дневника липсват дати... Дали Анабел бе работила в „Джейнс“ едновременно с Джулия? Още ли бе там? Дори за миг не можеше да повярва, че ако Анабел все още работи в „Джейнс“, Джулия не знае за това.

Обзета от внезапен импулс, Стеф прелисти страниците да провери последните записки. Там може би имаше някаква информация за последната месторабота на Анабел, а дори и някакъв адрес. Оказа се обаче, че на последния лист имаше само кратък списък:

БВ+Л

ВТ+ЗЛ

Р&К+САЩ

Предпоследната страница беше пълна с объркани драсканици, много по-трудни за разчитане от предишните записки. Стеф се опита да ги разчете, но в тях нямаше нито една дума, която да прилича на адрес или име на клуб с компаньонки. Отказа се и затвори дневника.

Ако по някакъв начин успея да си намеря работа в „Каламити Джейнс “, със сигурност ще мога да разбера дали Анабел все още работи там. Или да разпитам момичетата за сегашния й адрес. А самата аз ще съм в един от най-добрите клубове на „ Ропонги “ и ще мога да спечеля наистина сериозни пари...

Приготви се да почете още малко, но вратата силно се блъсна в стената и стаята се изпълни със задушливия аромат на парфюм и алкохол. Стеф затвори дневника и го скри под възглавницата си.

- Имам нужда от сън - обяви Наталия и изгаси лампата.

33.

Приличам на вампир, помисли си Стеф, поглеждайки се в огледалото. Бузите й имаха зеленикав цвят, очите й бяха подути, а в устата си имаше вкус на вкиснало мляко и водка.

Наближаваше седем вечерта. Беше се събудила преди около два часа. В момента се намираше в тоалетната на „Синатра“ и полагаше работния си грим. Когато стана от леглото, навън вече се мръкваше. Дискотеката на приземния етаж работеше с пълна сила. Ядосана, че се беше успала, тя пъхна дневника на Анабел в раницата си и изскочи навън. Намеренията й бяха да прочете още няколко страници по време на работа.

Когато пристигна, момичетата вече се бяха погрижили да не й оставят дори сантиметър свободно място в стаята за преобличане. Затова беше принудена да се подготвя в миниатюрното пространство с размерите на тоалетна в самолет.

Тоалетната за клиенти беше съвсем друга работа - просторна, облицована с мрамор и позлатени стойки за тоалетна хартия, с ароматизатори в стъклени вазички. За разлика от нея помещението за компаньонките беше мръсно и тясно. Над чинията беше прикрепен позеленял от влага подвижен душ, а мивката беше поставена така, че заплашваше с нараняване в коленете при всяко обръщане. Пластмасовата врата се разтърси от силни удари.

- Побързай!

Стеф отвори и се озова очи в очи с Частити, кръстосала мършави ръце пред гърдите си. Пръстите й държаха някаква летва, вероятно част от сценичния подиум. Все още не беше покрила татуировките си и Стеф успя да зърне на ръката й нескопосано изрисуван елф, под който със зеленикав туш беше изписано името „Тами“.

- Пак ли си с тази рокля? - попита тя, докато се напъхваше в тясната кабинка. - Мисля, че е крайно време да смениш плочата, защото разваляш имиджа на клуба.

- Гледай си работата! - отряза я Стеф и понечи да тръгне към служебната маса, но Хиро се изпречи на пътя й.

- Не може отново да носиш тази рокля, Стеф чан.

- Частити ли ти го каза?

- Не - поклати глава Хиро. - Мама държи момичетата всяка вечер да са с различни тоалети. Вчера тя не беше на работа, а ти все още си нова... Дадох ти шанс. Но тази вечер Мама е тук и няма да ти позволи да работиш със същата рокля.

- Моля те, Хиро!

- Вземи назаем някаква рокля, но побързай. Ако след три минути не си на служебната маса, ще бъдеш глобена.

В стаята за преобличане имаше три момичета - пясъчноруса, платиненоруса и леденоруса. Стеф беше научила имената им едва предишната нощ: Били, Кристияна и Хелена съответно от Израел, Чехия и Русия.

- Къде е Дженифър? - попита Стеф.

Кристияна и Били не й обърнаха внимание, благоволи да й отговори само момичето с леденорусата коса, Хелена.

- Дохан - каза тя кратко и продължи да нанася червило по устните си. Беше висока и добре сложена, с надменно лице и добре очертана брадичка.

- Някоя от вас има ли рокля, която може да ми заеме? -попита без повече увъртания Стеф.

Никой не отговори. След кратката пауза Хелена щракна капачето на червилото си и обяви:

- Можеш да наемеш някоя от моите срещу пет хиляди йени.

- Ти се шегуваш!

Хелена сви рамене и гъстата й коса се люшна от едното рамо към другото.

- Твоя работа. Мама няма да ти позволи да работиш всяка вечер с една и съща рокля и така със сигурност ще загубиш надницата си за тази нощ.

- А защо не ми я дадеш назаем? Става дума за рокля все пак!

- Защо да ти я давам безплатно?

Хиро надникна през вратата.

- Имаш една минута, Стеф чан - предупреди той. - Намери ли си рокля? Без рокля няма надница.

- Добре, добре - въздъхна Стеф и измъкна банкнота от чантичката си. - Какво ще кажеш за пет хиляди на седмица?

- Три различни рокли за три нощи - отсече Хелена.

- Окей, съгласна съм.

Хелена кимна и й подаде дълга рокля от черна ликра с голяма цепка и златни пайети, изобразяващи дракон. Роклята беше евтина и кичозна, но Стеф светкавично я навлече и забърза към служебната маса с дневника на Анабел под мишница. Клубът беше пуст. Тя се настани в далечния ъгъл, далеч от очите на Хиро, разтвори дневника и потъна в четене.

Мили Боже,

Толкова се срамувам! Бях си обещала никога да не го правя, но след снощи ми е толкова гадно, че ми се иска да умра. Ако родителите ми разберат какво е станало, със сигурност ще се самоубия. За съжаление не мога да обвинявам никого, защото вината е само моя и на никой друг. Направих го доброволно, връщане назад няма.

Прости ми, Боже, моля те! Днес се чувствам болна и изтощена, но въпреки това трябва да преподавам английски. Нямам сили, особено в сегашното си състояние. Главата ме болеше толкова жестоко, че си помислих да отида на лекар. Но болкоуспокоителните все пак свършиха работа и сега ми е малко по-добре.

Не бях допускала, че в „Джейнс" ще е толкова трудно. Не само гадно, но и наистина трудно! Работно време от седем вечерта до три сутринта, плюс още един час в „Холивуд" И през цялото време пиене, пиене и пак пиене! Четири питиета на час или те уволняват. Притискат те здраво и през цялото време трябва да изглеждаш перфектно. Ако Рики не хареса прическата ти, отиваш директно във фризьорския салон горе и плащаш от джоба си. Освен това ти проверяват теглото и опипват бедрата ти под чорапогащника, за да видят дали краката ти са избръснати. В това отношение не правят никакви компромиси.

И без това ми е трудно да се приготвям за работа с този всекидневен махмурлук, но когато настояват да изглеждаш перфектно, това вече е истински ТОРМОЗ! Просто не мога да гледам диаграмата със задължителното тегло, която е окачена на стената! Чувствам се ужасно дебела, защото и без това съм най-едрата сред всички момичета и тежа с цели шест кила повече от тях.

Новите ги въртят по масите без почивка и това адски ме уморява. Започвам да пия още от седем вечерта, а на всичкото отгоре трябва да се усмихвам и да забавлявам клиентите - всичките до един гадняри, които непрекъснато ми пускат ръце. За съжаление тук няма фалшиви питиета (о, колко много ми липсва водката с оранжада в „Синатра"!). Тук сервират вино или шампанско, а това означава, че няма как да се преструвам.

Освен това има адски много кокаин, а аз не обичам дрогата. Снощи обаче бях толкова уморена, че... Трябваше да ползвам почивка, но точно тогава се появиха една яка група купонджии.

Бях толкова уморена, че се заключих в тоалетната и се разплаках. Бях наясно, че ако не изляза, ще бъда уволнена, но не можех да го направя.

Тогава се появи Джералдин и започна да се занимава с тоалета си. По едно време подхвърли, че изглеждам уморена и ще ми трябва малко прах за събуждане. За пръв път осъзнах, че наистина е така. След толкова много пиене изобщо не разбрах какво е. Уплаших се едва когато ме заболя носът, а на банкнотата имаше кръв. След това обаче изведнъж се усетих бодра и си рекох: о, да, мога да го направя.

Разговарях с всички, представих се като най-добрата компаньонка, за която може да мечтае човек. После ме връхлетя страхът. Имах чувството, че всички ме гледат. Рухнах психически, стана ми тъжно. Бях тотално изпразнена.

Джералдин предложи да си смръкна още веднъж, но аз си помислих, че е по-добре да не го правя. Не исках да стана зависима като останалите. А Джералдин да мисли каквото си ще.

Работните часове се изнизаха бързо. След това всички се прехвърлихме в „Холивуд", където пихме и си бъбрихме чак до девет сутринта. Така тръгна. Правех го почти всяка нощ. Няма да крия, че ми беше приятно, но не искам да се случи пак. Сега мисля, че е време да глътна още едно болкоуспокоително.

34.

- Стеф чан!

Стеф рязко затвори дневника.

- Никакво четене на служебната маса - каза Хиро и плесна с ръце пред лицето й. - Мама иска да говори с теб в офиса.

- Добре.

Тя пъхна дневника под канапето. И без това се смущаваше да чете по-нататък. Едно беше да разбере мнението на Анабел за работното й място, съвсем друго - да се рови из личните проблеми на чужд човек.

В офиса Мама седеше в люлеещ се стол. Върху носа й бяха кацнали очила, инкрустирани с диаманти. Изглеждаше стара и уморена и дишаше тежко.

- Стеф. Голям проблем. - Мама сложи ръка върху някакъв бележник, чиито страници бяха пълни с цифри. Тя въздъхна и раменете й се отпуснаха. - Твоят клиент.

- Какво за него? - попита Стеф и усети как стомахът й се свива.

- Не е добър. - Мама почука бавно върху бележника с писалката „Паркър“. - Не си е платил сметката. Кредитната му карта няма покритие.

- Така ли... - промълви Стеф.

Мама поклати глава.

- Стеф чан, закъсала си. Когато някой клиент не си плати сметката, компаньонката е длъжна да покрие дълга му.

- Моля? Не говорите сериозно.

Мама свали очилата и избърса едното си око с кърпичка.

- Ако бях присъствала, никога нямаше да му позволя да плати с кредитна карта - заяви тя. - Умея да различавам добрите клиенти от лошите. Хиро обаче... Той все още се учи. Жалко. Но грешката все пак е твоя. Когато водиш неподходящи мъже, ти носиш отговорност за тях. Дължиш на клуба шейсет хиляди йени.

Стеф отвори уста и веднага я затвори. Искаше й се да извика. Да заплаче. Да намери Амир и да му счупи краката. Защо продължаваха да й се случват такива неща? Животът й тук беше точно като този у дома - срещаше мъже, които се представяха за рицари в блестящи доспехи, но в крайна сметка винаги я лъжеха. Ако Мама не я наблюдаваше, Стеф най-вероятно щеше да избухне в плач.

Колко съм глупава! Как не успях да се науча на кого мога да се доверя?

Копнееше да избяга от стаята, да напусне Япония и да отиде на някое място, където всичко е лесно. Но такова май нямаше. У дома всичко ставаше трудно, а ето че сега имаше същите проблеми.

Мама я потупа по ръката.

- Имала си късмет. Дългът можеше да е далеч по-висок.

- Аз... не съм в състояние да го платя.

- Хиро каза, че не си била толкова зле снощи. Отбелязала си напредък. Което не ми говори много. Но ако продължиш да се развиваш, ще ти позволя да работиш тук, докато ми върнеш парите. Ако не, изпитателният срок ще приключи и ще се наложи да намериш друг начин да покриеш дълга си.

- Дори и ако ми позволите да работя тук, как ще си плащам наема? Как ще си купувам храна?

Стеф си помисли за петте хиляди йени, които току-що бе дала на Хелена. В момента разполагаше само с няколко сребристи монети.

- Това не е мой проблем, Стеф чан. - Мама отново насочи вниманието си към бележника. - Ще намериш начин. А сега си свободна.

За миг Стеф остана с отворена уста, но после се обърна и излезе от офиса. Краката й я поведоха през клуба. Шейсет хиляди йени. Не можеше да ги плати. Нямаше как.

Усетила нечий поглед върху себе си, тя извърна глава към бара, където стоеше Люк. Той се усмихна и й помаха.

Стеф сведе глава и продължи напред. Когато се върна на служебната маса, там седеше Дженифър.

- Мисля, че Люк те харесва - каза тя, след като Стеф зае мястото си. - Не откъсва очи от теб цяла вечер. Нищо чудно, че Частити... Е, едва ли е много щастлива.

- Защо? - попита Стеф и потърка челото си.

- Тя наистина го харесваше, но Люк я заряза, защото... Нали знаеш каква е Частити, при нея винаги става дума за пари.

- Къде са останалите момичета? - поинтересува се Стеф.

Думите й прозвучаха глухо в собствените й уши, сякаш някой друг ги бе изрекъл.

- Дохан. По масите са. Всичко наред ли е? - Дженифър се приведе напред, за да види лицето й. - Стефани?

- Да, да. Добре съм.

- Не изглеждаш добре. Какво искаше Мама? - попита Дженифър.

Стеф се втренчи в бара, където Люк и другият сервитьор сипваха алкохол и сода в малки чаши.

- Чух за твоя клиент Амир... Картата му нямала покритие, нали?

- Кой ти каза?

- Частити. Знаеш колко е близка с Мама. Дори я е виждала без перука.

В другия край на клуба Люк хвърляше кубчета лед във въздуха и ги улавяше с празни чаши.

- Налага се да изплатя дълга му към клуба.

- Ужасно съжалявам - заяви Дженифър. Тя ухаеше на сладникав парфюм, а от едрите й бедра в ярки чорапи се излъчваше топлина. - Какво смяташ да правиш? Да останеш тук и да изработиш парите?

Стеф сви рамене.

- Дори и да ги изработя, как ще живея през следващата седмица? Трябва да платя наема си след два дни.

- Нали не възнамеряваш да се скатаеш? - попита Дженифър. - Моля те, не допускай тази грешка. Мама познава хора от якудза и... Ако не искаш да връщаш парите, по-добре напусни „Ропонги“.

Стеф скри лице в дланите си.

- Ще се опитам да го намеря. Ще го накарам да си плати. Но може да ми отнеме дни... седмици... Нямам представа как ще го открия. Дори не знам фамилното му име.

- Слушай ме внимателно - каза Дженифър. - Обещай ми, че ще го запазиш в тайна. Твоята приятелка споменавала ли ти е за бизнеса с бутилки?

-Не.

- Добре. Бизнесът с бутилки е като... Ти спешно се нуждаеш от пари, нали?

-Да.

- Става дума за система, която ти носи процент от продажбите. За всяка бутилка шампанско, поръчана от клиента по твоя инициатива, получаваш известна сума пари. Най-често три хиляди йени, но понякога и повече, ако шампанското наистина е скъпо и...

- Да, сещам се - прекъсна я Стеф. - Хиро ми го обясни първата вечер. Ако доведа клиент в клуба, ми се полага процент от печалбата на неговата маса или нещо подобно.

- Не, не тук - сниши глас Дженифър. - Навън. В баровете на „Ропонги“. „Хогис“, „Скуеър Майл“. Плащат ти веднага. В брой. Но е абсолютно против правилата. Ако Мама те хване, ще те уволни.

- Какво я засяга? - учуди Стеф. - Ние сами решаваме какво да правим извън работно време.

- Не и ако излизаме навън с клиенти на клуба - обясни Дженифър и погледна през рамо. - За да получиш процент, мъжете трябва да си поръчат шампанско или някое много скъпо вино. Обикновено не е лесно, но тук всички са богати. Шампанското за тях е като овесени ядки на закуска. След работа завеждаме клиентите в някой бар, те си поръчват шампанско и - бинго! Печелим пари.

- Може ли да отидем още тази вечер? - попита Стеф, забелязала светлина в края на тунела.

- Разбира се - отвърна Дженифър. - Но трябва да напуснем клуба по различно време, иначе Мама ще се усъмни. Днес ще приключим рано. Никой не работи до късно в събота. Какво ще кажеш да се срещнем в „Скуеър Майл“? Знаеш ли как да стигнеш до там?

- Ще го намеря - заяви Стеф. - Между другото, преди малко скрих тук една синя тетрадка. Под канапето. Виждала ли си я?

- Синя ли? - Дженифър се изправи. Носеше ефирна рокля, която й придаваше красив, женствен вид. - Нищо не виждам.

- Беше тук.

Стеф опипа Дамаската.

- Дано не е тефтерчето ти с клиенти. - Дженифър въздъхна. - Надявам се, че не си го оставила без надзор. Някое от момичетата сигурно е... Почакай, та ти започна съвсем скоро. Да не е някакъв дневник?

- Нещо такова. Няма значение. Може би е по-добре така. В момента имам по-сериозни проблеми.

35.

- Имам лоши новини - каза Дженифър и дръпна един висок стол.

Двете със Стеф се намираха в „Скуеър Майл“, известен бар със стриптийзьорки и компаньонки, където секс туристи, американски войници от близката военна база и японски мъже с фетиш към западни жени пиеха по цели нощи, често до десет часа сутринта.

- Клиентът ми не може да дойде тази вечер.

Стеф кимна. Естествено. Лошите новини я следваха навсякъде.

- Тогава как ще изкараме пари?

Стеф пресуши чашата с вино и я плъзна по бара, където тя мигновено бе напълнена от Кинг, високия нигериец, който притежаваше „Скуеър Майл“. Заведението сервираше на компаньонките безплатно бяло или червено вино, които бяха еднакво топли и блудкави и се съхраняваха в петлитрови бутилки под бара. Те нямаха нищо общо с охладеното шампанско и богатия избор от скъпи вина, предлагани на посетителите.

Разбира се, средната клиентела се задоволяваше с по-евтини напитки - бира „Ебису“ (произведена само на няколко спирки с метрото от там) за японците, „Бъдуайзър“ за американците, които държаха всичко да бъде като у дома, и малки чаши водка с кола за жените, които не се асоциираха със секс индустрията и нямаха право на безплатен алкохолен оцет.

Редовните клиенти рядко си поръчваха шампанско, но това не обезкуражаваше стриптийзьорките и компаньонките, разположени на бара с къси поли и дълбоки деколтета, в постоянните им опити да ги убедят да го направят.

- Да пробваме с някой от клиентите на заведението -предложи Стеф.

- Редовните ли? - Дженифър извади яркорозово червило и нанесе плътен слой върху устните си. - Няма да е лесно. Ооо... Ето ги и стриптийзьорките.

Стриптийз клубовете в „Ропонги“ непрекъснато въртяха един и същи еротични песни. Когато тези парчета прозвучаваха в „Скуеър Майл“ или някое друго заведение, момичетата се качваха на бара и изнасяха безплатно шоу пред останалите - естествено, не се събличаха, но размахваха бурно коси, въртяха дупета и разтваряха съблазнително крака.

- Почти никой тук няма пари. Хей, Кинг! - извика Дженифър и се усмихна невинно.

- Какво става?

- Тази вечер има ли добри клиенти? Нали се сещаш. Такива, които пият шампанско.

- Може би онзи в края на бара.

Кинг посочи един рижав мъж с кафяво палто. Вътре беше топло и палтото излъчваше ясния сигнал „Не се доближавай“. На няколко метра около него не седеше никой, въпреки че заведението беше пълно с хора.

- Работи във филмовата индустрия. В момента снимат някакъв екшън тук. Отседнал е в „Принс Риджънт“. Заслужава си да опитате.

- Да поговорим с него - предложи Стеф и си проправи път сред тълпата. Изведнъж се блъсна в някого. - О, съжалявам - каза тя, след като забеляза, че е разляла вино върху непознатия.

- Май си се разбързала.

Беше Люк. По червената му тениска се стичаше бяло вино. Той й се усмихна приятелски, сякаш Стеф току-що му бе подала бутилка бира.

- Разля цялото си вино - заяви Люк. - Искаш ли друго питие? Нещо истинско?

- Не, благодаря. - Стеф погледна през рамото на Люк към мъжа с кафявото палто. Една от стриптийзьорките, които танцуваха върху бара, се приближаваше към него. - Ще си взема ново безплатно вино след минутка.

- Сигурна ли си?

- Да, наистина. Благодаря.

- Мисля, че си спомних нещо за приятелката ти - добави Люк, докато Стеф се опитваше да го заобиколи. - Казваше се Анабел, нали?

- О, няма значение. - Стеф продължи напред. - Видели са я миналата седмица. Вече не се тревожа. Нека поговорим по-късно. Съгласен ли си? В момента имам други проблеми.

- Добре. Но поне ми позволи да ти купя едно питие преди края на вечерта.

- Благодаря.

Дженифър се появи до тях.

- Твърде късно - прошепна тя в ухото на Стеф и посочи мъжа с кафявото палто. Едно момиче на осемнайсет-деветнайсет години беше коленичило пред него върху бара и го галеше по бузата. - Но погледни онова сепаре. Всички са облечени с костюми. Може би си заслужава да пробваме.

Двете започнаха да си пробиват път през тълпата. Стеф се усмихна на Люк, който се опита да разбута хората пред тях. Когато стигнаха до сепарето, тримата западняци с очила с квадратни рамки определено се зарадваха да ги видят.

- Момичета - каза единият с американски акцент. - Как сте?

- О, нали знаете - отвърна Дженифър със свенлива усмивка. - Просто си търсим място да седнем.

Мъжът също се усмихна.

- Тед - заяви той и подаде ръка на Стеф и Дженифър. -Това са Мани и Джо. - Мъжът посочи другите двама. - Седнете. Ще пиете ли нещо?

Дженифър се изкикоти и отметна назад косата си.

- Страхувахме се, че никога няма да попиташ. Толкова е скъпо тук.

Тед се изправи.

- Какво да бъде?

Стеф понечи да каже „шампанско“, но Дженифър я изпревари.

- Водка с кола.

- С какво се занимавате, момичета? - попита Тед, след като се върна с напитките.

- Преподаваме английски - отговори Дженифър. - Едва успяваме да покрием наема си всеки месец. Всичко тук е ужасно скъпо. Но все пак обичаме да излизаме и да се забавляваме.

Тед вдигна чашата си в знак на съгласие. След няколко питиета двете се оттеглиха в тоалетната, където Дженифър представи на Стеф своя гениален план.

- Когато се върнем - заяви тя, - ще ги излъжем, че днес имаш рожден ден. После ще ги помолим да поръчат шампанско. Разбра ли?

-Да.

- Никога повече няма да ги видим, така че не се притеснявай. - Дженифър прескочи малка локва мръсна вода на пода. - Чу какво ни казаха. В Токио са по работа. Те също лъжат. Не забеляза ли брачните им халки? Едва ли ни черпят, без да очакват нещо в замяна.

Дженифър отвори вратата на една от тоалетните. Изрусено момиче с измъчен вид и огромни гърди правеше орална любов на някакъв клиент.

- Разкарай се - извика момичето и се обърна.

Дженифър затвори вратата.

- Това е Ейнджъл - прошепна тя на Стеф. - Участва в шоуто на „Каламити Джейнс“. Пълна развалина. Постоянно води мъже в тоалетните. Частити твърди, че го прави заради кокаина. Дори не е за пари. Ужасно тъжно. Надявам се, че някой ден няма да свърша като нея.

Двайсет минути по-късно на масата се появи бутилка шампанско и двете започнаха да пият със светкавична скорост. Дженифър показа на Стеф различни трикове, които включваха „случайното“ разливане на шампанско по масата, постоянното вдигане на наздравици, целящо да накара мъжете да консумират повече алкохол, и бутането на пълни чаши на пода. Очевидно те имаха ефект. След по-малко от час пристигна втора бутилка.

Минаха часове и мъжете поръчаха още шампанско. По някое време в заведението стана побой, след като един от клиентите се опита да пусне кубче лед в деколтето на някакво момиче. Тя го удари, той й отвърна и бодигардовете ги изгониха навън.

- Трябва да се прибирам - заяви Дженифър, след като четвъртата бутилка почти бе пресушена. - Сериозно, страшно съм пияна.

Тя посегна към чантата си, която падна на мръсния, залят с шампанско под. От нея се изсипаха гримове, монети и листчета хартия. Дженифър успя да спаси около половината от съдържанието и притисна чантата до гърдите си. После се облегна на рамото на Стеф и попита:

- Идваш ли?

Стеф, която държеше ръката на Тед, докато той сипваше шампанско в чашата й, поклати глава.

- Ще остана тук - прошепна. - Може би ще поръчат още една бутилка.

- Стеф, наистина мисля, че... - Дженифър се хвана за главата. - Боже! Вие ми се свят. Слушай, не мога да те оставя тук.

- Всичко е наред. Не се тревожи.

- Не, Стеф, мисля, че... - Тя се опря на стената на сепарето. - Добре, трябва спешно да си тръгна. Ще помоля Люк да се погрижи за теб.

Дженифър се гмурна в тълпата и изчезна.

Изведнъж светът на Стеф стана странен. Ужасно странен. Сякаш бе разделен на малки фрагменти. Тя се намираше пред тоалетните, но помещенията бяха променили формата си като в сън. Всяка врата водеше към различно място. После Стеф коленичи зад бара. Искаше да се скрие. Някой изрече името й и тя видя как мъжът с кафявото палто размахва чифт белезници пред очите й. Накрая се появи Люк. Рамото му беше топло и солидно. Той я носеше на ръце покрай розово-белия навес на кафене „Алмонд“.

36.

- Пийни малко вода.

Стеф се опита да отвори очи. Клепачите й бяха като залепнали и тя усети как кожата на лицето й се изпъва. Най-накрая все пак успя да ги открехне. Някой размахваше пред нея бутилка с японски надпис.

- Люк?

- Да, аз съм. Донесох ти вода.

Тя взе бутилката, отвъртя капачката и отпи една глътка. Студената течност се отрази добре на пресъхналата й уста, но не и на стомаха й, който веднага се разбунтува.

- Сигурно се чувстваш ужасно - каза Люк и седна до нея. - Снощи беше доста пияна.

- Къде съм?

Стеф се надигна и почувства как протърканата изкуствена дамаска на евтиното канапе залепва за краката й. Вечерната рокля се набра около бедрата й. Тя долови миризмата на изгорели газове и шума на оживено улично движение. Прозорецът зад гърба й издрънча. В ъгъла на стаята имаше компютър, пожълтял от никотина.

- Това е моят апартамент. Как съм стигнала до тук?

- Не, намираме се в моя апартамент - каза Люк и взе бутилката с вода от треперещите й ръце. - Ти припадна в бара. Някакъв мъж се опита да те вкара в едно такси. Докато беше в безсъзнание.

- Не, това е моят апартамент - настоя Стеф, премигна и отново взе водата. - Наистина.

После се изправи, но краката й се разтрепериха и тя седна обратно на канапето.

- Виждам стаята си. Къде ми е ключът? А чантата? - попита Стеф и заопипва пода.

- Не се тревожи, в мен са - успокои я Люк. - В стаята ми в края на коридора. Заклевам се, че си в моя дом, а не в твоя.

- Не, сигурна съм - продължи Стеф, забелязвайки мазните петна върху компютъра в ъгъла и магистралата през прозореца. Навън беше тъмно, но гледката й се стори позната. -Явно живеем в едно и също жилище. Мислех си, че сме само момичета...

- Странно - заяви Люк и коленичи до нея. - Кой номер е стаята ти?

- Десет.

- Знаеш ли, снощи се държа много глупаво.

- Не... Защо? Изкарах малко пари. Добре съм.

- Можеше сериозно да загазиш - каза Люк. - В бъдеще внимавай с кого сядаш да пиеш. Как е главата ти?

- Замаяна - призна Стеф. - Колко е часът?

- Минава шест. Скоро е време за работа.

- По дяволите. Сигурно се шегуваш.

Стеф скочи на крака, като се задържа за канапето.

- Ще те изпратя.

- Благодаря ти, че си ме довел вкъщи - каза Стеф, когато Люк спря пред един павилион за бързо хранене и си поръча парче пица.

- Искаш ли? - попита я той и извади няколко банкноти от хиляда йени.

- Не, няма нужда.

Стомахът на Стеф беше празен, но тя се срамуваше да приеме предложението на Люк, тъй като не знаеше дали ще може да му върне парите.

- Нали се чудеше какво е станало с Анабел? - попита Люк. - Трябва да ти разкажа нещо.

- Виждал ли си я в апартамента? - поинтересува се Стеф. - Тя е живяла в моята стая, преди да пристигна.

- До днес изобщо не знаех, че ти живееш там - отвърна Люк. - А работим заедно. В сградата има около трийсет души. Хората постоянно идват и си отиват. Сигурна ли си, че не искаш едно парче?

-Да.

Люк пое пицата върху дебел лист хартия и двамата тръгнаха към кулата „Ропонги“, чиито оранжево-бели метални подпори огряваха нощното небе.

Кулата бдеше над целия квартал и виждаше всичко: атрактивните млади дами, които пристигаха тук, за да станат модели, и си тръгваха като компаньонки с алкохолни проблеми; мъжете, които пилееха милиони йени в желанието си да привлекат вниманието на красиви незаинтересовани жени; туристките, които се хипнотизираха от купищата йени, подхвърляни из заведенията, и оставаха в „Ропонги“ с години, а мечтите им да опознаят света винаги се отлагаха с по още един месец.

- Когато снощи се опитах да поговоря с теб за Анабел -заяви Люк, - ти не прояви особен интерес.

- Така е - съгласи се Стеф. - Честно казано, вчера осъзнах, че трябва да се погрижа за себе си и да спечеля пари. Анабел... Всички твърдят, че тя е добре. Дори са я видели преди седмица. Никой не се тревожи за нея. Все още ми се иска да се срещнем, но... В момента имам други приоритети.

- Спомням си, че Анабел отиде да работи в „Каламити Джейнс“. Един от барманите си падаше по нея.

- Да, знам, че е работила в този клуб - отвърна Стеф. -Мислех си и аз да се пробвам там и да я потърся. Но ако започна в „Каламити Джейнс“ сега, по-скоро ще го направя, за да изплатя дълговете си.

- Барманът беше съкрушен, когато тя си тръгна - продължи Люк. - Искаше да се ожени за нея. Спомням си, че отиде в „Джейнс“ и се опита да я намери. Наистина я обичаше. Явно Анабел е била много добро момиче. Той има отличен вкус за жени.

- Да, поне беше такава преди - съгласи се Стеф и усети внезапен прилив на носталгия. След студеното отношение на Джулия мисълта за Анабел й действаше успокояващо като топъл английски чай. - Изключително мила. Помагаше на всички.

Люк хвана пицата с две ръце и я поднесе към устата си. След като преглътна, заяви:

- Но Анабел открадна един клиент от Мама. Видях го в „Скуеър Майл“ снощи. И си спомних за нея. Мама беше много ядосана. Не е редно момичетата да постъпват така. Тя им се доверява, а те отмъкват клиентите й. Мама също има дългове. Освен това е болна. Не заслужава подобно отношение.

Двамата продължиха по пътя. Стеф се притесняваше, че Люк върви твърде бавно. Походката му беше леко скоклива и той се движеше по-скоро наляво-надясно, отколкото напред. Главата я болеше.

Когато стигна до клуба, Стеф облече една от роклите на Хелена и започна да нанася няколко слоя грим върху лицето си. В стаята нямаше никой. Определено беше доста подранила.

- Стеф чан.

Хиро стоеше на прага на вратата.

-Да?

Главата й бучеше от болка и Стеф се надяваше, че първите клиенти още не са дошли. Тя отиде до вратата. Устните й бяха очертани само с молив, а едното й око не беше гримирано.

- Стеф чан. Забравила си си тефтерчето. - Хиро й подаде дневника на Анабел. - Друг път не го оставяй тук. Трябва да пазиш клиентите си в тайна. Много е важно. А сега отиди на служебната маса.

- Добре.

Стеф се прозя и взе дневника. След като приключи с грима, седна сама в клуба, разлисти го и намери мястото, докъдето бе стигнала. Може би не е редно да чета записките й, помисли си тя и поръча чаша вода на бара. Анабел няма да се зарадва, ако разбере, че съм научила тайните й. Палецът й отбелязваше страницата.

Стеф се разположи в най-отдалечения ъгъл, увери се, че Хиро е зает с други неща, и започна да чете.

Чувствам се ужасно и се срамувам от себе си. А ето че отново трябва да работя. Все едно се въртя в дяволски кръг. Всяка вечер се случва едно и също. Но поне, когато съм постоянно заета, нямам време да излизам навън и да харча пари. Може би най-после ще успея да изплатя задълженията по кредитната си карта.

Анабел, ххх

Скъпи Боже,

Главата ми направо ще се пръсне. Искам да говоря и да говоря, но няма с кого.

Тази седмица прекалих с кокаина и кристалите, но обещавам, че ми е за последен път. Стига толкова, край на наркотиците. Моля те, погрижи се родителите ми никога да не научат. Страшно съм глупава! Похарчих всичките си пари, а днес ми е много зле. Глупачка, глупачка, глупачка.

Още ми е трудно да приема мисълта, че са ме изгонили. Но вероятно така е най-добре. И бездруго не ми остава време да преподавам английски. Надявам се, че не са ме видели как повръщам. Дано това не е причината.

Когато вземам кокаин или кристали, мога да пия безкрайно. Все едно алкохолът не ме хваща. На следващия ден обаче се чувствам ужасно. Вечерта обикновено съм по-добре. Сигурно защото знам, че скоро отново ще си поръчам нещо за пиене. Разбирам, че е лошо, но всички го правят.

Преди бях толкова добро момиче. Винаги проявявах здрав разум. Боже, та аз дори нямах представа какво е действието на кристалите. Вината е изцяло на Джералдин. Цяла седмица ми даваше кокаин, за да се преборя с умората. Отивах ужасно изтощена на работа. Едва успявах да погледна клиентите в очите, да не говорим да им се усмихна или да се забавлявам. Затова се нуждаех от малко помощ.

Коката е страшно скъпа. Знаех, че трябва да си купя една доза и да я разделя с другите. Може би да дръпна някоя линия в „Холивуд", да дам останалото на Джералдин и да се прибера вкъщи.

Но когато стигнахме в „Холивуд", ме обзе някакво странно желание... Изведнъж ми се прииска да взема много повече кокаин, буквално да го натъпча в носа си и да пратя всичко по дяволите. Какво толкова, нали щеше да ми бъде за последно?

Говорих с Джералдин и тя намери онзи тип Амир...

Амир. Стеф стисна дневника толкова силно, че усети остра болка в ръката си. Ако някога го видеше отново, щеше да го убие.

... но той нямаше кока, а само кристали, което зарадва Джералдин. Тя ме увери, че имат същия ефект като кокаина, но без чувството на умора на другия ден. (Оказа се вярно. Днес изобщо не съм изтощена, просто ми е малко странно.)

Поисках да купя няколко линии за мен и Джералдин. Обещах, че следващия път ще взема и кокаин. Двамата се засмяха. Амир обясни, че може да ми продаде най-малко един грам, който на практика щеше да ми струва всички изкарани бонуси. Но все пак се съгласих. Какво толкова? - помислих си. - Този път ще опитам с кристали, все пак ми е за последно.

Ще излъжа, ако кажа, че не се забавлявахме. Дори срещнахме „Бой Амбишън"! Те също харесват коката! Разбира се, по някое време трябваше да купя още една доза, след като бях дала толкова много на останалите. Намирах се на върха на щастието, буквално преливах от енергия. Кристалите са страхотни, карат те да се чувстваш непобедима. По-добри са от коката. Бях кралицата на вечерта.

Голяма част от момичетата, които работят в „Джейнс", вземат наркотици. Затова се забавляват непрекъснато. Често съм се чудела как успя ват да издържат дори когато изглеждат уморени, но сега разбирам.

Мениджърът направо ме обожава. Винаги ми дава най-хубавите маси и клиентите ми непрекъснато се връщат в клуба. Изкарвам много пари. Но колкото по-усилено работиш, толкова повече кокаин ти трябва, за да можеш да продължиш. Ще ми бъде трудно да спра, защото останалите момичета го правят, а аз не искам да им давам излишно предимство. И бездруго са големи кучки.

Всички рускини спят с клиентите. Ужасно са амбициозни и ме мразят, тъй като печеля добре. И аз не ги харесвам, защото унищожават репутацията на заведението. Те правят секс с клиентите и мъжете в „Джейнс" очакват същото от другите.

Наистина имам страшно много енергия.

Според Джаки тези момичета печелят два пъти по-малко от нас. Ако е вярно, не бива да се меся в работата им. Но кой знае какво може да се случи на това хаотично място. Съществуват най-различни митове за „Ропонги"

Например се носи слух, че някакъв клиент разтваря наркотици в питиетата на момичетата. Твърди се, че шефовете знаят кой е, но не ни предупреждават. Джаки сподели, че такова нещо се е случило на Хъни. Една сутрин се събудила гола в апартамента на свой клиент. Той й казал, че се е напила много предишната вечер, но Хъни никога досега не била губила съзнание. Чувствала се ужасно. Оплакала се на мениджъра, но мъжът продължил да идва в клуба. Сега никой не говори за това. Дори Хъни мълчи. Дали историята е истинска? Човек никога не знае тук.

Заплатата ми за последния месец е 1 милион йени, или 5000 английски лири. Ако успея да ги спестя, ще си върна целия дълг. Напоследък се справям доста добре. Платих веднага наема си и отидох в супермаркета (никакви ресторанти този месец), където си купих храна за цялата следваща седмица. Скрих останалите пари и НЯМА да ги похарча.

Амин.

Анабел,

XXX

37.

Стеф вдигна очи от дневника. Наркотици в напитките, момичета, работещи като проститутки... Мисълта я смущаваше. Но онова, което наистина й направи впечатление, беше цифрата 5000. Анабел бе спечелила пет хиляди лири за един месец.

Стеф дотолкова бе потънала в съдържанието на дневника, че не бе забелязала появата на останалите момичета. Те седяха около масата с кръстосани крака и изскочили напред гърди, приковали отнесени погледи в групата на сцената, която отегчено дрънкаше на инструментите си. Дженифър не беше сред тях - навярно имаше среща с клиент. Но Хелена, с която Стеф бе постигнала известна близост след сделката с роклите, бе заела място точно до нея.

- Колко пари изкарват момичетата тук на месец? - попита Стеф.

Хелена вдигна рамене.

- В този клуб ли? Зависи от бонусите.

- Смяташ ли, че някое момиче може да спечели седем хиляди долара?

Хелена се засмя.

- Разбира се. Ако разполага с магическа пръчка и напълни клуба с клиенти. Щом искаш толкова много пари, премести се в „Каламити Джейнс“.

- Наистина ли?

- Да. Една моя приятелка работи там. Получава купища пари, но постоянно е в клуба. А и техният мениджър е ужасно взискателен. Тук ми харесва повече. По-лесно е.

- А те... Трябва ли да изглеждаш по определен начин, за да те вземат на работа? - попита Стеф, опитвайки се да забрави коментарите на Анабел за рускините, които спят с клиентите, и наркотиците в напитките. Ако можеше да изкара пет хиляди лири на месец, всичките й проблеми щяха да изчезнат.

- Момичетата там са красиви - отвърна Хелена. - Но и ние не им отстъпваме. Не, външността не е от значение. Добре де, понякога е важна, но дори и клубът да наеме много привлекателни компаньонки, те невинаги се задържат за дълго. Клиентите играят решаваща роля. Ако доведеш клиент, ще те вземат. Толкова е просто.

- Само един ли? Казаха ми, че се нуждая от специална работна виза.

- Така е, в случай че нямаш клиенти. От „Джейнс“ винаги са търсели момичета, които знаят какво да предложат. Визата е като големия бюст. Трябва да притежаваш нещо специално.

- Ти имаш клиенти - заяви Стеф. - Защо не започнеш работа в „Джейнс“? Така ще печелиш поне два пъти повече.

- И ще страдам от два пъти по-силно главоболие и махмурлук.

- Но ще можеш да напуснеш по-скоро.

- Защо ми е да бързам?

- Стеф чан. - Хиро се втурна към нея, сключил ръце като за молитва. - Един клиент поиска да те види.

- Сериозно ли?

Стеф скочи от канапето.

- Да. Ямамото сан.

Преди да се отдалечи от масата, едно от момичетата протегна крак, за да я спъне. Беше Частити. Стеф внимателно прескочи крака й, като леко я ритна по лачената обувка. В този момент изчисляваше наум колко пари ще изкара, ако работи в „Каламити Джейнс“ в продължение на шест месеца. Достатъчно, за да плати дълга на Мама и да покрие таксата за актьорския курс.

Само един клиент. Не се нуждаеше от повече. Вече бе положила огромни усилия с господин Ямамото, за да се опита да изкопчи телефонния номер на Анабел. Може би с малко повече труд и с помощта на госпожа Кимоно щеше да го спечели за свой клиент.

* * *

Госпожа Кимоно тъкмо заключваше магазина, когато Стеф изкачи хълма. Бе останала без дъх. Устните й бяха бледи от студа. Беше тичала по целия път от апартамента си с надеждата, че ще пристигне навреме. А махмурлукът определено не правеше нещата по-лесни.

- Госпожо... Радвам се, че сте тук. Не знаех дали работите в неделя или... Не бях сигурна.

- Изглеждаш посиняла - отбеляза госпожа Кимоно. -Замръзнала.

Силният вятър завихряше кафявите листа на улицата в малки прашни кълба, но старата дама, облечена както винаги в няколко ката коприна, като че ли не забелязваше лошото време.

- Не бях сигурна дали ще се появиш отново. Какво се е объркало този път?

Стеф дръпна ръкавите на блузата си и стисна зъби, за да спре тракането им.

- Нищо не се е объркало.

- Наистина ли? - Госпожа Кимоно вдигна дългите си изписани вежди и пъхна ключовете в малката торбичка, завързана за китката й. Носеше и друга, по-голяма кожена чанта, която висеше на рамото й и изглеждаше доста тежка. - Тогава защо дойде при мен?

- Да бъдеш компаньонка не е никак лесно. Не разбирам професията и... Честно казано, справих се много по-добре, след като наблюдавах чайната церемония. Господин Ямамото...

- Ямамото сан.

- Той пожела да ме види снощи. Представяте ли си? Значи все пак имам напредък. Сега трябва да го накарам да ме заведе на вечеря. Ще ми помогнете ли отново?

- Смятах, че искаш да получиш от него телефонния номер на приятелката си.

-Да, но...

- Вече си забравила за нея.

- Не съвсем. Но научих, че е добре. Видели са я миналата седмица, а и Джулия не е разтревожена. В момента дължа доста пари. Налага се да ги заработя спешно. Как мога да накарам Ямамото сан да ме заведе на вечеря преди работа?

- Прекалено много бързаш - каза госпожа Кимоно и тръгна със ситни крачки по улицата. Копринената рокля правеше движенията й точни и отмерени. - Необходимо ти е търпение. Мислиш като западняците. Дъщеря ми е същата. Той е японец, а търпението е изключително важно в нашата култура. Подобни неща отнемат време.

- Но аз нямам време - заяви Стеф и я последва по покритата с каменни плочи улица. - Затънала съм в дългове и ако не ги върна, ще стане по-лошо. Освен това се нуждая от жилище, дрехи и други такива работи.

- Да. - Госпожа Кимоно кимна и огледа фланелката на Стеф с логото на Университета в Ексетър. Голите ръце на момичето бяха почервенели от студ. - Забелязвам. Но вероятно все пак имаш някакви доходи. Не съм те виждала от седмици. Досега трябва да си платила наема си. Хазяите в „Ропонги“ не чакат толкова дълго.

- Намерих друг начин да печеля пари - призна Стеф. - С едно момиче ходим по баровете след работа и получаваме процент от продажбите, когато някой клиент си поръча шампанско. Оказа се доста доходоносно. До момента успях да покрия наема и да си купя няколко рокли. Не е никак лесно, а и трябва да пия огромни количества алкохол. Но ако се сдобия с един-единствен клиент, ще успея да си върна бързо дълговете. После ще мога да спестя пари за актьорския курс и животът ми ще се нормализира.

- Разбирам - заяви госпожа Кимоно и продължи напред. Стеф бе принудена да забави ход, за да не я изпревари. - Тогава какво искаш от мен?

- Искам да ми разкажете повече за местните мъже. Ако Ямамото сан се съгласи да ме заведе на среща, той ще стане „мой“ клиент. И аз ще получа добър бонус.

- Ясно. Значи ще бъде нещо като твой данна.

- Какво означаваше данна?

- Никога не ме слушаш, нали? Същата си като дъщеря ми. Данна е покровителят на гейшата. Ти се нуждаеш от покровител. Човек, който да те спонсорира и да се грижи за теб.

- Да - съгласи се Стеф. - Мислех си... Ако спечеля нов клиент, ще мога да отида в другия клуб и да го взема със себе си.

- Тоест да го откраднеш? - поправи я госпожа Кимоно.

- Да, нещо такова...

- Не е много честно - отбеляза госпожа Кимоно. - А Мама сан? Той е и неин клиент, нали? Тя няма да се зарадва особено. Дала ти е работа, а ти смяташ да откраднеш клиентите й.

- Знам, знам. -- Двете стигнаха до един ъгъл и Стеф зърна кръглия знак на метрото в далечината. - Права сте. Не е красиво от моя страна. Вероятно просто ще се опитам да го спечеля като клиент, за да запазя мястото си. Но ще ми се наложи да изплащам дълговете си с месеци, преди да започна да спестявам. А дори не знам как ще се справя с наема. Работата с бутилките невинаги носи пари и е ужасно уморителна.

- Кой е другият клуб, за който си мислиш?

- „Каламити Джейнс“.

Госпожа Кимоно стисна устни.

- „Каламити Джейнс“? Мануке! Нямаш ли... инстинкти?

- Добре ли сте?

Стеф за пръв път чуваше госпожа Кимоно да търси думите си или да преминава на японски.

- Ти си много, много глупаво момиче.

- Защо? Кое му е лошото на „Каламити Джейнс“?

- Щом не можеш да усетиш, че има нещо гнило в това място... - Госпожа Кимоно поклати глава. - Парите са без значение, когато продадеш душата си.

- Не ми е само заради парите - каза Стеф. - Подозирам, че Анабел още работи там. В един момент са я назначили.

- Ако искаш да откраднеш някой клиент и да се преместиш в този клуб, за да намериш старата си приятелка, ти се възхищавам - заяви госпожа Кимоно. - Но все пак си играеш с огъня. Вече загубих една дъщеря.

- Не разбирам защо е толкова лошо...

- Няма да го обсъждам повече. Достатъчно си голяма. Трябва да поемеш по собствения си път.

Те подминаха някакво кафене и традиционен японски ресторант. Пред входа се виждаше декоративен грил, от който се носеше изкуствена пара.

- Знам, че задавам твърде много въпроси - продължи Стеф. - Но... ще ми разкажете ли за дъщеря си? Вече сме приятелки, нали?

Горната устна на госпожа Кимоно леко затрепери.

- Радвам се да ти бъда приятелка. Ще спомена само, че тя направи няколко погрешни избора, които опозориха името ми. Моят данна пожела да прекратя отношенията си с нея. Реших да го послушам. Чак по-късно осъзнах колко съм сбъркала. Любовта на една майка не бива да следва каквито и да е правила.

- Съжалявам - каза Стеф. - Надявам се, че някой ден отново ще бъдете приятелки.

- А ти не забравяй своята приятелка, докато се опитваш да изкараш някоя йена.

Бяха стигнали до спирката на метрото и госпожа Кимоно тръгна надолу по стълбите. Изглеждаше странно сред тази модерна обстановка - като призрак на фона на бляскавите сгради от бетон и стъкло, които се издигаха в сивото небе.

- Не, точно това ще направя - заяви Стеф. - Трябва да забравя всичко останало освен себе си. Досега постоянно търсех Анабел и разпитвах навсякъде за нея, а ето че затънах в огромни заеми. В момента имам повече проблеми, отколкото при пристигането си. Смятам да се концентрирам изцяло върху следващата йена.

- В такъв случай няма да си единствената в „Ропонги“ -отбеляза госпожа Кимоно.

- Толкова ли е страшно, че искам да спечеля пари тук? -Стеф чакаше на върха на стълбите, сякаш се нуждаеше от покана, за да придружи госпожа Кимоно. - Нуждая се от тях, наистина. Животът ми у дома беше пълна каша. Време е да взема нещата в свои ръце. Досега не ми е провървяло особено. Първият ми клиент се оказа неплатежоспособен.

- Последвай ме.

Госпожа Кимоно й помаха, докато вървеше надолу, придържайки се за металния парапет. Копринената дреха се развя около тялото й.

- Къде? - попита Стеф и слезе на долното стъпало.

- Отивам в храма. Ела с мен, ако искаш.

- Ще ме научите ли на други японски ритуали? Както по време на чайната церемония?

-Да.

Госпожа Кимоно кимна. Гъстата й сива коса продължаваше да изглежда безупречно.

38.

- Това е Каминаримон, Портата на гръмотевиците -каза госпожа Кимоно и пристъпи с малки крачки към величествената червена пагода, която се издигаше към небето.

Древната дървена постройка заемаше огромно пространство в западналия крайречен квартал „Асакуса“ и придаваше още по-жалък вид на порутените офис сгради наоколо. Пагодата имаше размерите на църква, но изглеждаше по-сложна и по-красива със своите гравирани дървени орнаменти, боядисани в червено, бяло и златно. Конструкцията почиваше върху блестящи колони, между които висеше масивен червен фенер.

- Красив храм - отбеляза Стеф. - Къде се молите, кланяте, или както там го наричате?

- Не ме ли слушаш? - сряза я госпожа Кимоно. - Това е само портата. Трябва да минем през още една, за да стигнем до храма. „Сенсоджи“. - Тя изрече името така, сякаш бе останала без дъх. - Любимият ми храм. Най-старият в Токио.

- Невероятен е - заяви Стеф. - И се издига сред цялата тази... нали се сещате.

Госпожа Кимоно кимна.

- Знаеш ли нещо за японската религия и култура?

- Малко - отвърна Стеф.

- Това е будистки храм в чест на Гуан Ин, богинята на състраданието. Хората идват тук поради най-различни причини - за да се отблагодарят, да помолят за помощ или просто да се почувстват като едно цяло с останалите. Първо влизаме през Портата на гръмотевиците, а после продължаваме по „Накамисе Дори“.

Те минаха под огромния фенер и излязоха на улица, оградена с щандове за сувенири и храна.

- Тази улица е била построявана стотици пъти - добави госпожа Кимоно. - Виждала е световни войни и земетресения. Но все пак е оцеляла.

Някакъв японец и едно западно момиче стояха до сергия за оризови питки. Двамата наблюдаваха как младият продавач обръща питките върху огъня и ги потапя в саламура, преди да ги остави да изстинат. Мъжът изглеждаше на около петдесет години и бе облечен в костюм, а придружителката му носеше дънки и беше на не повече от двайсет. Явно се забавляваха добре, тъй като той се усмихваше на отчаяните й опити да каже нещо на японски.

- Какво очакват японските мъже от компаньонките? - попита Стеф. - Аз правя същото като другите момичета, но до момента никой не ме е поканил на дохан. Минаха седмици.

Тя забеляза един магазин за сладолед, на чиято витрина имаше над двайсет пластмасови фунийки, и затрепери. Част от сладоледите бяха в абсурдно ярки цветове - зелено, лилаво и тъмночервено, - а английският превод на вкусовете им звучеше също толкова екзотично: „зелен чай“, „соеви кълнове“ и „сладък картоф“.

- Никога не съм влизала в клуб с компаньонки - отвърна госпожа Кимоно, - но предполагам, че клиентите отиват там, за да се почувстват като мъже. Искат да усетят, че всяка жена в клуба ги желае и уважава. Искат да се отпуснат и някой да се погрижи за тях.

- Такава ли е ролята на гейшите? - поинтересува се Стеф. - Да накарат мъжете да се почувстват желани и обгрижвани?

Госпожа Кимоно замълча за миг и Стеф долови шумоленето на коприната, докато тя ходеше напред. Накрая старата жена отвърна:

- Да, може би караме мъжете да се чувстват така, сякаш ги желаем. И определено се грижим за тях и им помагаме да се отпуснат.

-Как?

- По най-различни начини. Вече видя чайната церемония. Освен това свирим на различни инструменти и танцуваме. Много често прибягваме до игри, свързани с пиене. Така мъжете се забавляват и „разхлабват вратовръзките си“, както се казва. Ние сме техни приятелки. Познаваме бизнеса им и дори им даваме съвети, ако ни помолят - макар и винаги да се преструваме, че те сами са стигнали до нужния отговор. Никога не изтъкваме колко сме умни. Клиентите трябва да забравят тежкото си ежедневие. Работят толкова усилено по цял ден, че ние правим всичко за тях, когато ни посетят. Дори измисляме теми на разговор.

- Японците наистина работят много - отбеляза Стеф. -Непрекъснато виждам заспали хора. В метрото, по ресторантите. Понякога клиентите заспиват в клуба ни.

- Повечето мъже тук работят по шейсет часа седмично -обясни госпожа Кимоно, побутвайки Стеф към друга красива пагода в края на улицата. - Това е Портата на съкровищницата. Влизаме в главния комплекс.

Отвъд вратата се издигаха още червени колони и поредица от ниски покриви, които обграждаха централния площад. Слънцето залязваше и навън ставаше хладно. Наоколо обикаляха местни жители и туристи, а няколко по-възрастни японци стояха до малък кладенец в средата на комплекса, от който се издигаха плътни облаци сивкав ароматен дим.

Госпожа Кимоно се приближи и зае място сред тълпата.

- След работа мъжете не искат да слушат за проблеми - заяви тя. - Предпочитат някой да отнеме тежкия товар от раменете им. Да положи усилия вместо тях.

Тя размаха леко ръце, за да придърпа дима към себе си, пое дълбоко въздух и затвори очи. Останалите правеха същото, като насочваха изпаренията към ръцете, краката или главата си. Всички бяха възрастни, с побелели коси. Някои изглеждаха прегърбени и уморени. Из въздуха се носеше далечна мелодия, която огласяваше на вълни пространството на храма.

- Е - заяви госпожа Кимоно след миг и бавно отвори очи. Беше спокойна и необичайно великодушна. - Нали искаш да научиш нещо, което ще можеш да използваш в работата си? Нещо, което ще спечели симпатиите на клиентите ти? Последвай ме.

Тя заведе Стеф под един от зелените покриви и извади възглавница от чантата си. Сложи я на студения бетонен под и коленичи върху нея.

- Седни до мен.

- На земята ли?

- Да.

Стеф неохотно коленичи на пода и веднага усети неодобрителните погледи на другите посетители, между които се виждаха и две жени, облечени в кимона.

Госпожа Кимоно извади черна дървена чаша и я постави помежду им.

- Чуваш ли мелодията?

-Да.

- Добре. Слушай внимателно. Потопи се в ритъма й. Ще те науча на една игра, типична за гейшите. Игра с удряне на чаши. Тази вечер ще забавлявам група известни политици, мои стари приятели. Те я обожават. Изглежда лесна, но всъщност не е. Наблюдавай какво правя.

Госпожа Кимоно започна да удря чашата в пода, следвайки ритъма на мелодията, като слагаше ръката зад гърба си след всеки удар. Понякога вдигаше чашата, скриваше я зад себе си и после отново я връщаше на мястото й, без да се отклони от ритъма. Когато песента беше вяла и тъжна, гейшата забавяше движенията си. Когато ставаше по-бърза и приповдигната, тя ускоряваше темпото.

- Нека опитаме заедно - каза тя и двете със Стеф удариха чашата последователно в пода. - Ако някоя от нас вдигне чашата, другата трябва да плесне по земята с юмрук - обясни старата жена. - Ако сгрешим, сме длъжни да пием саке. В момента нямам саке, затова ще се преструваме.

Звучеше просто, но Стеф се улавяше как забравя да свие ръката си в юмрук или нарушава ритъма.

- Забавно е, нали? - попита госпожа Кимоно. - Лесно и забавно. Ето какво харесват японските мъже. Ние организираме за тях различни развлечения и игри, за да не се налага да мислят. Но го правим нежно и женствено. И винаги оставяме мъжа да спечели.

- Това ли е всичко? - учуди се Стеф. - Наистина ли подобна игра ще ми спечели по-голяма популярност в работата?

- Пробвай я с твоя клиент - насърчи я госпожа Кимоно. - Ще му хареса, че си научила нещо за японската култура, но най-вече ще се зарадва на факта, че някой друг се е погрижил за него и му е отнел отговорността. Така ще може да се отпусне и да се остави в чужди ръце.

Изведнъж тя се закашля силно, извърна глава встрани и сложи ръка на гърдите си.

- След малко отивам на среща. Ако искаш, ела да ме посетиш отново. Ще ми е любопитно да чуя как си се справила. Отдавна не съм имала собствена майко.

39.

Мама

- Не се срамувай, Джордж сан. Влез.

Мама бе облечена в домашния си халат, когато отвори входната врата, и Джордж се поколеба на прага. Този път се беше сетил да събуе обувките си.

- Надявам се, че нямаш нищо против. Трябва да се приготвя за работа. - Мама тръгна тежко по коридора и изчезна в спалнята. - Извървяхме дълъг път заедно, нали? Вече сме добри приятели.

Джордж я последва, но спря на вратата на стаята, изчервен от притеснение.

- Ще ви изчакам... ъъъ... Къде да ви изчакам?

- Не, не, ела.

Мама стоеше с гръб към него и ровеше из дрехите си в елегантния гардероб от полирано дърво. Вратите му бяха украсени с порцеланови панели, върху които се виждаха красиви силуети на листа и клони.

Гардеробът изглеждаше странно в иначе семплия апартамент на Мама - като някоя реликва от стари, по-заможни времена, - но определено отговаряше на изяществото на облеклата в него. Пищни корсажи от червено и синьо кадифе, ефирни вечерни тоалети с бухнали ръкави и безброй изискани черни рокли висяха редом със скъпи кожи, кашмирени шалове и ушити по поръчка вълнени палта. Под тях се издигаше огромна купчина обувки. Повечето бяха червени с високи токове.

- Справяме се добре, нали, Джордж сан? Сигурно си събрал почти цялата необходима информация.

- Може би, но... - Джордж влезе предпазливо в спалнята. - Чувствам, че... Книгата се нуждае от повече. Повече от вас самата. Не ме напуска усещането, че криете нещо. Някаква тайна. Читателят трябва да вникне вътре във вас. В душата ви. Искам да знам всичко.

Масичката до прозореца беше отрупана с лекарства - бели пластмасови шишенца, надписани на японски, и блистери с хапчета, завързани с черни ластичета.

- Седни. - Мама му посочи възглавницата на застлания под и Джордж коленичи непохватно върху нея. Тя мърмореше под носа си, докато разглеждаше роклите в гардероба: -Не, твърде е удобна. Не, нуждае се от поправка. Днес ми се носи червено. Червено, червено, червено... - Движенията й бяха бавни и внимателни, сякаш всяко изпъване на мускулите й причиняваше болка. - Ще проведем интервюто тук, докато се обличам. Предполагам, че нямаш търпение да започнем.

- Ще ми помогнете ли? - попита я Джордж. - Налага се да поговорим много открито. Не само за кариерата ви, но... Има и нещо друго, нали? Нещо, което криете от мен.

- Така ли мислиш?

- Аз съм журналист. Усещам кога хората премълчават фактите.

- Днес съм по-добре - заяви Мама, все едно не го бе чула. - Трябваше ми почивка, нищо повече. Дадоха ми нови лекарства, които доста ми помагат. Намаляват отока. Много по-силни са. Ще мога да продължа да работя. Миналата седмица си мислех, че всичко е приключило. Пенсия. - Тя извади дълга червена рокля от гардероба и я закачи на вратата. - Така. Бяхме стигнали до майка ми и баща ми, нали?

-Да, но...

- Достатъчно ли материал събра за тях?

- Да. Смятах...

- Добре. Тогава ще ти разкажа какво е да работиш в японски бардак.

Джордж видимо се смути, когато Мама съблече халата си и го пусна на земята. Под него се разкри бельо в прасковен цвят. Върху болезнено тънките й крака и под прозрачната кожа на гръдния й кош изпъкваха сини вени. Всеки път когато си поемаше въздух, кожата на гърдите й изглеждаше така, сякаш ще се скъса от натиска. Тя навлече роклята.

- Да, нека започнем с това - съгласи се Джордж и сведе очи към пода.

- След като затвориха „кафенетата без бельо“, много момичета останаха без работа. Онези от нас, които не искаха да се омъжат, нямаха друг избор, освен да се върнат в нощните клубове. - Мама изпъна роклята по слабото си тяло. - Дотогава не бях спала с клиенти за пари, не и директно, но след като няколко години бях използвала тялото си, нямаше причина да не се съглася. Работата в снека ми се струваше тежка и нископлатена.

Човек трябва да създава връзки. Умеех да го правя, но не и за парите, предлагани в снековете. Знаех за клубовете с компаньонки, но в бардаците се печелеше много по-добре, около пет хиляди долара месечно. През осемдесетте години можех да си купя нова кола с толкова пари.

Не се страхувах от секс индустрията. Бях видяла доста неща, докато работех за Томи и в „кафенетата без бельо“. Повечето момичета там предлагаха секс на клиентите, така че идеята не ми беше напълно чужда.

- Къде отидохте? Отново при Томи?

- Не, не при него. Но се върнах в „Кабукичо“. Всички твърдяха, че бързо ще успея да си намеря работа. И наистина, съвсем скоро започнах на едно място близо до скъпите хотели в „Шинджуку“. Помня го много добре. Над вратата висеше неонова табела с името, а до входа имаше снимка на симпатични млади момичета, които седяха на легло, отрупано с плюшени играчки. Срещнах се с мениджъра - беше мълчалив, женен и се отнасяше чудесно с момичетата. Когато му казах, че съм работила в „кафене без бельо“, той веднага ми даде стая. Ще ми помогнеш ли, Джордж сан? -Мама се опитваше да дръпне ципа на роклята си. - Проблемите на самотния живот - добави тя. - Обикновено моля чистачката, но днес следобед я освободих.

Джордж закопча ципа и отново коленичи върху възглавницата.

- Докъде бях стигнала? А, да. Всяка от нас разполагаше със собствена стая, където да обслужва клиентите. Можехме да я украсим както поискаме. С плюшени играчки, еротични снимки и така нататък. Разбира се, имахме и самостоятелна баня с душ, неизменна част от японския бардак. Бяхме длъжни сами да купуваме презервативите и козметиката си. Шампоани, етерични масла. Нали се сещаш? До голяма степен ние диктувахме правилата.

Едно недодялано момиче - викаха й Пийч на английски - ме разведе наоколо и ми обясни правилата. Цялата беше изрисувана с татуировки, за пръв път виждах подобно нещо върху женско тяло. Държеше се доста дръпнато. Мисля, че беше претърпяла много унижения и затова се отнасяше грубо с клиентите. Посъветва ме да не се съгласявам на нищо, което не ми харесва.

Твърдеше, че повечето момичета са подлагани на физически тормоз и не протестират. Знаеш какви са японките -добродушни, срамежливи и покорни. Но ако някой проявеше прекалена грубост, трябваше веднага да го изгоня. Така ме посъветва Пийч. Тя имаше яркорозова коса, а другите момичета се боядисваха в оранжево или синьо. Носеха интересни дрехи, които понякога изглеждаха твърде предизвикателно и евтино, но им стояха страхотно. Нещо като японска пънк мода. Тук използваме специална дума за такъв вид облекло, янки. Предпочитано е от хора, които са се отклонили от правия път. В сравнение с тях аз бях доста обикновена, но западните ми черти ме открояваха от останалите.

Но както и да е. Пийч ме запозна с услугите, предлагани от момичетата. В общи линии ставаше дума за установено меню на определена цена, с продължителност около един час. Така се работи в повечето публични домове. Мъжът влиза, ти го събличаш и му правиш орална любов. После го сапунисваш и го измиваш, след което го караш да седне на специален стол с дупка в средата. Лягаш отдолу и облизваш ануса и тестисите му. След това се къпете заедно и ти го масажираш с голото си насапунисано тяло, преди да се преместите в спалнята за същинския секс. Обслужването е на високо ниво. Не е лесно да лежиш под някого и да му предлагаш орална любов, докато в очите ти влиза сапун. Често ни завиждаха заради високите доходи, но работата ни беше изключително трудна.

Мама се протегна към един рафт в гардероба, свали някаква кръгла кутия и внимателно отвори капака й. Извади отвътре черна перука, разтърси я добре и я сложи върху главата си.

- Бях много развълнувана. Особено когато Пийч ми каза колко ще печеля на клиент. Винаги става така. Толкова се радваш на парите, че лесно забравяш всичко друго. Но трябва да призная, че първият ден беше особено тежък. Както и вторият. И третият. Човек се изтощава емоционално. Не правиш просто секс, въпреки че и това не е лесно. Не, нужно е да предадеш някаква емоция, да накараш клиента да се почувства специален. Понякога приемаш осем различни мъже в един ден. Работата е изморителна. Разбира се, случва се да срещнеш големи ексцентрици. Никога не знаеш дали си в безопасност.

Мениджърът беше добър, но не можеше да присъства във всяка стая едновременно. А и тогава още не съществуваха камери за видеонаблюдение. Ето защо от време на време се притеснявах за нещата, които се налагаше да правя при затворени врати. Понякога ставаха странни работи. Обикновено се преструвахме, че изобщо не са се случвали. Не говори за тях, не си спомняй. Иначе няма да можеш да продължиш напред.

В даден момент ме посещаваше един изключително особен мъж. Мисля, че беше психичноболен. Голяма част от клиентите имаха психически или физически проблеми. Той ме следваше на всяко ново работно място. Когато напуснах първия публичен дом, ме откри в следващия, въпреки че не му бях дала никаква информация. После ме намери и в третия. Беше обезпокоително.

40.

От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: отново махмурлук

Дафниии!

Чета всичките ти имейли, заклевам се! Съжалявам, скъпа, напоследък бях доста заета, знаеш как е тук. Страхотно е, че си се представила добре на прослушването. Онзи Грей е истински тъпак. Изглежда, и при вас е пълно с красиви жени точно както в Токио. Мъжете започват да се мислят за богове.

В „Ропонги" момичетата като нас са просто средна класа, което наистина изкривява нещата. Виж само Ейнджъл и Катрина. И двете бяха сред най-елитните компаньонки, клиентите буквално се избиваха за тях. Но сега са готови да скочат в леглото с всеки, само и само да се сдобият с доза кокаин или да получат втора покана за среща. Смятат, че не заслужават повече. Аз също не мога да се преборя с това. Постоянно се оглеждам за нови прически, рокли и операции. Всичко, което ще ми помогне да изпъкна.

Преди няколко вечери Хиро заведе новата англичанка при Ямамото (цялата е в странни белези и изобщо не знае как да се държи, чудя се защо Мама я е назначила). Бях ужасно ядосана. Ямамото ВИНАГИ иска да бъде с мен, но това момиче явно се познава с Хиро. Сигурно спи с някого, помни ми думите. Ямамото обикновено поръчва шампанско, така че загубих доста пари. Никога не съм изкарвала толкова малко бонуси.

Чувствам се в безизходица. Ако нещата продължат по същия начин, как ще си плащам наема в този хаотичен град?

Понякога ми се иска да избягам вкъщи, но ако се върна там... Нека не забравяме колко особено е семейството ми. Вместо да ми вдъхват кураж, те само ме натъжават. А и работата в Англия е десет пъти по-трудна - Лондон е най-ужасното място на света. Тук поне ни уважават. Или поне донякъде.

Снощи бях страшно потисната. Дори се замислих дали да не започна като стриптийзьорка. Така поне ще мога да контролирам доходите си и да се боря за повече клиенти. Когато се събличаш, не ти се налага да търпиш странните капризи на мъжете. Знаеш какво имам предвид. Накрая винаги те канят в хотелската си стая, а ти се чудиш как да се отървеш от тях.

Фиона е права. Ако си стриптийзьорка, просто влизаш в клуба, изпълняваш номера си, вземаш парите и се прибираш. Разбира се, в Япония всеки иска да те пипне, което е малко гадно, но съм готова да го изтърпя, ако доходите са високи. Работата като компаньонка не е толкова хубава, защото дори и да положиш огромни усилия, клиентът може да реши да си тръгне с друго момиче. И хоп! Отново си на дъното.

Тази сутрин обаче се събудих и ме обзеха съмнения. Достатъчно лошо е за Тами, че майка й е компаньонка. Но стриптийзьорка? Всички те свършват зле тук.

Косата ми пада на цели кичури! Не се шегувам! Перхидролът тотално я унищожи. Тами се уплаши, когато ме видя. Сериозно, понякога се държи така, все едно тя е майката. По-грижовна е от мен. Аз винаги искам да излизам навън и да се забавлявам, а Тами предпочита да си стои вкъщи и да си пише домашните.

Вече съм абсолютно сигурна, че няма да получа повишение. Осъзнах го вчера, когато Хиро повика новата англичанка при моя клиент. Защо да ме вземат за заместничка на Мама сан, след като могат да изберат някое по-младо момиче?

Преди няколко години имах спестявания и все пак ми оставаше време да посещавам различни курсове. Бях достатъчно млада, за да пробвам и нови неща. Но когато си самотна майка на трийсет, не е лесно да започнеш от дъното. Ако отида в Лондон, ще работя най-много като офис асистент или танцьорка в стриптийз клуб заедно с осемнайсетгодишни момичета, които изглеждат далеч по-добре от мен, с идеална кожа и без татуировки. Тук поне хората ни смятат за млади, въпреки че не сме. Не искам да се върна в някой западнал апартамент в „Шепърдс Буш". Не бих го приела дори като временно решение.

Учудих се, че още помниш разговора ни за милионите йени. Беше толкова отдавна. Сега съм ужасно далеч от тях-дори и ако разполагах с толкова пари, не бих могла да... До момента съм ги печелила и харчила поне двайсет пъти.

Ако напусна работа, двете с Тами ще се нуждаем от милиарди йени, за да живеем така, както сме свикнали. И пак няма да успеем да си купим собствен апартамент. Знаеш ли колко време се изплащат ипотеките тук? Сто години. Не се шегувам. Майките и бащите предават заемите на децата си.

Днес имам лош ден, скъпа. Чувствам, че не притежавам нищо - нито опит, нито умения. Пропилях ужасно много време като манекенка и компаньонка. Мислех се за страшно важна. Трябваше да се откажа още в началото.

Обичам те, бейби.

Частити

ХХХХХХ

41.

Мама

- Обезпокоително ли? - попита Джордж и се настани по-удобно върху възглавницата. - Работата беше ли опасна?

- Малко - отвърна Мама. - В бардака, независимо колко добър е шефът, винаги разчиташ на себе си. Сама си. По цял ден си с клиентите, а в стаята ти има нищожен прозорец, през който не влизат много светлина и въздух. Никога не съм обичала разговорите с клиентите. Възприемах ги като загуба на време.

Мама отвори голямото чекмедже на тоалетката в ъгъла. Беше пълно с колиета, брошки, гривни и други бижута, струпани като съкровища в пиратски сандък. Тя разгледа няколко гердана от диаманти и перли, но в крайна сметка се спря на един гигантски рубин, който висеше на дълга кадифена каишка. Мама го закопча на врата си и продължи:

- Останах там доста години. Вземах наркотици, пиех много алкохол, хранех се лошо и общувах с неприятни хора. В началото не го съзнавах, но когато отидеш в публичен дом, наистина прекрачваш границата. Снекът беше по-приемлив. Добрите момичета не работят в бардаци. Или поне не го признават. Срещала съм такива, които искаха да спестят пари за сватбата си или за болните си родители. Но професията оставя белези. Никой не би се оженил за проститутка. Ето защо момичетата, които пестяха за сватбата си, го криеха от годениците си.

Харчех безумно, докато работех там. Така се чувствах по-добре, сякаш бях част от истинското, нормално общество. Щом припечелех пари, ги прахосвах за дрехи, пиене, приятели, гаджета... В един момент банкнотите бяха в ръката ми, в следващия изчезваха.

- Какво ви накара да се откажете? - попита Джордж.

- Не знам, може би странният клиент изигра ключова роля. Онзи, който ме следваше навсякъде. Чух разни истории за него, но полицията не правеше нищо. Където и да отидех, той скоро се появяваше. Осъзнах, че винаги ще бъда уязвима, ако продължа да работя в публичен дом.

Япония е изключително безопасно място, но това се дължи на факта, че редица групи в обществото не докладват за престъпленията. Якудза и хората от секс индустрията премълчават проблемите си.

Естествено, белезите на професията също имаха значение. Беше ми омръзнало да се държат високомерно с мен. В началото печелех толкова много пари, че не обръщах внимание на критичните погледи. Но след време започнах да страдам от тях. Приятелите ми знаеха за моята работа, но когато срещах непознати, ги лъжех с какво се занимавам. Не можех да имам интимен партньор за дълго, тъй като истината скоро излизаше наяве.

Ето защо трябваше да спестя пари и да избягам. Доста момичета в бранша казват, че пестят. Всяко от тях преследва някакви мечти и се стреми да забогатее. Целта им обаче скоро се измества, мечтите им залиняват и те попадат в капан, продължавайки да говорят как някой ден ще променят живота си. Но щом аз реша да направя нещо, никой не може да ме спре. Много съм силна, нали разбираш?

Джордж кимна.

- Постепенно скъсах с лошите навици и лошите приятели. Работех усърдно и спестявах. Останалите момичета се държаха дистанцирано, защото завиждаха на решителността ми, но аз не им обръщах внимание. Интересуваше ме само как да се махна от бардака. Не е лесно да излезеш от там. След като станеш известна с работата си, другите места не те искат.

Токио е голям град, но водният занаят е малък. Хората ме познаваха. Не бях от момичетата, които могат да започнат в по-уважавани заведения като някой клуб с компаньонки например. Но този факт не ме притесняваше, защото нямах намерение да работя за чужди хора. Смятах да забогатея и да отворя свое собствено място. Мой клуб с компаньонки.

В онези дни имаше много пари в този бранш. Клубовете със западни момичета се радваха на особена популярност през осемдесетте. Собствениците им печелеха ужасно добре. Като по-малка бях наблюдавала как баща ми прави бизнес в Токио. Бях достатъчно умна, за да разбера, че искам други хора да работят за мен.

Мама сложи ръка върху лицето си и затвори очи. Челюстта й потрепна, но после отново се отпусна. Тя отвори очи.

- Отначало не ми беше лесно да пестя. Бях се замесила с грешните хора. Повечето момичета пиеха алкохол, дишаха лепило или вземаха наркотици. Никое не помагаше на останалите. Осъзнах, че се нуждая от нова сцена. Затова намерих място, на което беше разрешена само мастурбацията. И се работеше значително по-малко.

- Друг тип публичен дом ли? - попита Джордж.

- Не, напълно различно място. Не знам дали в английския съществува подобна дума, но на такова място мъжете мастурбират, без да виждат момичетата. Там нямаше толкова напрежение и колежките ми се държаха по-приятелски. Много от тях бяха студентки.

- Не съм сигурен, че разбирам - заяви Джордж. - Как сте... обслужвали клиентите, без да ви виждат?

- О, това не беше проблем - отвърна Мама. - Те идваха и пъхаха пенисите си в специални дупки в стената.

- Ясно.

- От гледна точка на клиентите мястото приличаше на съблекалня със завеси като тези в магазините за дрехи. Мъжете влизаха в кабинката, спускаха завесата зад себе си и слагаха пениса си в дупката на стената. Ние седяхме от другата страна и ги обслужвахме с ръка - бам-бам, - а после ги бършехме с мокра кърпа и готово. Над дупките висяха снимки на известни жени, които помагаха на мъжете да се възбудят. Разбира се, повечето знаеха, че зад стената може да ги обслужва и мъж. Но все пак бяхме доста заети. След опита ми в бардаците бях изключително добра. Толкова добра, че клиентите чак се оплакваха от бързината, с която действах. - Мама се изкикоти. - Тайната ми се криеше в издаването на звуци. Бях усвоила и специална техника с ръцете. Можех да обслужвам от двайсет до трийсет мъже на ден, два пъти повече от другите момичета, така че доходите ми не отстъпваха на тези преди.

Мама се наведе пред гардероба. Коленете й изпукаха, когато тя започна да се рови из купчината обувки на дъното.

- Чудя се дали... Не, не и днес... Трябва да намеря щастливите си обувки... Ох, къде е втората? А, ето я!

Тя се изправи бавно и сложи обувките върху тоалетката.

- Докато работех на мястото с дупките, се случи нещо прекрасно. Прекрасно и същевременно ужасно.

- Какво?

- Влюбих се. - Мама се усмихна при спомена. - За пръв път. Разбира се, бях излизала с момчета, но сега беше различно. Той беше американец. Сигурно си мислиш, че съм повторила грешките на майка си. Мъжът наистина приличаше на баща ми. Чувствах се като ударена от гръм.

- Някой клиент?

- Не, не. - Мама присви устни. - Никога не бих се влюбила в клиент. Една вечер го срещнах на улицата на път за работа. Беше изключително красив, имаше най-сините очи на земята. Изглеждаше като филмова звезда. С ослепително бели зъби и силна челюст. Попита ме как да стигне до някакво място. В този миг разбрах, че ще умра, ако не го видя отново.

Каза, че е отседнал в един от хотелите в „Шинджуку“, но се беше изгубил. Усещах, че иска да разбере нещо повече за развлеченията в квартала с червените фенери. Ето защо му предложих да го разведа наоколо, а в замяна той ме покани на вечеря.

До момента не бях пропускала и ден на работа, но този мъж ме накара да забравя за нея. Двамата отидохме на вечеря. Колко е часът, Джордж сан?

- Шест и половина.

- О, толкова късно! Трябва да тръгна към клуба. Едни мъже се опитват отново да откраднат компаньонките ми. Разпространяват лоши слухове за мен и заведението. - Тя се прозя. - Важно е да бъда там през цялото време. Без мен всичко ще се разпадне. Не знам. Този занаят не е лесен. Понякога си мисля, че се чувствах по-щастлива на дъното, когато виждах по двайсет пениса на ден. Тогава не носех никаква отговорност.

Момичетата постоянно напускат. Компаньонки. Не държат на кариерата като мен. Повечето просто обичат да пътуват. Това не е добре за бизнеса.

- Да ви повикам ли такси? - попита Джордж.

- Не, няма нужда. Един приятел ще изпрати шофьора си. Имам близки приятели в бранша, важни хора. Но ми е ужасно трудно. Затънала съм в дългове, Джордж сан. Точно като баща ми. Но ще продължа да работя.

Джордж погледна бележките си.

- Почти стигнахме до края, Мама. Много сме близо. Но все пак остава нещо... - Той поклати глава. - Какво криете от мен? Историята ви е изумителна, но звучи твърде безгрижно. Какво не искате да споделите? Кое ви се струва тежко?

Мама се усмихна.

- Всичко ми се струва тежко в момента.

- Може би е добре да си починете тази вечер.

- Не, не. Нямам време. Принудена съм да се грижа сама за себе си. Нека следващия път се срещнем в клуба, Джордж сан. Съгласен ли си?

- Разбира се. - Джордж наблюдаваше тромавите й движения и умората в очите й. - Когато ви е удобно.

42.

Стеф

Наближаваше два през нощта. Застанал зад рецепцията, Хиро слагаше банкноти и сребристи монети в бели пощенски пликове. Стеф и останалите компаньонки го наблюдаваха от известно разстояние, като пристъпваха нетърпеливо от крак на крак. Някои момичета си играеха нервно с косите, други си гризяха ноктите. Общата напрегнатост беше заразителна и скоро Стеф усети, че диша учестено и прехапва устните си.

Компаньонките в „Синатра“ получаваха пари на всеки две седмици. Плащането беше свързано с много стрес, тъй като ниските доходи подсказваха за липсата на бонуси и можеха да доведат до незабавно уволнение. Но докато гледаше как Хиро отброява банкнотите, Стеф бе обзета от внезапен оптимизъм. Вече се справяше добре с работата си. Ямамото сан я викаше редовно на своята маса и винаги поръчваше шампанско, което автоматично вдигаше сметката му. Може би тя бе спечелила достатъчно, за да върне дълга си и да спести малко йени, с които да си купи храна и други неща от първа необходимост.

- Частити.

Хиро плъзна един от пликовете по плота. Частити го взе и прочете цифрите, отбелязани върху бялата хартия. Държеше плика плътно до себе си, така че никой да не го види, но явно не беше щастлива.

- Хелена.

Хелена се усмихна, когато зърна цифрите, и пъхна парите в чантата си.

- Стеф.

Още преди да посегне към плота, Стеф забеляза, че пликът е празен. Изведнъж всичките й надежди се изпариха. Но тя все пак реши да го вземе. Отгоре бе написано името й с канджи и числото нула. Частити сръга Кристална и се засмя.

- Кога ще получа заплата, Хиро? - попита Стеф, пренебрегвайки самодоволното изражение на Частити.

- Най-малко след три месеца, Стеф чан.

- Три?

- Трябва да платиш няколко глоби и да върнеш дълга на клиента си.

- За какво са глобите?

- Четири закъснения, избор на неподходяща рокля, лоша прическа, дъвчене на дъвка...

- Моля? Глоба за дъвчене на дъвка? Сигурно се шегуваш.

- Веднъж те видях да го правиш в клуба. Удържахме ти хонорара за един час.

- А защо четири закъснения? Дойдох късно само два пъти.

Хиро извади някакъв график.

- Миналия понеделник се появи две минути след началото на смяната, а в четвъртък преди това - цели три.

- Няколко минути не са от значение.

- Напротив. - Хиро кимна строго. - Броят се за закъснение.

- И колко се налага да платя?

- Хонорара за два часа.

- Шегуваш се, нали?

- Не - заяви Хиро. - Трябваше да си избереш по-подходящ клиент. Тогава парите нямаше да са проблем. Обясних на Мама, че момиче, което води такива мъже, не разбира как функционира нашият клуб. Заслужаваш дълга си.

- Ако ти си беше свършил по-добре работата, определено щях да имам по-малко проблеми - възрази Стеф. -Мама каза, че никога не би пуснала подобен клиент в заведението.

- Предполагах, че ще създаде неприятности - отвърна Хиро и кимна. - Но проблемът е твой, не мой. Нека ти бъде за урок. Лошият клиент означава дългове за компаньонката.

- Ти си знаел, че кредитната му карта е без покритие? -повиши глас Стеф. - И все пак си му позволил да влезе?

- Да... усещах го.

- Не мога да повярвам. - Стеф смачка празния плик и го хвърли на масата. - Нарочно си ме вкарал в дългове. За да ми дадеш урок. Сега трябва да работя с месеци само защото не съм подозирала... Защо го направи? Нямаш ли сърце? -Беше изричала тези думи при различни обстоятелства, но сега те й причиняваха също толкова болка, колкото първия път. - Защо не се досетих? Явно изобщо не ти пука за другите. Всички сте такива. Добре тогава. И аз ще се държа по същия начин. Ще се интересувам единствено от себе си.

За няколко минути Стеф стигна до едно от кръстовищата в „Ропонги“. Беше излязла от клуба, преди някой да успее да види сълзите й. Сега плачеше и се блъскаше безцелно в минувачите, обзета от познатото усещане, че отново е останала съвсем сама.

Три месеца.

Звучеше й като тежка присъда. До момента бе оцеляла благодарение на парите от шампанското, но работата беше уморителна както във физическо, така и в психическо отношение. А и не знаеше дали тялото й ще издържи на огромните количества алкохол, които трябваше да изпие, за да покрие наема си през следващите три месеца.

Изведнъж забеляза неоновата табела на „Каламити Джейнс“, която светеше на фона на тъмното облачно небе.

Ще вляза и ще си потърся работа, реши Стеф и рязко изтри сълзите си. Върху бузите й останаха черни следи от спирала. Ще ги накарам да ме вземат. Няма да си тръгна, докато не ги убедя.

Тя изкачи стълбите на клуба с такава решителност, че бодигардът не й обърна никакво внимание. Когато стигна до празната рецепция на петия етаж, удари с юмрук по тънкия дървен плот.

- Хей! Имали някой?

Една руса глава надникна през стъклената врата до рецепцията.

- Мога ли да ти помогна, съкровище?

Беше Рики, управителката. Носеше сив костюм, който обгръщаше свободно дребната й фигура.

- Да, срещали сме се и преди - заяви Стеф с надеждата, че очите й не са твърде зачервени. Още усещаше соления вкус на сълзите в устата си. - Аз... Търся си работа.

Рики се облегна на стъклената врата, готова да произнесе отказа си.

- Започнах в друг клуб - добави Стеф, - но всички смятат, че вашето заведение е най-доброто. Освен това имам собствен клиент.

Рики изправи гръб.

- Наистина ли? Справила си се доста бързо. Как се казва?

- Ямамото сан.

Скоро ще бъде мой клиент, надявам се.

Рики почука по стъклото с дългите си нокти.

- Собственикът на „Ямамото Фармасютикълс“?

Стеф кимна.

- Извеждал ли те е на вечеря?

- Много пъти.

- Ще дойде ли с теб, ако смениш клуба?

- Обеща, че ще го направи.

- Чудесно! - Рики извади пластмасова папка с договори от шкафа зад рецепцията. - Значи ще стане клиент на „Каламити Джейнс“? Наистина ли можеш да го доведеш тук?

Стеф кимна отново.

- Вземи един екземпляр. - Рики й подаде договора. Беше написан на японски с английски превод отдолу. - Попълни го, върни се с клиента и ще започнеш работа. Но нека първо да го подпиша. Как е фамилията ти?

- Коен.

Стеф наблюдаваше как Рики нанася името й в празното поле на гърба на страницата. После и своето: „Рики Демарко“. После сложи датата върху договора и го връчи на Стеф.

Стеф прегледа набързо страниците и забеляза следното изречение, написано с плътни черни букви: Задържаме паспорта ви, за да гарантираме минимален професионален ангажимент от три месеца.

- Слушайте, Рики. Ямамото сан е зает в момента. Не може ли да започна още утре и да го доведа следващата седмица?

Рики се усмихна цинично.

- Не мисля, скъпа. Откъде знаеш, че ще се съгласи да смени клуба? Няма как да си сигурна, докато не се появиш тук с него.

Стеф потрепна.

- Ще дойде. Убедена съм.

- Не работя с обещания. Доведи клиента и ще те назнача.

Светлините на клуба се затъмниха зад стъклената врата.

- Затваряме - заяви Рики.

Пространството пред рецепцията се напълни с момичета и клиенти. Компаньонките носеха тесни дънки, палта и шалове - цивилното облекло за предстоящата им кратка смяна в „Холивуд“.

Стеф забеляза, че повечето мъже са западняци. Почти никой не беше с костюм. За разлика от изисканите японски бизнесмени, които посещаваха „Синатра“, клиентелата на "Джейнс" приличаше на разюздано животинско стадо. Мъжете не показваха никакво уважение към заведението и жените, с които се прегръщаха или държаха за ръце.

Стеф наблюдаваше тълпата от компаньонки. Надяваше се, че ще открие красивото дългокосо момиче, което познаваше от училище. Нямаше как да огледа добре всички лица, но никое от тях не й напомняше за Анабел.

Джулия беше една от последните, излезли през вратата. Водеше за ръка висок чернокож мъж с бейзболна тениска. Носеше прилепнали светлосини дънки, ботуши на високи токчета и блуза с дълбоко деколте - стандартния екип на момичетата от „Каламити Джейнс“ за след работа. Изглеждаше болна и уморена под плътния слой грим, нанесен върху лицето й. Когато видя Стеф, подскочи уплашено.

- Стеф! Рики, съжалявам. Казах й да не...

Рики вдигна ръка.

- Не се тревожи, Джулс. Явно се справя добре. Може би ще я взема.

Джулия беше ужасена. Тя бавно поклати глава.

- Но... в клуба няма място за повече момичета.

- Винаги има място за момичета с клиенти.

- Но тя е... Не забеляза ли белезите й, Рики? Не е подходяща за нас.

Стеф не можеше да повярва на ушите си.

- Какво ти става, Джулия?

- Стига. - Рики почука върху масата. - Никакви скандали. Джулия, Стеф е красиво момиче независимо от белезите. И щом ще доведе клиент... Не се нуждая от повече в момента.

Джулия стисна зъби.

- Ще се провали. Тя не знае как се изкарват пари. Търси наша обща приятелка и си е въобразила, че работи тук.

- По някое време е била назначена в клуба - каза Стеф и се изчерви. - Сигурно сте работили заедно.

- Виждаш ли? - сопна се Джулия. - Само това я интересува. Обзалагам се, че дори не разполага със собствен клиент.

Тя бързо излезе от клуба, като задърпа мъжа след себе си. Рики я наблюдаваше с любопитство.

- Както вече споменах - заяви Рики, без да поглежда Стеф, - върни се с клиента и ще поговорим. Но трябва да те предупредя, че не обсъждаме момичетата, които работят в клуба. Информацията е строго поверителна. - Тя докосна носа си, замисли се за миг и добави: - Много от тях стават известни манекенки или филмови звезди. Не искат хората да разбират за миналото им в „Джейнс“.

Рики кимна и се усмихна. Последните клиенти напуснаха заведението и светлините угаснаха.

- Както и да е. Ще прочетеш всичко в договора. Тук държим на личното пространство. Ако работиш за нас, си длъжна да се съобразяваш с това. Доведи клиента и аз ще преценя какво мога да направя за теб.

43.

Дъждът се изливаше като из ведро върху прозореца на „Фрешнес Бъргър“, докато Стеф разбъркваше салатата си с чифт пръчици за хранене. Подобно време, помисли си тя, е в състояние да изкриви устните ти дотолкова, че да те накара да изглеждаш напълно отчаяна. После се втренчи в дневника на Анабел, който се намираше на масата до „свежата“ салата, сандвича с тофу и зеления чай с мляко.

Стеф бе успяла да убеди себе си, че Анабел е добре. Всъщност не знаеше защо изобщо се бе притеснила за приятелката си. В светлината на собствените й дългове и проблеми й се струваше глупаво, че е загубила време в излишни тревоги, вместо да се опита да привлече клиенти.

Сега обаче й бе хрумнало нещо друго. Беше открила нова причина да прочете дневника.

Анабел е била сред най-елитните компаньонки. Всички в „ Синатра “ го твърдят. В началото тя описваше как се печелят клиенти. Според нея момичетата трябва да са настоятелни, да пращат имейли и да звънят по телефона. Не че това ми помогна особено. Но може би ще успея да науча повече от нея. Защо е била толкова добра компаньонка?

Въпреки нещата, които бе казала на Рики, Стеф знаеше, че скоро няма да получи покана за дохан. Но бе твърдо решена да започне да изкарва пари в „Каламити Джейнс“, а останалите страници от дневника на Анабел навярно съдържаха полезна информация.

Стеф се смущаваше от мисълта, че е принудена да се рови из личния живот на приятелката си, за да извлече собствена изгода, но в „Ропонги“ всяко момиче се справяше само. Анабел щеше да прояви разбиране.

Тя се зачете в записките й.

Скъпи Боже,

Искам да умра, наистина. Мечтая си земята да се разтвори под краката ми и да ме погълне. Толкова се срамувам, че дори не смея да се погледна в огледалото. Защо не мога да изпия някое магическо хапче и да забравя за случилото се снощи? За съжаление не ми остава нищо друго, освен да се скрия тук, да поговоря с теб и да се надявам, че обезболяващите скоро ще подействат. Главата ми ще се пръсне.

Защо го направих, Господи? Съгласна съм, че е по-млад от повечето мъже и е доста привлекателен, но все пак е мой клиент и... и... Ох, ужасно ме е срам. Не само защото спах с него, но и...

Стеф отпи глътка от чая и се втренчи в последните думи. Анабел спеше с клиентите си? В училище не се бе целувала с никого и винаги се бе изчервявала в часовете по сексуално образование. Стеф силно се надяваше, че сексът не е тайната на добрите компаньонки. Но Анабел за пръв път споменаваше подобно нещо. Тя продължи да чете.

... защото той ми даде пари, все едно съм някоя проститутка. Господи, чувствам се омърсена. Никога няма да си го простя. Никога. Моля те, погрижи се семейството ми да не научи. Моля те, моля те, моля те.

Заклевам се, че спирам окончателно с пиенето. Ако бях трезва, едва ли щях да отида в хотелската стая с него и... Край на алкохола. Тази вечер не съм в състояние да се появя на работа. Рики ми звъни непрекъснато. Моля те, накарай я да ме остави на мира. Не искам да говоря с никого. Нуждая се единствено от компанията на хапчетата.

Ако другите момичета в „Джейнс" научат за случилото се... (Какво ще стане тогава, Господи? Моля те, погрижи се да не разбират.)

Телефонът ми звъни отново. Накарай я да се махне.

Моля те.

Анабел

ХХХХХ

Стеф затвори дневника и отхапа от сандвича с тофу. Тъй като страдаше от силен махмурлук, храната в този час на деня можеше да й подейства като отрова или лекарство. Слава богу, оказа се второто.

Не разбирам. Наистина. Защо Анабел е била толкова добра компаньонка?

Изглежда, тя беше затъвала във все по-големи неприятности. Как бе печелила нови клиенти? Спеше ли с тях? Не, едва ли. От записките й личеше, че става дума за еднократен инцидент.

Нейната популярност едва ли се дължеше само на външния й вид. Анабел беше красива, но хората в Япония твърдяха, че най-хубавите момичета не са най-успешните компаньонки. Може би тайната й се криеше в амбицията, но Анабел не бе изявила огромно желание да продължи в същия бранш, след като изплати дълговете си. Защо клиентите я харесваха толкова?

Когато осъзна, че дневникът няма да й помогне особено, Стеф приключи с храната. Преглътна чая и гордостта си и реши да посети отново госпожа Кимоно.

- Как ме намери?

Госпожа Кимоно стоеше зад обикновена пазарска сергия пред гара „Камакура“. Върху дървената маса пред нея бяха наредени красиви птици, направени от коприна. Платът се обработваше по специален начин, за да може да бъде сгънат в различни форми според техниката на древното изкуство оригами. Така се получаваха изящни жерави с дълги шии и четвъртити криле. Госпожа Кимоно предлагаше богата палитра от форми и цветове - птица за всеки вкус.

Стеф не беше съвсем сигурна, но на лицето на старата госпожа сякаш се появи лека усмивка, когато я забеляза. Този път тя носеше черно кимоно, върху което бе избродиран зимен пейзаж: голи дървесни клони със сняг по краищата и гръмотевица, която прорязваше полите й.

- Вашата приятелка от пекарната ми каза къде сте.

- Коя пекарна?

- Магазина за ябълков пай до вас. Обясни, че днес сте на крайбрежието, и ми нарисува карта. - Стеф взе един от жеравите и го разгледа отблизо. - Прекрасни са.

- Красиви са, нали? - Госпожа Кимоно бе коленичила зад сергията, но сега се изправи подобно на разцъфващо цвете. - Твърде красиви за Токио, но напълно достойни за „Камакура“. Мястото ми напомня за Киото. Обичам близостта на водата. - Тя вдиша свежия солен въздух. - Предполагам, че никога не си била тук.

Последното не беше въпрос.

- Какво продавате? - попита Стеф и постави обратно птицата, като събори други две. Тя бързо ги сложи на местата им.

- Жерави оригами - обясни госпожа Кимоно. - Направени са от коприна. Обработвам плата по специален начин, за да се втвърди. Обикновено оформяме жеравите от хартия. Хората в Япония казват, че ако сгънеш хиляда птици, всяко твое желание ще се сбъдне - дълъг живот, добро здраве, излекуване на болести.

Тя сведе очи.

- Защо не ги продавате в магазина? - поинтересува се Стеф.

- Не ги продавам. Понякога просто имам желание, което искам да изпълня. Затова сгъвам жеравите, хората ги вземат и оставят дарение пред големия Буда наблизо.

- За какво служат?

- Жеравите са прекрасен подарък. Японците често ги подаряват на сватби, защото птиците символизират хиляда години щастлив брачен живот. Някои момичета ги използват като любовни талисмани. Според традицията, когато едно момиче навърши тринайсет, то трябва да сгъне хиляда жерава и да ги даде на момчето, за което иска да се омъжи.

- Върши ли работа?

- Понякога. Дошла си за съвет, нали? Предполагам, че не си успяла да намериш данна.

- Как познахте?

- По изражението на лицето ти.

- Показах играта с чашите на Ямамото сан. Много му хареса. Освен това започнах да наливам бавно питието му, като отделям внимание на всеки детайл. Сега разбирам какво означава да контролираш ситуацията. Чувствам, че до голяма степен определям правилата. Клиентът трябва да ме попита за разрешение, преди да направи нещо непозволено. Ямамото сан е изключително добър човек. Но още не ме е завел на дохан. Явно пропускам нещо. Не знам какво.

- Приятелката ми ще поеме сергията - заяви госпожа Кимоно.

Тя махна на жената, която стоеше зад съседната маса, отрупана с малки дървени котки. Кимоното й беше протъркано и по никакъв начин не напомняше за красивата пъстра дреха на госпожа Кимоно. Жената кимна, след като чу молбата, изречена на японски.

- Нека се разходим по хълма - предложи госпожа Кимоно. - Пиеш прекалено много. Приличаш на изсушена слива. Чистият въздух ще освежи кожата ти.

44.

- Може ли да ви задам един въпрос?

Стеф и госпожа Кимоно изкачваха изтърканите дървени стъпала, заобиколени от раззеленени дървета. Въздухът беше чист и прохладен, а пътеката бе огряна от зимното слънце.

-Да.

Старата дама леко хриптеше, но не забавяше темпото и Стеф едва я настигаше.

- Гейшите спят ли с клиентите си? Мисля, че някои компаньонки го правят. Това ли е начинът да си намериш данна!

Стеф се опасяваше, че директният й въпрос ще предизвика бурна реакция, но госпожа Кимоно изненадващо кимна.

- Преди години, докато се подготвях да стана гейша, подобно нещо се очакваше от нас. Щом младите майко завършеха обучението си, те не се подлагаха на ритуала със смяната на яката, ерикае, който е характерен за момичетата днес, а участваха в церемонията мидзуаге. В буквален превод мидзуаге означава „изваждам някого от водата“. Всяка майко трябваше да подстриже косата си и да загуби девствеността си със своя данна. После двамата се обвързваха за цял живот. Звучи по-романтично, отколкото е в действителност.

- Вие имахте ли данна?

Те продължиха напред и подминаха малка чайна, сгушена между дърветата. Сервитьорите поднасяха чаши димящ зелен чай и желирани японски сладки.

- Да. - Госпожа Кимоно вдигна леко полите на дрехата си, тъй като пътеката ставаше по-равна и камениста. - Много известен, влиятелен мъж. Политик. Години наред беше мой данна и аз се научих да го обичам. Купуваше ми старинни кимона, перуки и гребени - всички неща, необходими за занаята ни. Необходимо е да разполагаш с доста пари, за да поддържаш собствена гейша. Но... връзката ни не продължи дълго.

- Какво се случи?

Настъпи мълчание и Стеф си помисли, че е прекрачила границата. Госпожа Кимоно реагираше изключително дружелюбно днес, което я объркваше. Колкото и да беше странно, упреците щяха да й подействат успокоително.

- Накрая той трябваше да се откаже от мен. - Хриптенето на госпожа Кимоно беше отслабнало, откакто двете вървяха по равната пътека. - Съпругата му настояваше. Избухна страхотен скандал. Чувствах се унизена и нещастна. Дълго време се срамувах да изляза на улицата в Киото. Той ми липсваше. Бях свикнала да бъде мой покровител. Но после, само година след раздялата ни, той почина. Съвсем внезапно.

- Съжалявам - каза Стеф.

- Отново бях съкрушена - добави госпожа Кимоно. -Дори не ми позволиха да присъствам на погребението. Гейшите нямат такова право. Неговата съпруга, разбира се, скърбеше открито след смъртта му.

- Но... той ви е изоставил - заяви Стеф.

- Да, но любовта не изчезва с магическа пръчка.

Стеф се замисли.

- Така е. Ще позволите ли да споделя нещо?

- Разбира се.

- Преди да пристигна тук, излизах с един мъж. Имахме много неприятности. Постоянно се карахме, той беше доста избухлив. Но въпреки безкрайните скандали не се страхувах. Знаех, че мога да му се доверя. Обещаваше ми всякакви неща - че ще ми намери работа и различни роли. В даден момент започна да ме снима гола. Твърдеше, че негови познати подготвят някакъв филм и трябва да видят снимките ми. После обаче ги продаде. Наистина вярвах, че ме обича. Но в крайна сметка се оказа, че ме е използвал. Най-лошото е, че още съм влюбена в него. Глупаво е, нали?

- Не, не е глупаво.

- Сега чувствам, че... изобщо не познавам мъжете. Трудно отгатвам какво искат. Преди си въобразявах, че всичко ми е ясно, но допуснах много грешки. Може би дълбоко в себе си изобщо не желая да спечеля клиенти. Прекалено съм уплашена.

- Нормално е, още се учиш - каза госпожа Кимоно. -Смятам, че преценката ти за хората не е чак толкова лоша. Просто трябва да разбереш как да контролираш мъжете в клуба. Как да ги допуснеш тук. - Тя сви ръката си в юмрук и докосна гърдите си. - Но за тази цел е нужно да бъдеш силна.

Двете стигнаха до едно място, откъдето се виждаше океанът. Бурните вълни се разбиваха в сивите скали, стърчащи във водата.

- Гейшите са като тези скали - заяви госпожа Кимоно. - Ние сме силни и непоклатими, въпреки че животът понякога е суров и несигурен. Винаги попиваме емоциите на останалите.

Стеф поклати глава.

- Не разбирам... Анабел...

- Твоята приятелка?

- Да. Била е елитна компаньонка. Но сега чета дневника й и изобщо не ми звучи като силен човек. Никак не прилича на вас. Не мисля, че е спала с клиентите. Поне не редовно. Как тогава е станала толкова популярна?

- Ти четеш дневника й?

Стеф се изчерви.

- Когато започнах, нямах лоши намерения. Но в момента ми се налага да бъда по-добра компаньонка по един или друг начин. Трябва да влезете в положението ми. Затънала съм в дългове.

Те подминаха двама влюбени, които се снимаха до голямо красиво дърво, чиито корени бяха плъзнали по земята като пипала.

- И смяташ, че дневникът й ще ти помогне?

- Не знам. Всички твърдят, че Анабел е била отлична компаньонка. Искам да науча тайната й. Не можете да ме вините за това. Не разполагам с нито един редовен клиент, а ме чакат огромни дългове. Просто държа да бъда добра в професията си и да работя в престижен клуб.

- Не те виня. - Госпожа Кимоно погледна към слънцето, което се носеше над океана. - Но ако разсъждаваш по този начин, едва ли ще постигнеш някакъв напредък. В „Ропонги“ витае демон. Той влиза под кожата на хората и ги променя. Така стана с дъщеря ми. Надявам се, че още не е успял да те докосне. В началото ти искаше да намериш приятелката си. Нима вече си я забравила?

Госпожа Кимоно заведе Стеф на кея. Там имаше сергии, които предлагаха изсушени сепии, оризови питки и хазартни игри с пушки, изстрелващи коркови тапи.

- Ето на какво ще те науча днес - заяви тя и спря пред красиво дървено магазинче, в което се продаваха лешникови сладки и пъстра хартия за оригами. - Как да сгъваш жерави.

После купи пакет хартия и двете със Стеф седнаха на ръба на кея, спуснали крака над водата.

- Наблюдавай ме.

С няколко сръчни движения госпожа Кимоно превърна парче златисто-черна хартия в миниатюрен жерав. Стеф взе малко хартия и започна да я сгъва.

- Не така! По-внимателно.

- Какъв е смисълът на това занимание?

- Става дума за молитви. И смирение.

- Тоест...?

- Добрата гейша е скромна. Предполагам, че и при компаньонките е така. Тя е силна, но същевременно разбира, че животът тече около нея и много неща не могат да бъдат променени. Гейшата се моли за по-щастливи дни, когато животът ще е по-сигурен.

Скъпи Боже, скъпи Боже, скъпи Боже...

- Анабел се обръща към Господ в дневника си - заяви Стеф. - Тя също се е молила. И е била скромна. Но какво общо има сгъването на жерави с молитвите?

- Вече ти обясних. Ако сгънеш хиляда птици, желанията ти ще се сбъднат. Но това не е всичко. Докато го правиш, те обзема спокойствие. А с него идва и смирението.

- Никога няма да стигна до хиляда.

- И най-дългото пътешествие започва с първата крачка.

Стеф продължаваше да сгъва хартията, като се стараеше да оформя прилежно ъглите. Докато я въртеше в ръцете си, вниманието й бе привлечено от мъж и жена, които вървяха по кея. Момичето беше Наталия. Бледата й кожа блестеше под залязващото слънце. Беше облечена с дънки и обемно палто с кожена яка. Държеше за ръка японец, който стигаше до раменете й. Стеф видя как Наталия и придружителят й влизат в някакъв хотел. После отново се съсредоточи върху жерава.

- Направи много грозна птица - отбеляза госпожа Кимоно. - Гънките са криви и несъразмерни. Трябва да се упражняваш още. Когато изработиш хиляда жерава, ще станеш по-добра.

- Може би имам по-важни задачи.

- Наистина ли? Какви например?

Стеф взе друго парче хартия.

- Трябва да изкарам пари.

45.

- Какви са тези неща? - Наталия вдигна една от двайсетината хартиени птици, оставени върху етажерката в спалнята. - Талисмани ли?

- Да, може да се каже - отвърна Стеф, която седеше на горното легло и се гримираше.

Жеравите бяха пръснати из цялата спалня: по металната преграда на леглото, върху сгънатите дрехи в раницата й и раздрънкания ключ на лампата.

- Не съм те виждала отдавна - добави Стеф. - Не и откакто. .. те забелязах в „Камакура“.

- Как се правят?

Наталия започна да разгъва хартията.

- Не го разваляй.

- Добре, добре. - Тя оправи птицата. - Защо са толкова много? Да не си на кристали? - Наталия завъртя пръстите си. - Сигурно се чудиш какво да правиш с ръцете си?

Стеф поклати глава.

- Ужасно съм уморена. - Наталия потърка очи. - И пак съм поканена на дохан.

- Нищо чудно - отбеляза Стеф. - Постоянно излизаш. И денем, и нощем. Предполагам, че си напълно изтощена.

- Денем ли? - учуди се Наталия.

- В „Камакура“ - подметна небрежно Стеф - те зърнах в компанията на клиент. Или поне приличаше на такъв.

Наталия сложи птицата на шкафа.

- „Джейнс“... е различен от другите клубове. Някои от нас имат и дневни смени. Така изкарваме повече пари. Вероятно може да се нарече дохан... - Тя нанесе поредния слой пудра върху бузите си и погледна към Стеф. - А ти? Да не би да отиваш на дохан? Никога не се гримираш толкова рано.

- Да - призна Стеф и се усмихна.

Предстоеше й първата истинска среща с клиент. Не знаеше как или защо, но съветът на госпожа Кимоно бе свършил работа. След като бе сгънала хиляда жерава, желанието й се бе сбъднало: Ямамото сан я бе поканил на вечеря.

- Мислех, че са те изхвърлили. - Наталия разтегна устни и ги очерта с молив. - Имаш много малко дрехи.

Стеф пренебрегна забележката й и запази спокойствие въпреки дръзката провокация. От улицата се чу клаксон и тя скочи от леглото.

- Това е моят клиент - каза Стеф и обу обувките с високи токчета, които бе купила от бивша компаньонка, публикувала обява в един от местните английски вестници. - Желая ти успешна вечер.

- Всяка вечер е успешна за мен - отвърна Наталия.

Отвън чакаше черен мерцедес, който заемаше половината тротоар. През затъмнените стъкла се виждаха силуетите на шофьора и пътника на задната седалка.

Стеф почука по стъклото и вратата се отвори. Вътре седеше Ямамото сан, който се бе отпуснал върху дебелата кожена тапицерия и натискаше бутоните на мобилния си телефон. Въпреки че надхвърляше петдесет, той имаше буен, младежки дух и Стеф често се чувстваше като негова детегледачка.

- Радвам се да ви видя, Ямамото сан - поздрави го весело тя и се поклони.

Без да вдига очи от телефона, мъжът се усмихна и попита:

- Готова ли си?

Стеф си помисли, че трябва да уведоми някого къде отива. В същия момент зърна Люк, който стоеше на балкона и пушеше цигара. Той й се усмихна. Явно я беше наблюдавал.

Здравей, Люк! - помаха му Стеф, след което пъхна главата си в колата. - Къде ще ме заведете, Ямамото сан?

Той се намести на седалката.

В един ресторант.

-Кой?

- „Нинджа“. В „Акасака“.

- Добре. - Стеф извика на Люк: - Ще бъда в ресторант „Нинджа“ в „Акасака“. Ще се видим в клуба.

Люк вдигна одобрително палци. Стеф се зарадва, че е споделила именно с него къде ще бъде тази вечер. Възприемаше го като свой закрилник и му имаше доверие - нещо, което не можеше да каже за другите си познати в „Ропонги“. Надяваше се, че Люк няма да я разочарова. Все още й беше трудно да вярва на хората.

Въпреки че Ямамото сан бе придобил лошия навик да вдига блузата на Стеф като някой непослушен ученик, държанието му беше приемливо и вечерята й се стори почти приятна. Всъщност тя се почувства доста глупаво, задето се бе страхувала да се качи в колата му. Все пак той беше изключително богат и представителен член на японското общество. Историите за изчезнали момичета определено бяха неприятни, но в действителност не съществуваше риск да й се случи нещо лошо. Токио се смяташе за един от най-сигурните градове в света.

След като двамата се насладиха на основното ястие от месо, потопено в солена вряща вода, и сладолед с вкус на зелен чай за десерт, Ямамото сан поиска сметката. Стеф изправи гръб, прочисти гърло и си пое дълбоко въздух, преди да му зададе най-важния въпрос.

- Ямамото сан?

Господин Ямамото въздъхна.

- Отново ще ме попиташ за номера на Анабел, нали? Вече ти казах. Ще ти го дам, когато настъпи подходящият момент.

- Не. - Стеф поклати глава. - Дори и не бях помислила за това. Аз... Откога сте клиент на „Синатра“?

- От години.

- Наистина ли? - Стеф притисна коляното си в крака на масата. - Посещавали ли сте... различни клубове?

- Разбира се, че не. Единствено твоя, скъпа.

- Не, аз нямам нищо против - заяви Стеф. - Всъщност... Не искате ли да ме заведете в някой друг клуб след вечеря?

- Друг клуб ли? - Ямамото поклати глава. - В „Ропонги“? Клуб с компаньонки?

- Ами... да. Например в „Каламити Джейнс“.

- О! - Ямамото сан се умълча. - Сигурна ли си? „Каламити Джейнс“ е доста... западняшко място. Колко добре го познаваш?

- Много добре - излъга Стеф. - Една моя приятелка работи там.

- Знаеш ли как стоят нещата там? Не е като в „Синатра“.

- Да, да. Няма проблем.

- За мен е все едно. - Ямамото сан размаха пръст. - Но Мама едва ли ще бъде доволна. Посещавам нейния клуб от дълги години.

- Всичко ще е наред - каза Стеф. - Бизнесът на Мама върви чудесно в момента.

- Аз чух друго.

- Не, така е. Няма да й липсваме.

- Само за тази вечер ли?

- Зависи - отвърна Стеф и стисна салфетката в скута си. - Мислех си... Може би ще се преместя там, ако работата потръгне. Още не съм сигурна.

-О!

Сервитьорката подаде на Ямамото красив кожен калъф със сметката и той остави вътре дебела купчина банкноти. После хвана ръката на Стеф.

- Бавно се доближаваме към целта, нали? Ще станем добри приятели. Заради теб съм готов да сменя клуба.

- Благодаря - заяви Стеф.

Сърцето й биеше учестено, а влажната й ръка лепнеше в сухата длан на Ямамото.

- Е... Сега ли отиваме? - попита той.

Да - отвърна Стеф. - Шофьорът ще намери ли пътя?

Ямамото се засмя.

Всеки знае пътя до „Каламити Джейнс“.

46.

Мама

Мама се бе разположила на паянтовия стол в тесния офис на „Синатра“ и пиеше генки от малка кафява бутилка. Джордж седеше срещу нея в старо тапицирано кресло, което изглеждаше твърде изцапано и протъркано, за да бъде използвано в клуба. Между двамата имаше не повече от трийсет сантиметра разстояние. Джордж бе притиснал колене до стомаха си и придържаше бележника към гърдите си.

- Пари - заяви Мама и плесна с длан по кожената счетоводна книга. - Ето за какво става дума в нашия бизнес. Никога не притежаваш достатъчно.

От вътрешността на клуба се чуваха сподавени мъжки гласове.

- Затова започнах в този бранш. Повярвай ми, Джордж сан, в него все още има много пари, независимо какво казват хората.

Върху бюрото на Мама бяха наредени кафяви бутилки с генки. Тя добави празната към тях.

- Вече изглеждате по-добре - отбеляза Джордж. - Надявам се, че престоят в болницата няма да е толкова неприятен...

- Омръзнало ми е да говоря за болници и болести, Джордж сан. Нека сменим темата.

- Добре. - Джордж удари раменете си в стената, когато натисна химикалката върху листа. - Как върви бизнесът?

- Горе-долу - отвърна Мама. - Полицията ни направи проверка миналия месец. Тъкмо получих глобата. Този път е заради фалшиво уиски. От якудза твърдят, че скоро ще погнат и нелегалните работници. Ще видим. - Мама въздъхна и поклати глава. - Много е трудно. Наложи се да взема заем от банката, за да платя на момичетата. Но все пак ще продължа да работя. Няма как. Иначе Кайто ще остане без нищо.

Изведнъж очите й се насълзиха. Джордж спря да пише.

- Знам, че ви е трудно. Но когато споменавате за дъщеря си, сякаш разголвате своята истинска същност. Сърцето и душата си. Не сте ми разказали много за Кайто. Това ли премълчавате?

Безупречните долни зъби на Мама заблестяха за миг.

- Хай - заяви развълнувано тя. - Да. Мислиш, че имам някаква тайна, нали? Така е. Бях ужасна майка, Джордж сан. Ето каква е тайната ми. Непрекъснато работех.

По лицето й се стичаха сълзи. Джордж се пресегна напред и я хвана за ръката.

- Но вие сте работили за нея. Правите го и в момента.

- Тя не искаше онова, за което работех. Нуждаеше се от моето време. Аз не й го дадох. А Кайто вече не го желае. Сега мога да й осигуря единствено пари.

Джордж стисна ръката й.

- Продължете.

- Не, прекалено ми е трудно. Нека поговорим за по-позитивни неща. Например за първото ми влюбване? - Мама кимна. - Трябва да призная, че любовта не ми донесе щастие. Това беше един от най-тежките периоди в живота ми. Но все пак ще ти разкажа историята.

Джордж я погледна разочаровано и дръпна ръката си.

- След първата ни вечеря Конрад продължи да ме извежда почти всеки ден. Ходехме на танци и кабарета, хранехме се в хубави ресторанти. Той ми представи Токио в светлина, която не бях виждала до момента. Отначало не си подхождахме особено - аз носех евтини дрехи в стил янки, а Конрад се обличаше в скъпи костюми. Благодарение на него станах част от хайлайфа. Той ми купуваше елегантни тоалети на известни японски дизайнери. Съвсем скоро започнах да трупам кожени палта и диаманти. Бях като болна.

- От Конрад или от новия начин на живот?

Мама се усмихна.

- От всичко, толкова беше непознато и вълнуващо. Най-после усещах, че съм намерила мястото си в компанията на този изискан джентълмен. Чувствах се страхотно. Той ми обеща, че ще се премести в Токио, за да бъдем заедно, и аз, разбира се, му повярвах. Бях млада и глупава. Любовта наистина те прави сляпа.

След един месец забременях. Очаквах, че Конрад ще ни купи хубав апартамент в града. Щяхме да водим щастлив семеен живот. Нямах никаква представа, че е женен. Оказа се, че има съпруга в Америка.

Джордж кимна състрадателно.

- Как научихте?

- Мама сан. - Хиро надникна през процепа на вратата.

-Хай?

Двамата с Мама набързо размениха няколко думи на японски. Тя кимна и извади нова бутилка от чекмеджето на бюрото си. Очите й помръкнаха.

- Възникнал е проблем с едно от момичетата - обясни Мама, след като Хиро изчезна. - Стеф чан. Отишла е на дохан, но още не се е появила. Хората от якудза са я видели да влиза в друг клуб. Откраднала е най-добрия ни клиент. Освен това ми дължи пари. Трябва да изпратя якудза да се справят с проблема, но услугите им... са доста скъпи. Не само във финансово отношение.

- Откраднала го е?

Мама кимна.

- Клиентите се обвързват с момичетата, а не с клуба. Вината е моя. Сбърках още в началото. Смятах, че мога да й имам доверие. - Тя поклати глава. - Не знам... Ако нещата продължават така... Докъде бях стигнала?

- Научили сте, че Конрад е женен.

- Да. Намерих писма от неговата съпруга в хотелската му стая. Цяла купчина. Написани върху синя хартия с американското знаме. Сигурно му е изпращала по едно всеки ден. Той дори не се беше постарал да ги скрие. Бяха в чекмеджето до леглото му, при цигарите. Вероятно си е мислел, че не чета на английски. Или пък е искал да разбера. Нямам представа.

Тогава бях бременна в третия месец. Вечерта щяхме да отидем в американски ресторант, но Конрад ме покани в хотелската си стая, за да прекараме малко време заедно преди излизане. Както се случваше все по-често напоследък, той предложи да не ходим никъде. Използваше ме за секс. Осъзнах го в самотните години, които последваха.

Когато видях писмата, се разкрещях и заплаках, но Конрад не показа никаква емоция. Държеше се като напълно различен човек. Нямаше нищо общо със сърдечния мъж, когото познавах. Учуди се, че не съм знаела за жена му. Тъй като бях твърде горда, не му съобщих за бебето и веднага напуснах хотела.

Останах съвсем сама. Без пари и близки, които да се грижат за мен. А и скоро трябваше да спра да работя. Но аз не съм слабохарактерна. Никога не се предавам. Ето защо реших да продължа и да отворя свой собствен клуб с компаньонки в „Ропонги“. По този начин други момичета щяха да работят за мен, докато отглеждах детето. Мислех си, че ще успея да го направя преди раждането, но се нуждаех от пари. Спестяванията ми не бяха достатъчни, а аз не исках да вземам заеми от якудза.

- Как тогава...

- Първият ми клуб - Мама посочи тапетите, изрисувани с нежни бамбукови клонки - не беше като този. Намираше се на различно място. В „Акасака“, по-бедната част на града в онези дни. Заведението не беше луксозно. Вътре нямаше нито офис и рецепция, нито сцена и музикална група. Представляваше една стая с бар. Нищо повече. Обзаведох го с мебели от стари клубове. Не можех да си позволя да купувам шампанско, затова не го предлагахме на клиентите.

Независимо от всичко наемът беше стотици хиляди йени. Към него се прибавяше „благодарствената“ сума, която плащах на хазяина, и допълнителните разноски. Момичетата бяха най-големият ми разход. След толкова години в бизнеса знаех отлично какво харесват мъжете и с какви жени обичат да прекарват времето си. Но ако искаш да наемеш добри компаньонки, трябва да платиш скъпо. А аз просто не разполагах с необходимите средства.

- Как се сдобихте с парите?

В същия миг Хиро се появи на вратата и посочи часовника си.

- Джордж сан. - Мама се изправи, като се подпря на ръба на бюрото. - Клубът се нуждае от мен тази вечер.

- Но ние почти не сме... - Джордж прелисти бележника си. - Скоро ще свършим, но се налага да получа още информация. Времето изтича.

- Не сега, Джордж сан.

- Цяла седмица ще бъдете в болницата. Кога...

- Тогава ела при мен. В болницата. Хиро ще ти даде графика ми. Нека поговорим там. Лека нощ, Джордж сан.

47.

Стеф

Стеф се усмихваше широко, докато вървеше към рецепцията на „Каламити Джейнс“, но стегнатата й челюст разкриваше истинските й чувства - страх, който прерастваше в паника.

Господи, дано всичко бъде наред.

Когато зърна Рики, тя се притисна към Ямамото сан, своята златна карта за членство в клуба. За щастие Рики я посрещна така, сякаш двете бяха стари приятелки, и не й даде никакъв знак, че е нежелана.

- Стеф. Как си, скъпа?

Рики й намигна неособено дискретно и сложи ръка върху гърдите на Ямамото.

- Радвам се да ви видя. Вие сте Ямамото сан, нали? Заповядайте, шоуто ни тъкмо започва.

Тя отвори стъклената врата и ги въведе в главната зала на клуба. Помещението беше огромно, с Г-образен бар, който опасваше двете му стени. В средата се виждаше сцена, наподобяваща моден подиум. Беше боядисана в мраморни шарки и украсена със златисти пилони. Отпред, в полукръг, се намираше дансингът, а зад него бяха наредени високи маси и столове със златисто покритие.

Повечето маси бяха заети от клиенти и момичета. Стеф преброи поне петнайсет бутилки шампанско, поставени в специални съдове с лед. Клубът нямаше нищо общо със „Синатра“.

- Стеф, отиди в стаята за преобличане и се приготви, скъпа. - Рики й намигна отново. - Знаеш къде е - добави тя и я побутна към матовата черна врата зад бара.

Вече съм готова, искаше да каже Стеф, но после забеляза останалите момичета. Техните стройни блестящи крака се люлееха съблазнително от високите столове, а лъскавите им коси бяха безупречно прибрани в кок или падаха свободно върху презрамките на дизайнерските им рокли. Изглеждаха като манекенки от луксозно списание. Стеф докосна собствената си коса - беше чиста, но леко вълниста. Може би трябваше да се опита да я изправи. И да се увери, че гримът й не се е размазал.

- Ще се върна след минутка, Ямамото сан.

Стаята за преобличане зад черната врата се оказа по-тясна от тази в „Синатра“. Подът беше покрит с разхвърляни дрехи и чанти.

Едно момиче стоеше пред някакво счупено огледало, закачено на два пирона за стената. До него се виждаха стар контролен часовник с перфоратор и десетки карти, пъхнати в ръждясала стойка. Другата компаньонка, кльощава и с дълбоко деколте, сякаш не забеляза Стеф и започна да парфюмира русата си коса и голите си рамене. Стеф си помисли, че я познава, но не можеше да си спомни откъде.

- Здравей - каза тя. На пода, до една празна торба от „Макдоналдс“, се търкаляше преса за изправяне на коса. -Някой ползва ли я?

Тишина. Още парфюм. Стеф коленичи и включи пресата в контакта.

Момичето извади от деколтето си прозрачно пликче с бял прах и банкнота от петстотин йени. Нави на руло банкнотата, пъхна я в пликчето и вдиша дълбоко. За няколко секунди цялото съдържание - около две чаени лъжици прах -изчезна в носа й. Тя потупа ноздрите си.

- Трябва ми малко кока за шоуто - обясни на отражението си в огледалото. - Без него не мога да се справя.

- Малко кока? - заяви Стеф и забеляза дрехите й. Момичето носеше туника от шифонени шалчета, които разкриваха голата й кожа отдолу при всяко движение. Необичайно облекло за една компаньонка. - Танцьорка ли си? - попита Стеф и си спомни за голото момиче на сцената в нощта, когато бе дошла да търси Джулия.

- Танцьорка и компаньонка - отвърна отбранително другата. После лапна дъвка и челюстта й се раздвижи ожесточено. - Да не си нова?

- Тъкмо започнах.

Без да поглежда към Стеф, момичето извади една карта от стойката на стената и я перфорира в апарата.

- Затова не си чувала за мен. Но скоро ще разбереш, че съм една от най-добрите компаньонки тук.

Върху картата й бе написано името Ейнджъл. Изведнъж Стеф си спомни откъде я познава.

- Ти беше... Видях те в „Скуеър Майл“.

В тоалетната. Правеше орална любов на онзи мъж.

- Понякога ходя там. - Ейнджъл развя коса и огледа ноктите си.

- Трябва ли да перфорирам картата си? - попита Стеф и забеляза списък с получени бонуси, закачен на стената.

Джулия се нареждаше сред първите. Явно се справяше добре, тъй като заемаше четвърто място за изминалата седмица. Въпреки хвалбите си Ейнджъл беше последна. Стеф прочете всички имена, но не успя да намери Анабел.

Сигурно е напуснала. Изпита Странно огорчение от този факт, въпреки че бе твърдо решена да забрави за Анабел и да се концентрира върху работата. Може би се е преместила в друг клуб или се е прибрала вкъщи. До някои имена се виждаха букви и цифри.

- Какво значи „СК“? - поинтересува се Стеф и посочи инициалите до името на Джулия. - А „двайсет и четири“?

Цифрата изпъкваше до три имена: Наталия, Криша и Анастейша. Стеф се зачуди дали става дума за същата Наталия, с която делеше една стая. Вероятно. В списъка не фигурираше друга Наталия.

- Трябва да почистят - заяви Ейнджьл, като пренебрегна въпроса и сложи картата си в препълнената стойка. - Половината карти са стари. - Тя извади една, на която пишеше "Джералдин", смачка я и я хвърли на пода. - Някои момичета отдавна не работят тук.

След като Ейнджъл изчезна в клуба, Стеф се загледа в стойката на стената. Картите в нея бяха много повече от имената в списъка, а... Джералдин... Анабел бе споменала за такова момиче в дневника си.

Изведнъж на Стеф й хрумна нещо. Може би картата на Анабел все още се намираше в стойката. Ако беше така, тя щеше да разбере дали Анабел е дошла на работа тази вечер, или е напуснала „Джейнс“ преди време. Стеф се опита да потисне мисълта. Остави. Всичко е наред с нея. Не се разсейвай. Иначе ще се провалиш и в този клуб. В следващия миг обаче започна да обръща горния край на картите, за да прочете имената на гърба им. Ясмин, Чоли, Хъни... Джулия. Стеф усети как стомахът й се свива. Картата на Джулия леко се скъса при прегъването. Кери, Джесика... Стеф продължи нататък. Само още няколко...

В този миг вратата се отвори и тя отскочи уплашено назад.

- Какво правиш?

Беше Рики.

- Аз... просто си мислех, че трябва да перфорирам картата си - отвърна Стеф и се изчерви.

- Помолих Майкъл да ги подреди - заяви Рики, пристъпи напред и докосна ядосано скъсаната карта на Джулия. -Сред тях има и „умрели“ момичета.

Стеф потрепна.

- Такива, които отдавна не работят в клуба - уточни Рики. - Необходимо е да се разчисти. Тази вечер аз ще напиша часовете ти. Не се тревожи за картите. Прочете ли договора? Носиш ли го със себе си?

Стеф извади леко измачкания лист от чантата си.

- Още не съм го подписала - призна тя. - Реших да изчакам, докато дойда тук.

- Но го прочете, нали?

Стеф забеляза дребния ръст на Рики. Ако свалеше обувките си, едва ли беше по-висока от метър и петдесет.

- Да - каза Стеф. По-скоро го прегледах набързо.

- А паспортът в теб ли е?

- Паспортът ли?

Стеф си спомни за червения документ на дъното на чантата си. Носеше го навсякъде със себе си, защото се страхуваше, че Наталия ще го открадне от стаята им.

- Налага се да ми го дадеш. В противен случай нямаш право да работиш - обясни Рики.

Стеф извади неохотно паспорта.

- Може ли да го получа обратно? - попита тя. - В случай че ми потрябва?

Рики поклати глава.

- Не и през първите три месеца. Пазим паспортите в клуба, за да се застраховаме, че момичетата... Създаването на връзки с клиентите отнема време. Не е лесно да работиш тук. Искаме да бъдем сигурни, че компаньонките са положили всички усилия, преди да решат да напуснат. - Рики се усмихна. - Разбира се, ако не си добра, ще ти върнем паспорта до няколко дни.

Стеф стисна здраво документа, но Рики го взе от ръката й и го пъхна в джоба на сакото си.

- Ще се погрижим за него, не се тревожи. - Тя прокара пръсти по крака на Стеф. - Не носиш прозрачни чорапи. Задължителни са. Пише го в договора. Тази вечер ще направя компромис, но те предупреждавам за последен път. Има и още правила. Не може да оставаш в тоалетната повече от три минути. Длъжна си да пиеш по четири коктейла на час. Без протести. Трябва да консумираш всичко, което ти сервират на масата. Ясно ли е?

Стеф кимна безмълвно.

- Готова ли си да започнеш работа?

48.

Съвсем скоро Стеф откри, че „Каламити Джейнс“ е много различен от „Синатра“.

Първо, четирите напитки на час пристигаха на масите с изключителна точност - на всеки петнайсет минути. Тик-так, тик-так. Второ, времето, прекарано в тоалетната, се засичаше. Ако някое момиче останеше вътре повече от три минути, Рики започваше да чука на вратата. Трето, компаньонките сменяха масите на половин час, за да „се срещнат с възможно най-много мъже“, както твърдеше Рики.

Стеф едва бе прекарала десет минути с Ямамото сан, когато Рики я повика при следващия гост. Тя не искаше да се отделя от клиента си, особено след като видя заместничката си - стройно момиче с кестенява коса и безупречна усмивка, което поздрави Ямамото така, сякаш двамата бяха стари любовници. Но смяната беше задължителна. Правилата са правила, казваше Рики.

Стеф бе настанена на втора маса, а после - на трета. Непрекъснато сядаше при нови клиенти. Нямаше време да запомни дори имената им, какво оставаше да опознае останалите компаньонки в заведението. Затова тя просто се усмихваше и слушаше.

На четвъртата маса звучеше като робот.

- Здравейте, аз съм Стеф от Англия. Как се казвате?

- Джон.

Мъжът носеше бейзболна шапка и говореше с южноафрикански акцент. В същия миг при тях се появи Рики с друга компаньонка.

- Водя ви ново момиче, господин Тейлър.

- Здравейте - заяви Джулия, подаде му ръка и седна до него.

Стеф и Джулия си кимнаха.

- Рики каза, че трябва да отидеш до тоалетната - обърна се Джулия към Стеф, а окото й леко потрепна.

- Шегуваш се. - Стеф извърна глава. - Не може да ми нарежда такива неща. Къде е тя?

- Налага се да следваш заповедите тук, Стеф - отвърна Джулия с безразличен тон. - Хайде. Спиралата ти се е размазала, по-добре я оправи.

- Гримът ми е прекалено тежък - оплака се Стеф, но все пак реши да се подчини, за да не предизвиква съдбата още първата вечер.

„Синатра" и „Каламити Джейнс“ поне имат нещо общо, помисли си тя, докато минаваше през клуба. Тоалетната е пълна дупка.

Подът беше мръсен и мокър, навсякъде бяха разпръснати парчета стъпкана тоалетна хартия. Кранчето за топлата вода бе развалено и помещението се изпълваше с гореща пара. Стеф се приближи до огледалото, за да провери грима си, но повърхността му беше толкова изпотена, че тя сякаш наблюдаваше образа си под вода. След като го изчисти, забеляза върху него следния надпис с тънки, разкривени букви:

Ром и кола

Водка с тоник ЗЛ

Вино Л

Какво означаваха тези думи? Може би поръчка на клиент? Вероятно някоя компаньонка бе забравила да си вземе бележник и си записваше напитките на клиента, за да успее да завърже разговор с него в по-късен момент?

Когато Стеф се върна на масата, Джулия държеше ръката на господин Тейлър и разглеждаше визитната му картичка.

- Оправи ли си грима? - попита тя.

- Моля? А, да. Защо? Да не се е размазал отново?

- Не - отвърна Джулия, без да се обръща към нея. - Сега е добре.

Останалата част от вечерта премина в мъгла. Стеф се напи дотолкова, че спомените й наподобяваха фрагменти, съшити с груби бели конци. На няколко пъти разля напитките си, размаза грима си и падна от стола, но в, Джейнс“, където всички момичета пиеха като за последно, тя далеч не беше единствената.

Когато светлините на клуба угаснаха и от колоните прозвуча песента „Тръгвам си със самолет“ (деликатно напомняне на клиентите, че е време да се прибират), Стеф последва другите момичета, за да се преоблече. Повечето се стараеха да запазят благоприличие, въпреки че едва се държаха на краката си. Възцари се истински хаос, когато компаньонките започнаха да се блъскат в тясното пространство. Някои от тях бяха принудени да пълзят по пода, за да извадят чантите си от прашните ъгли, а останалите ги настъпваха по пръстите.

Стеф също не би проявила особено търпение в случая, но след като си спомни думите на госпожа Кимоно, реши да запази спокойствие и да изчака отвън, докато суматохата отмине.

В този миг Рики се приближи и застана до нея пред вратата.

- Някакъв мъж те чака долу - заяви тя и добави със злокобен тон: - Японец. Черен костюм.

- Моля? - Стеф премигна недоумяващо. - Ямамото сан ли? Той си тръгна преди часове. Но двамата се уговорихме да се срещнем...

- Не е твоят клиент - прекъсна я Рики. - Друг мъж. С татуировки.

Стеф поклати глава и пред очите й затанцуваха хиляди фигури с образа на Рики.

- Не го познавам.

- Но той те познава. - Рики тръгна към офиса. - По-добре побързай. Фоайето е доста неуютно в негово присъствие.

Момичетата заизлизаха на тълпи, облечени с дънки и якета. Стеф влезе в празното помещение и намери чантата си. Беше толкова пияна и разсеяна от мисълта за странния посетител, че за малко щеше да забрави за картите на стената. Но тъкмо преди да излезе от стаята, погледът й се спря върху тях.

Може би е разумно да проверя и последните.

Поредността бе напълно променена и Стеф установи с разочарование, че броят им е намалял драстично. Около половината липсваха - вероятно онези, които принадлежаха на „умрелите“ момичета.

Тя удари ядосано стената. По всичко си личеше, че Анабел бе напуснала клуба. В противен случай щеше да съществува карта с нейното име. Но къде бе отишла?

Защо се тревожиш толкова? Забрави за Анабел. Тя е добре. Концентрирай се върху изкарването на пари. В същия миг Стеф усети как иглички пробождат дланта й и осъзна, че никога няма да я забрави. Рискуваше да се разори напълно, но се чувстваше длъжна да открие старата си приятелка. И двете се намираха в Токио, а все още не се бяха срещнали. Трябваше спешно да измисли нещо.

В стаята за преобличане влезе някакво момиче и взе карта с името „Каролайн“. Имаше гарвановочерна коса и красиво, изсечено лице. Тя погледна Стеф с блуждаещи очи.

- Познаваш ли Анабел? - попита Стеф.

- Не. Коя е тя?

- Преди е работила тук.

Стеф отново прочете списъка на стената, като използваше пръста си, за да не пропусне някой ред. Нямаше и следа от Анабел. Не беше очаквала друго.

- Забранено ни е да говорим за момичетата от клуба, независимо дали работят в него, или са напуснали.

Каролайн грабна чантата си и излезе. Стеф свали обувките с високи токчета, облече дънки и маратонки и я последва. Заведението беше почти празно. Тъй като не я чакаше клиент, тя се насочи право към асансьора и слезе във фоайето.

Там стоеше японец с оредяла зализана коса и тъмни очила.

- Стефани.

Той я хвана за ръката.

- Вие кой сте?

- Изпраща ме Мама сан. Дължиш й пари.

Мъжът я стисна по-силно и я поведе към покритите с килим стъпала, като кимна приятелски на бодигардовете на входа.

- Знам - каза Стеф и за малко не падна по стълбите. - Смятах да... Ей, по-леко. Ще й върна парите.

- Добре. - Мъжът се обърна към нея. Лицето му беше напълно неподвижно, като изваяно от камък. Устните му едва мърдаха, когато говореше. - Но съм длъжен да ти съобщя срока.

- Ще й платя възможно най-скоро - продължи Стеф и почувства... не страх, а притеснение въпреки оживлението на улицата. - Не съм искала да я излъжа. Смених клуба, за да върна заема по-бързо.

- Срокът е два дни.

Стеф усети как стомахът й се свива.

- Не мога да ги събера дотогава.

- Ако не успееш, дълговете ти ще се удвоят. А след още два дни ще скочат отново.

- Нуждая се от повече време.

Мъжът пусна ръката й.

- Срокът е два дни. Надявам се, че разбираш колко сериозна е ситуацията. Трябва да й платиш до сряда.

- Не мога - промълви тя, но мъжът бе изчезнал в тълпата.

Стеф разсъждаваше трескаво по пътя към къщи. Мислеше най-вече за парите, но се тревожеше и от факта, че Анабел сякаш никога не бе работила в „Каламити Джейнс“. Клиентите, с които Стеф бе разговаряла, не си спомняха за нея. Това й се струваше много странно. А в очите на Каролайн не се бе появила и най-беглата искра, когато тя я бе попитала за Анабел.

Същото важеше за Наталия, която беше компаньонка в „Джейнс“ от доста време. Анабел като че ли бе изтрита от историята. Беше се превърнала в призрак.

Когато зави по тясната пряка зад кафене „Алмонд“, Стеф долови звук, наподобяващ плющене. Тя вдигна очи към мръсните сгради, но в замаяното си състояние не успя да познае кое от металните стълбища води до жилището й. Всички изглеждаха еднакви.

Изведнъж усети натиск в гърлото и силно пробождане в ръката.

- Ау! Ох! Кой...

В гърба й се притисна едро студено тяло. Стеф бе изблъскана към страничната уличка, където бяха наредени щайги с празни бутилки.

- Пусни ме!

Болната й ръка се изви. Имаше чувството, че някой гори кожата й със запалка. Не можеше да свие дланта си в юмрук. Всеки инстинкт за съхранение беше притъпен, забравен. Стеф не знаеше дали да тръгне наляво или надясно, нито как да се освободи от хватката. Изненадата отстъпи място на страха, когато ръцете на нападателя задърпаха дрехите й и я събориха на земята. Тя започна да крещи.

- Пусни ме!

От другата страна на улицата се разнесоха викове и Стеф размаха панически ръце.

- Пусни ме, пусни ме!

Последваха още викове и тя видя как към лицето й се приближава коляно.

Изведнъж коляното се отдръпна. Натискът върху ръцете й отслабна. Кална вода обля лицето й. Стеф долови бързи стъпки и зърна едър мускулест мъж, който тичаше по улицата, преследван от двама японци. След няколко секунди спасителите й се отказаха от гонитбата и се върнаха задъхани при нея. Тя се изправи.

- Добре ли сте?

Единият беше на не повече от осемнайсет, с щръкнала черна коса и детско лице. Изглеждаше по-уплашен от самата Стеф.

- Да, всичко е наред - каза тя.

После се извърна и повърна на улицата.

Когато се качи в апартамента, Стеф свари вода за чай и седна на канапето в дневната. Цялото й тяло се тресеше. Тя се опита да направи няколко упражнения, но болната й ръка беше по-скована от всякога и отказваше да се изправи.

Чувстваше се унизена и изплашена. В Токио се случваха лоши неща. Инцидентът тази вечер беше доказателство за това. Дали нападението имаше нещо общо с мъжа, който бе дошъл в клуба, пратеника на Мама?

Ръцете й затрепериха.

Трябва да намеря начин да върна парите. До два дни...

49.

Точно в осем вечерта прожекторите осветиха сцената от фалшив мрамор на „Каламити Джейнс“ и Ейнджьл се впусна в своето представление. Беше облечена с ефирни черни дрехи, които се плъзгаха по бялата й кожа. Когато чу първите акорди на песента, тя бавно започна да се съблича. На тъжното й уморено лице се появи измъчена усмивка.

Клубът беше препълнен и клиентите постепенно обърнаха столовете си към сцената. Компаньонките, които бяха виждали танца на Ейнджъл стотици пъти, използваха момента, за да изсипят тайно напитките си на пода.

Стеф не бе спала добре миналата нощ и се ужасяваше от мисълта, че трябва да пие. Но чашите с водка-тоник пристигаха на масата на всеки петнайсет минути, а заплатата на компаньонките бе тясно свързана с алкохолната консумация. Минималното им възнаграждение се поднасяше под формата на малки коктейли през цялата нощ.

Шефовете на клуба не се интересуваха от начините, по които момичетата се отърваваха от питиетата. Важното беше клиентите да ги смятат за пияни и да се забавляват в тяхната компания.

Стеф се втренчи в стената от съскащ алкохол. Тази вечер имаше лош късмет. Рики я бе настанила на добре осветена маса, разположена върху твърда настилка, което означаваше, че разливането на напитки е невъзможно.

Ейнджъл е развалина, каза си тя. След вчерашния инцидент в главата й се въртяха само тревожни мисли. Но в случая имаше право. Ейнджъл наистина изглеждаше ужасно. Кожата й беше загрубяла, изцъклените й очи издаваха дълготрайната употреба на кокаин, а устните й едва се разтегляха в усмивка. На китките й се виждаха белези. Ребрата й се брояха, когато тя свали поредната дреха и остана гола до кръста. Ейнджьл изпълняваше своя тъжен танц вечер след вечер, на интервали от два часа.

- Стефи.

Стеф усети нечий кокалест пръст върху рамото си. Обърна се и видя Рики.

- Майкъл е готов да те приеме.

Тя подскочи. Когато бе дошла в клуба преди час, бе попитала Рики дали може да получи предварително парите за този месец. Заплатата й със сигурност би покрила дълга към Мама, но шефовете едва ли щяха да откликнат на молбата й. Все пак възнаграждението в „Джейнс“ се определяше от спечелените бонуси, а не от броя на изработените часове. Стеф обаче не знаеше как по друг начин ще успее да върне заема си. Рики бе свила рамене с думите:

- Аз не съм подходящият човек. Трябва да говориш с Майкъл.

Майкъл беше финансовият мениджър на клуба, изключително неприятен австралиец. Освен че приличаше на застаряващ перверзник с черната си мазна коса и очилата със затъмнени стъкла, веднъж той бе влязъл без предупреждение в стаята за преобличане, за да наблюдава момичетата. Стеф дори го бе забелязала как опипва една от компаньонките, докато тя перфорираше картата си.

- Какви са шансовете ми? - попита сега Стеф и почувства как й прилошава, когато следващото питие пристигна на масата. Вече я чакаха три пълни чаши. Щом се върнеше от офиса с Майкъл, щеше да завари четири.

- Зависи какво ще му предложиш.

Стеф изтича покрай сцената. Голата Ейнджъл, която бе останала само по прашки, въртеше бедра, без изобщо да следва ритъма на музиката. Стеф я съжали. Ейнджъл бе погълнала повече алкохол от клиентите в заведението, но кой можеше да я вини за това? Просто беше една уморена безрадостна жена, която използваше последните години от младостта си, за да изкара малко пари. На нейно място Стеф също щеше да се напие.

Тя почука на вратата на офиса.

- Влез.

Помещението беше луксозно обзаведено. Огромното тъмно бюро заемаше по-голямата част от пространството. Майкъл седеше в кожено директорско кресло, като леко се люлееше напред-назад. Носеше костюм, но дебелият му розов врат би се чувствал по-добре в някоя тениска.

- Виж ти. Сте-фа-ни. Най-новата ни млада дама.

Зад бюрото имаше етажерка, отрупана с папки.

Без да дочака покана, Стеф зае място и забеляза три купчини с пъстри книжки на рафта зад Майкъл. Бяха паспортите на момичетата, вързани с гумени ластичета. Тя веднага разпозна своя - измачкан, тъмночервен, на върха на най-малката купчина. Явно не се грижеха толкова добре за тях.

- Искала си да говориш с мен, така ли? - заяви Майкъл и запали пура.

- Да, ъъъ... Не ми е лесно да започна.

- Искаш пари.

- Попаднах в трудна ситуация - призна Стеф. - Не е... нещо, с което не мога да се справя. Но просто се чудех дали няма начин... Имам нужда от аванс.

- Клиентът ти не се появи в клуба тази вечер. - Майкъл се приведе напред. - В „Джейнс“ държим изцяло на клиентите. Ако нямаш клиенти, губиш позициите си.

- Ясно. - Стеф кимна. - Но...

- Най-добрите момичета излизат с клиентите извън клуба. - Майкъл изтръска пурата си в златист пепелник. -Останалите не полагат достатъчно усилия. Успяват да задържат клиента си известно време, но не задълго. В крайна сметка той се отегчава и спира да идва толкова често. Ще бъдеш ли едно от най-добрите ми момичета?

Стеф преглътна.

- Да - отвърна тя. - Ще работя много за вас.

- Чудесно. - Майкъл удари по масата. - Целта ни е да доставяме радост на клиентите. Не се страхувай да казваш „да“. Клиентът трябва да получава онова, което иска. Кани ли те на обяд, приемаш. Нуждае ли се от помощта ти, за да избере подарък на жена си, отиваш с него. Желае ли да те заведе в хотелската си стая, веднага се съгласяваш. Ясно ли е?

- Ако излизам с клиентите извън работа - заяви Стеф, като пренебрегна забележката за хотелската стая, - ще ми дадете ли предварително заплатата?

- Не. - Майкъл си дръпна от пурата и издиша дима. - Не е редно да получаваш специално отношение за работата, която вършат и другите момичета. Просто те съветвам как да спечелиш симпатиите на клиентите.

Стеф кимна.

- А заплатата ми?

- Няма проблем - отговори Майкъл. - Ще ти дам аванс за един месец. Вземи парите от рецепцията в края на вечерта.

- Наистина ли?

Стеф се зачуди къде е уловката. Не й се наложи да чака дълго, за да разбере.

- Нашият клуб е различен от останалите. - Майкъл завъртя пурата между пръстите си. - Момичетата тук работят усилено. Обясниха ли ти как стоят нещата?

- Ами... неточно.

- Ние плащаме добре, но компаньонките трябва да заслужат заплатата си - обясни Майкъл. - Независимо с какви средства. Необходимо е да направиш всичко по силите си, за да накараш клиента да се върне в клуба. Ясно ли е? След като ти плащам предварително, държа да го изясним.

- Разбирам.

- Ако науча, че поради някаква причина нещата не вървят и си изгубила клиента, ще се наложи да те уволня. И да получа парите с лихвите. - Майкъл се засмя. - Помниш ли мъжа, който дойде да те види вчера?

- Откъде...

- Рики ми каза. Явно си го закъсала. Той е доста известен тук, но е безобиден в сравнение с хората, които познаваме. Така че изобщо не си помисляй, че можеш да избягаш. Ще те открием където и да отидеш.

Стеф стана от стола и излезе. По-късно не си спомняше как е извървяла пътя до вратата.

Ето че намерих парите, помисли си тя. Ако успея да задържа Ямамото сан, всичко ще бъде наред.

Отвън я чакаше Рики.

- Изглеждаш ужасно - каза тя и хвана един от червените кичури на Стеф. През последните седмици боята бе избледняла. - Трябва да се боядисаш. Русото ще ти отива повече.

- Но аз...

- Отправям ти първо и последно предупреждение. Ако се появиш в същия вид утре, ще те изпратя при фризьорите ни на горния етаж. Вземат по десет хиляди йени за подстригване. Бог знае колко струва боядисването. Искам да носиш повече бижута. Диаманти. Такива неща.

Стеф кимна и впи нокти в дланите си. Когато се върна, на масата я чакаха четири коктейла. Изпи ги набързо, като едва не се задави с последния. После се озърна със зачервени очи.

Погледът й срещна този на Джулия. Тя седеше на маса от другата страна на дансинга в компанията на някакъв клиент. Беше кръстосала крака и бе обхванала чашата с шампанско с тънките си пръсти. Имаше отнесено изражение, но щом забеляза Стеф, веднага се обърна към клиента. На лицето й изгря широка усмивка - болнава и изкуствена. Мъжът бе пъхнал ръка под полата й и я галеше по бедрото.

Пред Стеф се появи нова чаша с водка-тоник. Тя отпи една глътка и отново погледна към другата част на клуба, където видя нещо обезпокоително. Джулия се клатушкаше Странно на стола си.

Стеф за малко не се задави, докато наблюдаваше как главата и раменете на Джулия се олюляват безжизнено. Приличаше на марионетка. После се чу силен трясък, когато чашата с шампанско се стовари на пода. Джулия падна върху масата, а русата коса закри лицето й.

Стеф изтича към нея, като се пързаляше по мокрия от шампанско под.

- Джулия! Джулия!

От колоните гърмеше песента „Моето момиче“ и компаньонките танцуваха на дансинга със своите клиенти. Стеф почувства как телата около нея я притискат. Не виждаше нищо освен красивите стройни жени и ниските им плешиви партньори, въртящи се в ритъма на музиката. Никой не се отмести, затова тя си проправи път през тълпата и стигна до масата на Джулия.

Но Джулия не беше там. Нямаше го и клиента й. Стеф завари единствено сервитьора, който попиваше с кърпа шампанското от златистия плот.

- Къде е Джулия?

Сервитьорът я погледна така, сякаш бе загубила разсъдъка си.

- Джулия. - Стеф го хвана за ръката. - Джулия! Седеше на масата и... припадна.

Той сви рамене. Стеф искаше да го разтърси силно. Как така не знаеш? Беше тук преди секунда. Озърна се наоколо, надявайки се да забележи русата коса на Джулия, тънките й бледи рамене, черната й рокля...

В този миг стъклената врата, която водеше към рецепцията, се затръшна издайнически. Стеф се затича към нея и я отвори. Знаеше, че няма право да напуска масата си без разрешение, а и не биваше да излиза от клуба в работно време, но нищо не бе в състояние да я спре.

Помещението беше хладно и пусто. Една огромна мраморна ваза с изкуствени цветя събираше прах в ъгъла. Стеф замръзна на място. Ръката й трепереше, а погледът й беше замъглен от алкохола. Зад рецепцията нямаше никого. Но в асансьора...

Червено-черният дисплей показваше, че той се качва към шестия етаж и спира там. Стеф изтича до него и натисна бутона. След миг асансьорът тръгна надолу. Шест... пет... динг! Вратите се отвориха.

Веднага щом влезе вътре, Стеф зърна сянката на Майкъл през стъклената врата на клуба. Тя натисна бутона на шестия етаж и кабината се затвори. Дали я бе забелязал? Не беше сигурна.

50.

Асансьорът тръгна нагоре. Когато обаче стигна до шестия етаж, вратите не се отвориха. Стеф отново натисна бутона, но нищо не се случи. Минаха няколко секунди, преди тя да забележи тесен процеп, който светеше в червено на златистата стена. Приличаше на слот за електронна карта.

Стеф пъхна пръсти между вратите на асансьора и успя да ги открехне съвсем леко. През пролуката се виждаше тъмен коридор, огрян от особена синя светлина. Но колкото и да се опитваше да ги раздалечи, вратите не помръдваха. Разочарована, тя се отдръпна и асансьорът изведнъж се понесе надолу. Стеф натисна бутона на шестия етаж, но без резултат. Кабината спря на петия и се отвори. Отвън стоеше Майкъл.

- Какво правиш, млада госпожице?

- Търся Джулия.

- Кого?

- Джулия.

- Не познавам клиент с такова име - заяви Майкъл. -Съжалявам, но съм леко объркан. Не би трябвало да си тук, освен ако не изпращаш някой клиент. Излез от асансьора.

Стеф се подчини.

- Едно от момичетата, приятелката ми Джулия... - започна Стеф. - Мисля, че припадна, но... Може би е дошла насам, исках да проверя дали всичко е наред. Просто изчезна в нищото.

- Рецепцията не е подходящо място за компаньонки -обясни Майкъл и сложи ръка около кръста й. - Нито асансьорът.

- Но Джулия...

- Джулия е добре.

Той я поведе към клуба и двамата влязоха в стаята за преобличане.

- Виждаш ли? - Майкъл извади картата на Джулия от стойката на стената. - Тръгнала си е преди няколко минути. Явно си я изпуснала. Наложи й се да приключи по-рано тази вечер. Имаше уговорка с Рики.

Стеф кимна и се втренчи в картата. Беше толкова пияна, че не можеше да различи цифрите. Вероятно си бе въобразила някакви неща.

- Добре - отстъпи тя.

- А сега се връщай на работа - нареди й Майкъл.

- Колко е часът? - попита Стеф.

- Два и половина - каза красивото осемнайсетгодишно момиче до нея, което през десет минути нанасяше нов слой яркочервено червило върху устните си.

Стеф седеше в едно сепаре на бар „Холивуд“ с три компаньонки от „Каламити Джейнс“ и постоянно броеше изминалите минути. Нямаше търпение да се прибере у дома. Оставаше й още половин час.

- Всяка вечер ли сме длъжни да идваме тук?

- Някои от нас - отговори момичето с яркото червило. - Прочети договора си.

- Джулия не трябваше ли да дойде? - попита разтревожено Стеф, въпреки че бе видяла картата й по-рано. Още си спомняше русата й коса, разпиляна върху масата в клуба. Сцената й се бе сторила съвсем истинска.

- Зависи от договора й - заяви момичето. - Ако е сключила специално споразумение, може и да не идва тук.

- Сигурно това е причината. Ей! - Стеф се приведе напред. - Онзи мъж там е... не е за вярване.

- Кой? - поинтересува се момичето и проследи погледа на Стеф.

В бара току-що бе влязъл Амир, който подаваше на бармана картонена кутия, облепена с червена лента.

- Дължи ми пари - обясни Стеф.

- Той ли? Стеф... Амир работи за мафията. Помага на Майкъл с тъмната страна на бизнеса. Сериозно. Забрави за парите.

Но тя вече бе тръгнала към Амир.

- Сложи го под бара и го предай на Майкъл - казваше Амир, когато Стеф се приближи.

- Здравей. - Стеф го потупа по рамото. Той се обърна към нея. Очите му бяха кръвясали и изпълнени с раздразнение. - Помниш ли ме? Веднъж ме заведе на дохан. В „Синатра“. Картата ти нямаше покритие и шефовете ме накараха да платя сметката ти. Дължиш ми пари.

- Разбира се, че те помня. Тогава не успях да ти помогна. - Амир се обърна с гръб към бара и облегна лакти на лъскавия дървен плот. - Но сега явно имаш проблеми. Може би все пак ще ти бъда полезен.

- Моля?

- Добър приятел съм с момичетата, които се нуждаят от пари.

- Страхотно - заяви Стеф и скръсти ръце. - Но аз искам единствено да покриеш дълга си.

Амир сви рамене.

- Щом си проявила глупостта да заведеш лош клиент в клуба, проблемът е изцяло твой. Но ако търсиш начин да се изплатиш на шефовете си, съм готов да ти помогна. Вече ти казах, че познавам много мъже, които харесват момичета като теб.

- А аз ти казах, че не ме интересува. Трябва да ми върнеш парите.

- Отхвърляш предложението ми? - Очите на Амир потрепнаха. - Значи ми обявяваш война. Не ти го препоръчвам. По-добре не ми създавай проблеми.

Когато забеляза как вените на врата му изпъкват, Стеф осъзна, че той няма да отстъпи. Амир не виждаше причина да плати сметката си в клуба, а и изобщо не възнамеряваше да търпи постоянните й напомняния. Просто искаше да я използва за своя собствена финансова изгода. Не, Стеф определено не му обявяваше война. Беше й омръзнало от конфликти.

- Не се нуждая от помощта ти - каза тя през стиснати зъби. - Все някак ще намеря парите.

Амир се обърна.

- Пазиш телефонния ми номер, нали?

Докато Стеф го наблюдаваше как се отдалечава, на бара се появи Люк.

- Ей, Люк! - Тя помаха на мъжа с червената тениска. -Люк!

Хванал някаква книга под мишница, той се приближи към нея със скокливата си походка.

- Не съм те виждал скоро. Мислех, че си болна.

Косата му беше леко накъдрена от влажния въздух навън, но въпреки студеното зимно време той не носеше палто.

- Не, не съм болна.

Стеф се обърна към останалите компаньонки и се почувства неловко. Дали Люк знаеше, че тя бе сменила клуба и бе откраднала един от най-ценните клиенти на Мама? Но какво друго й оставаше? Хиро й бе погодил номер.

- Добре тогава.

Люк изглеждаше объркан. Той се присъедини към нея до кеговете с „Бъдуайзър“ и „Бекс“ и й предложи свободен стол.

- Къде беше през цялото време? Щом се върнеш, ще трябва да платиш доста глоби. Наказват те дори когато си в болнични. Не ти ли го обясниха?

-Ами аз... просто се нуждаех от почивка - отвърна Стеф и се заигра с един кичур коса.

Значи Люк не знаеше. Стеф се зачуди какво ли би си помислил за нея, ако научеше. Но все пак ставаше дума за бизнес, нали? Момичетата постоянно водеха клиентите си в нови заведения. А и тя имаше по-основателна причина от тях. Нещо обаче й подсказваше, че Люк няма да прояви разбиране. Мисълта, че може да го разочарова, я тревожеше.

- Ямамото сан не е идвал в клуба, откакто ти изчезна -заяви Люк. - Обикновено го посещава всяка вечер.

- Нека не говорим за работа - помоли го Стеф. - По-добре да обсъдим... други неща. Каква е тази книга?

На корицата бе изобразена гейша с плътен червен грим около очите.

- Пътеводител - отвърна Люк. - Време е да опозная Япония.

- Никога не ми е хрумвала подобна идея.

- Тук има какво да се види. Всички ние се храним, спим и работим в „Ропонги“. Заблуждаваме се, че живеем в Япония. Но „Ропонги“ не е Япония. Какво ще кажеш да отидем някъде тази нощ? Ще те заведа на типични японски места.

Стеф се усмихна. Идеята да излезе с мъж на нейната възраст, когото не трябва да обслужва, й се стори чудесна. Нямаше търпение да напусне скъпите барове и западните ресторанти в „Ропонги“.

- Звучи страхотно. - Стеф погледна часовника си. -Но... може би след половин час.

- Защо? Да нямаш среща с клиент?

-Не.

- Хайде. Заведението е скучно. Наоколо има стотици такива барове. Да се махаме от тук.

Той й подаде ръка. Стеф се обърна към редицата компаньонки от „Джейнс“, които седяха отегчени в сепаретата. Рики и Майкъл не бяха наблизо, така че навярно не следяха какво правят момичетата тук. Сигурно смятаха, че те могат да се грижат сами за себе си.

- Добре, да тръгваме - съгласи се Стеф, хвана ръката на Люк и се засмя, когато той я задърпа към изхода.

Тя извърна глава, за да провери дали другите не са забелязали липсата й, но всички изглеждаха уморени и равнодушни. Остава само половин час, помисли си Стеф. Шефовете няма да научат.

- Намери ли приятелката си? - поинтересува се Люк, след като двамата влязоха в огромна осеметажна сграда, на чиято фасада бяха написани думите „Голямото ехо“.

- Къде сме? - попита Стеф и се втренчи в розовия декор от неонови светлини. Пред едно гише чакаха няколко млади японски двойки.

- В караоке клуб - отвърна Люк.

- О! - Стеф се усмихна. Обичаше публичните изяви. -Можеш ли да пееш?

- Не, но това не е целта. Исках да те заведа на някое типично японско място.

Стеф трябваше да признае, че „Голямото ехо“ се различаваше от заведенията, които бе виждала в „Ропонги“. Като за начало всички посетители бяха японци и изглеждаха съвсем нормално. Нямаше пияни бизнесмени, прегърнали млади момичета.

Неоновите лампи осветиха белезите върху ръката на Стеф, превръщайки ги в ярки бели светкавици. Люк веднага ги забеляза.

- Предполагам, че искаш да знаеш откъде са.

- Не - каза Люк. - По-скоро се интересувам какво става с теб. Намери ли онова момиче?

Той се приближи до касата и заяви:

- Ни, аригато.

После взе някаква бележка от жената зад гишето.

- Имаш предвид Анабел. - Стеф го последва към асансьора. - Не, много е странно. Като че ли никой не я помни.

- Тук постоянно се случват странни неща - отбеляза Люк, разгледа бележката и натисна бутона на четвъртия етаж.

- Да, предполагам.

- Предполагаш ли? В „Ропонги“ си едва от няколко седмици, а вече успяха да сложат наркотици в питието ти.

Стеф го погледна.

- Не е вярно.

- Не смяташ ли, че някой е пуснал нещо в чашата ти онази вечер в „Скуеър Майл“?

Стеф се замисли.

-Не.

Тя си спомни тримата американци. Бяха се държали доста настойчиво, но едва ли биха направили подобно нещо. Или може би грешеше?

- Това е обичайна практика в „Ропонги“. Трябва да внимаваш.

- Просто бях пияна.

- Говоря сериозно - добави Люк и поведе Стеф по тесния коридор. От двете му страни имаше поредица от идентични врати. - Тук постоянно разтварят наркотици в питиетата. Твоята съквартирантка Наталия го преживя в „Каламити Джейнс“. Това е клуб за...

- Знам го - каза Стеф. - Наистина ли се е случило на Наталия? Горкото момиче.

- Стигнахме - заяви Люк и посегна към дръжката на една от вратите.

- Къде е барът? - попита Стеф, докато Люк отваряше.

Влязоха в малка стая с канапе за двама, пластмасова маса, книга с текстове на песни и дистанционно управление. На стената бе закрепен телевизор с плосък екран, на който подскачаха думите „Голямото ехо“.

- Няма бар.

- Тогава как ще... Мислех, че ще има още хора. Значи просто ще пеем сами? Аз и ти?

- Ще ни донесат напитките тук. - Люк подаде ламинираното меню на Стеф и тя седна на канапето. - Между другото, липсваш на Дженифър. Ще имаш проблеми с Мама, ако не се върнеш скоро.

- Да, аз... - Стеф разгледа менюто. - Може ли да си поръчам чай? Вече изпих достатъчно алкохол. Поздрави Дженифър от мен.

- Защо не я поздравиш лично? - попита Люк, взе телефонната слушалка от стената и продиктува поръчката. -Ще дойдеш утре, нали?

- Ами как да ти кажа - отвърна Стеф. - Не съм много сигурна.

Люк взе книгата с текстовете и я прелисти.

- Не че пропускаш нещо. Мама сан е в лошо настроение. Разтревожена е за клиентите и компаньонките. Затънала е в заеми. Знаеше ли, че е болна? Понякога наистина се държи ужасно, но в момента се нуждае от нас. Трябва да помогнем на нея и на клуба в тези трудни времена.

За успокоение на Стеф някой почука на вратата. При тях влезе сервитьорка и сложи напитките на масата - бира „Кирии“ и китайски чай с ледени кубчета, които имаха съвършена квадратна форма.

- Искаш ли да научиш откъде са белезите ми? - попита Стеф, взе чашата и отпи голяма глътка.

- Само ако ти искаш да ми кажеш.

Стеф се поколеба. Люк й се струваше мил. Досега неведнъж се бе доверявала на грешните хора, но не можеше да се страхува вечно. Госпожа Кимоно я бе посъветвала да бъде силна.

- Защо не? - заяви накрая тя.

Люк остави книгата.

- Познавах един мъж, с когото излизах известно време. Твърдеше, че ще ми помогне с актьорската кариера. Обеща ми участия във филми, сериали и музикални клипове. В крайна сметка обаче разбрах, че е... пълен лъжец. Бях се превърнала в негов домашен любимец. Държеше постоянно да контролира живота ми.

Обичаше да ме снима гола. Дори направи филм с мен, в който трябваше да нося предизвикателни облекла. Бях твърде глупава и му повярвах. Мислех си, че се интересува от мен, но се заблуждавах. В даден момент той продаде снимките и филма. Чувствах се ужасно унизена.

По-късно, когато се явявах на кастинги и представях сцени от различни пиеси, никой не ме вземаше на сериозно. Ето защо сега се опитвам да спестя пари за магистърски курс по актьорско майсторство. Искам хората да разберат, че съм уважавана актриса.

- Как научи за снимките? - попита Люк.

- Един мой познат ги видя в някакво списание. Бяха публикували истинското ми име. Направо побеснях. Вдигнах жесток скандал на приятеля ми. Бяхме в колата, а той... -Стеф си пое дълбоко въздух. - Рязко завъртя волана. Мисля, че беше психически неуравновесен. Възприемаше ме като своя собственост и нямаше никакви задръжки. Ударихме се челно в една кола, която се движеше в насрещното платно. Извадих страшен късмет. Коланът ми беше счупен и аз полетях през предното стъкло, но оживях. - Тя зарови лице в дланите си. - Въпреки че беше сложил предпазния си колан, приятелят ми загина. После съжалявах горчиво, че съм избухнала. Не предполагах, че... Сега него го няма, а животът ми у дома... Направо бях съсипана.

Люк я прегърна.

- Започни пръв с пеенето - каза Стеф с приглушен глас. -Не знам как стават нещата тук.

Наближаваше пет сутринта, когато Стеф и Люк се върнаха в апартамента.

- Ще се видим утре в клуба, нали? - каза Люк, щом стигнаха до вратата на Стеф.

Тя сведе очи към пода.

- Ще си лягам.

- Разбира се. - Люк хвана ръцете й. - Ти си най-доброто момиче, което съм срещал тук. Моля те, не се променяй. Повечето компаньонки стават неузнаваеми. - Той се приведе напред и я целуна. - Спи спокойно.

- Лека нощ.

Стеф стисна ръцете му и влезе вътре. Наталия не се беше върнала - рядко се прибираше преди пет часа - и Стеф предположи, че още се намира в луксозната хотелска стая на някой клиент.

Мама е болна... Трябва да помогнем на нея и на клуба.

Постъпих много егоистично. Стеф затрепери под влажното одеяло. Но ще поправя грешката си. След като поработя един месец и изплатя дълговете си, ще заведа Ямамото сан отново в „ Синатра ".

51.

Мама

Рецепционистката в болницата заведе Джордж в една жълта стая с жълти маси и столове. Той държеше букет от жълти цветя и се зачуди защо не е избрал друг цвят.

- Госпожа Танака говори с доктора - каза жената и посочи една затворена врата. - Скоро ще излезе. Моля, прочетете това.

Тя му подаде някаква листовка с разкривени думи на английски.

Текстът гласеше: „Вашето посещение ще подейства успокоително на пациентите и ще им помогне да оздравеят. Моля, съобразявайте се с тяхното състояние и ги стимулирайте да участват в позитивни разговори.“

Интервюто дали се броеше за позитивен разговор? В този миг вратата се отвори.

- Джордж сан.

Мама се появи на вратата. Беше облечена в избледнял костюм на цветя, а на рамото й висеше чанта със златна верижка. Беше голяма, но очевидно не побираше много неща, тъй като от нея се изсипаха няколко листа. Джордж ги вдигна от пода, след което успя да хване във въздуха няколко формуляра за медицинска застраховка и хоспитализация. После се опита да ги пъхне в чантата. Вътре имаше чифт домашни чехли, лекарства и клечки за хранене, поставени в прозрачен калъф. На дъното се търкаляха червила, сенки за очи и пудри за лице.

- В момента обработват резултатите - заяви Мама и седна на един твърд стол. - Трябва да почакаме малко. Да започваме ли?

Джордж й подаде жълтите цветя и лицето й засия.

- Джордж сан! Нямаше нужда. - Скоро обаче въодушевлението й затихна и тя остави букета на съседния стол. -Докъде бяхме стигнали?

- Надявах се, че днес ще поговорим за нещо по-лично. Може би за Кайто...

- Нека не се връщаме на тази тема.

- Моля ви, не се сърдете. Но... вие криете нещо. Ако искаме книгата да звучи достоверно, е необходимо да ми разкажете всичко.

Мама прокара пръсти по тънката си черна коса. Отдолу се открояваше грозен червен белег, който опасваше целия й скалп. Тя изохка, когато го докосна.

- Конрад, Конрад, Конрад. Ето какво обсъдихме последно.

- Да - прекъсна я Джордж. - Щяхте да споделите как сте основали клуба и как сте събрали парите.

Мама кимна.

- Да, разбира се. Не разполагах с достатъчно средства, за да започна, но все пак бях твърдо решена да притежавам собствен клуб. Затова реших да прибягна до изнудване.

- Наистина ли? - Джордж извади бележника от якето си и натисна химикалката. - И кого изнудвахте?

- Бащата на Кайто. - Върху бузите на Мама се появиха трапчинки. - Намерих домашния му адрес в писмата от съпругата му. Тя беше много прилежна жена - типична американска домакиня. Винаги упоменаваше своя адрес в началото на писмата. Представяш ли си? Дори и в тези, предназначени за мъжа й.

Изпратих й съобщение, в което се представих като добра приятелка на Конрад. Поисках телефонния й номер, тъй като трябваше да поговоря с нея за съпруга й. Обещах да платя телефонните разходи. Тя вероятно се досещаше за какво става дума, но аз подходих доста предпазливо. Реших, че ще е глупаво да напиша: „Скъпа Джейн, имах интимни отношения с Конрад и сега съм бременна от него.“ Чаках търпеливо. Бях сигурна, че ще му се обади, след като прочете писмото ми. Конрад, разбира се, веднага щеше да дотича при мен и да ме помоли да не разкривам тайната му. Така и стана.

Беше лято. Той ме заведе в един шумен бар в „Ропонги“, а аз го запознах е условията си. Все още не бях в толкова напреднала бременност, че да изпитвам дискомфорт, но навън беше топло и срещата ме смущаваше. Знаех обаче, че ако не получа парите, ще имам проблеми. Ето защо му поисках най-високата сума, за която можех да се сетя, а Конрад ми написа чек с една уговорка - че никога повече няма да контактувам с него или съпругата му.

Съгласих се. Той не се съмняваше, че ще удържа на обещанието си. Любовта ми се беше изпарила в мига, в който научих, че ме е излъгал. Сапуненият мехур се пръсна и аз реших да изтрия Конрад от живота си. Чувствах се твърде унизена. В действителност той едва ли щеше да бъде добър баща на Кайто, но... Нали искаш да чуеш тайните ми, Джордж сан? Ще ти призная нещо. Тогава не мислех за дъщеря си. Изобщо нямах навика да се съобразявам с другите. Бизнесът ме беше превърнал в егоистка. Алчна егоистка.

След като се сдобих с парите, започнах да търся място за клуба. Публикувах обяви на английски, за да намеря подходящи момичета. За щастие владеех отлично езика и обявите изглеждаха доста професионално. Много млади манекенки от Америка, Австралия и дори Англия се отзоваха на предложението ми. По-късно някои от тях се прочуха във филми и телевизионни сериали. Имаха страхотна външност и огромна амбиция. Именно от това се нуждаех. Исках западни момичета. Те бяха на мода по онова време, а моите езикови умения и западни черти щяха да ми помогнат да отворя точно такъв клуб.

Тогава беше по-лесно да откриеш добри компаньонки. Сега най-младите отиват в университета и идват при мен чак когато навършат двайсет и две. Попадала съм на истински съкровища. Големи холивудски звезди и супермодели. Някои от тях, най-вече актрисите, притежаваха невероятен чар и клиентите буквално се хвърляха в краката им.

Повечето момичета днес нямат представа как да се държат с един мъж. Налага се тепърва да им предавам този талант. Но първите ми компаньонки ме научиха как да получавам от мъжете онова, което искам. Идеята да отворя западен клуб беше най-прозорливият ход в кариерата ми. Другите заведения с компаньонки също се справяха добре през осемдесетте, но моето... Може да се каже, че притежавах лиценз за печатане на пари.

Когато Кайто се роди, вече бях назначила мениджър и четири компаньонки. Малоброен, но достатъчен персонал. Едно от тези момичета стана изключително известен фотомодел. Прочу се из целия свят. Участваше в реклами на скъпи парфюми и всякакви подобни неща.

Мама се усмихна и докосна устните си.

- Всяка вечер отивах в клуба с Кайто. Бях ужасно заета, но момичетата обичаха дъщеря ми и се грижеха за нея в офиса, докато аз разговарях с клиентите. През първите няколко години спечелих достатъчно пари. Не много, но достатъчно. Но след като Кайто навърши пет години... бизнесът буквално експлодира! - Мама вдигна ръце във въздуха. -Клиенти, клиенти, клиенти. Сякаш бях завъртяла магическо кранче, от което постоянно течаха пари. Клубът се оказа твърде тесен за нуждите ни, затова се преместихме в по-голям - този, който притежавам в момента. Наех още момичета.

Животът ми беше страхотен. Купих си червено ферари и хубав апартамент. Пиех шампанско всяка нощ - преди, след и по време на работа. Кайто, разбира се, имаше детегледачка, после я пратих в пансион.

Очите на Мама се насълзиха.

- Искаш да знаеш истината, нали? Не желаех Кайто да бъде около мен и да разваля удоволствието ми. Тогава страшно се забавлявах, Джордж сан. Предпочитах да не прекарвам времето си със собствената си дъщеря. В някои дни просто си мечтаех тя да изчезне... Това е истината. Държах се твърде егоистично. Няма извинение за постъпките ми. Ежедневието ми беше тежко, но много жени са преживели далеч по-трудни неща.

Мама откъсна един жълт цвят от букета и го разгледа на светлината.

- Смятах, че щастието означава да си освободен от отговорност. Можех да правя каквото ми хрумне. Изобщо не мислех за Кайто. Просто я възприемах като играчка. Когато се отегчавах от нея, се обаждах на детегледачката. Казвах на клиентите, че Кайто е по-ценна за мен от техните диаманти, но в действителност обичах диамантите повече от нея.

- Всеки родител е различен - заяви Джордж.

Мама поклати глава.

- Не. Бях ужасна майка. Ти си прав. Не бива да премълчавам истината. Време е да бъда искрена.

При тях влезе лекар, който държеше голям кафяв плик. Той спря, когато видя, че двамата разговарят, но Мама му се усмихна и посегна към плика.

- Ето какво трябваше да изчакам, Джордж сан - обясни тя. - Резултатите от теста. Според доктора са изключително важни.

- Какъв тест? - попита Джордж.

- Направиха ми скенер, който ще покаже дали лечението е било успешно. Ще разберем дали туморът е изчезнал. -Гласът й звучеше ведро въпреки сериозността на ситуацията. - Нека се срещнем в апартамента ми следващия път. Съгласен ли си?

Джордж понечи да отговори, но Мама вече бе тръгнала към вратата.

52.

Стеф

- Джулия.

Стеф бе дошла в клуба в шест и половина и бе наблюдавала как компаньонките пристигат на работа в очакване да се появи Джулия.

Но тя не й обърна никакво внимание, когато влезе.

- Радвам се да те видя - заяви Стеф. - Исках да проверя дали всичко е наред. Помислих си, че... Къде изчезна снощи?

- Косата ти изглежда по-добре - отбеляза Джулия и взе картата си от стойката на стената.

- Благодаря.

Стеф докосна току-що боядисаната си руса коса. Беше купила боята от местен супермаркет, а Люк бе превел указанията. След като стана блондинка, тя му каза, че трябва да се обади на някакъв клиент и се отби в „Синатра“, където върна целия си дълг.

В „Джейнс“ наистина плащаха чудесно - дори й бяха останали пари за наема. Но Стеф съзнаваше, че просто се е преместила от един затвор в друг. Щяха да минат седмици и дори месеци, преди да спести достатъчно, за да напусне „Ропонги“.

- Как си? - продължи тя. - Стори ми се, че те видях да припадаш.

Джулия не успя да улучи апарата, за да перфорира картата си. Ръката й трепереше.

- Няма такова нещо. Не ставай глупава.

- Поне така изглеждаше отстрани - каза Стеф. - Но очевидно си добре. Извинявай, че съм загрижена за теб. Исках да поговорим.

- За бога! - Джулия най-накрая пъхна картата в апарата. - Пак ли ще ме разпитваш за Анабел? Престани с тази параноя. Остави момичето на мира.

- Не, не е това - отвърна Стеф. Не се беше сещала за Анабел, откакто я бяха нападнали на улицата. Парите отново се превръщаха в приоритет. - Чудех се дали не си подписала специален договор. Снощи не се появи в „Холивуд“.

- Моля?

Джулия я изгледа студено.

- Момичетата ми разказаха всичко. Вярно ли е, че ако подпишеш специален договор, не трябва да ходиш в „Холивуд“ всяка вечер? Затова ли не беше там вчера?

- Нищо не разбираш, нали? - ядоса се Джулия. - Ако искаш такъв договор, ще го получиш без проблем. Просто попитай Майкъл.

- Не съм тръгнала да сменям договора си. Просто се интересувам защо не дойде в „Холивуд“ снощи.

- Договорите на момичетата са нещо лично. Нямам намерение да ги обсъждам.

- Момичета! - Майкъл застана на вратата. - Побързайте, време е за работа!

Из въздуха се разнесоха облаци руж, докато момичетата обуваха обувките си и бързаха да излязат. Но когато Стеф тръгна към изхода, Майкъл сложи ръка на рамото й.

- Не ти, млада госпожице. Трябва да поговорим.

Офисът миришеше на застояла бира, пури и афтършейв. Когато Майкъл я побутна да седне, Стеф забеляза някакво порнографско списание на бюрото. Той се отпусна в коженото кресло, чиято облегалка се извисяваше над главата му подобно на гарванови криле, и пъхна списанието в чекмеджето. После удари с ръце по бюрото.

- Вчера си побъбрихме добре, нали?

- Аз...

- Съгласих се да ти платя предварително. Имахме споразумение.

Стеф кимна.

- Изненадах се, когато научих, че си приключила по-рано смяната си снощи.

- Така ли? Не е вярно, изчаках края на работното време.

Стеф усети как стомахът й се преобръща.

- Но си тръгнала по-рано от „Холивуд“.

- Не беше толкова рано. Останах до...

- До два и половина, доколкото разбрах. Видели са те в компанията на млад мъж. Дори не е твой клиент. - Майкъл размаха пръст пред лицето й. - Много, много лошо. Явно не си прочела договора. Компаньонките ни нямат право да излизат с мъже, които не са техни клиенти.

Стеф не знаеше накъде да погледне.

- Съжалявам, не предполагах, че половин час е от значение.

- И още как! - извика Майкъл. - Договорът те задължава да работиш в тези часове. Слушай ме внимателно. НИЕ ТЕ ПРИТЕЖАВАМЕ. През следващите три месеца си наша собственост. Помниш ли проблемите, които имаше след работа миналата седмица? Не искаш това да се случи отново, нали?

Стеф поклати глава.

- Предупреждавам те, че ако още веднъж нарушиш правилата, ще загазиш сериозно. Дори и да си на смъртно легло, трябва да идваш навреме и да оставаш до края. Науча ли, че си закъсняла само с минута, ще си навлечеш огромни неприятности. Ясно ли е?

- Да - отвърна Стеф и сложи длани върху бюрото, за да спре да трепери. - Няма нужда да крещите.

- Ако искаш различен договор, мога да го уредя. Забелязаx, че клиентът ти не е тук тази вечер.

- Той...

Майкъл вдигна ръка.

- Не казвай нищо. Не желая да чувам извинения. Слушай ме внимателно. В клуба имаме... как да го нарека? - Той погледна към тавана и докосна плътните си устни. - Специално предложение за момичетата, които не водят клиентите си редовно. - Майкъл размаха ръце. - Все още не си навлязла в опасната зона, но вече забелязвам някои тревожни сигнали. Обичам да бъде коректен. Искам да дам на всяко момиче най-добрия шанс да спечели пари. Ти дойде при нас със собствен клиент. Страхотно. Надявам се, че ще успееш да привлечеш още. Но нека си представим, че нещата не потръгнат и ти изгубиш единствения клиент, който имаш. Да приемем, че той те изостави и си намери друга компаньонка, преди да си завършила първия месец тук. В подобен случай обикновено уволняваме момичетата, тъй като не са спазили условията на договора. При теб обаче ситуацията е по-сложна. - Майкъл сключи пръсти. - Не мислиш ли? Да не забравяме, че си взела пари назаем, без да си ги заработила.

Стеф кимна. Торбичките под очите й започнаха да пулсират. Натискът нарастваше с всеки изминал ден.

- Но ние не сме чудовища - продължи Майкъл. - Винаги даваме шанс на момичетата да спечелят някоя йена.

- Благодаря много - каза Стеф. - Аз съм страшно работлива и...

- Не ме остави да довърша. - Думите му увиснаха във въздуха. - Ако в даден момент решиш, че не се справяш добре и искаш да поработиш допълнително, можем да ти предложим специален договор.

- От онези, които не задължават момичетата да ходят в „Холивуд“? - попита Стеф.

- Точно така. - Майкъл изви пръсти. - Ще бъдеш на повикване. Двайсет и четири часа. За клиентите.

- Нещо като свободна практика? - поинтересува се Стеф.

- Не. Пак принадлежиш на клуба. Но клиентите ти звънят по всяко време на денонощието, а ти си длъжна да се отзоваваш и да им даваш каквото поискат. Получаваш специален мобилен телефон, който носиш винаги със себе си. Клиентите се обаждат, викат те на определено място и резервират хотелска стая. Заплащането е много високо - около четиристотин хиляди йени допълнително на месец. Освен това можеш да доведеш специалните си клиенти в клуба и да спечелиш бонуси от напитките. Някои момичета успяха да натрупат истинско богатство.

- Значи ще бъда на повикване и ще спя с клиентите? -попита Стеф.

- Момичетата сами решават какво да правят с тях - заяви Майкъл. - Ние не се месим в тези въпроси.

Стеф си спомни за Наталия и мъжа, с когото бе влязла в хотела онзи следобед. Джулия пък си бе тръгнала по-рано снощи и не се бе появила в „Холивуд“. Дали бе подписала специален договор? Най-вероятно. Ако спеше с клиентите си, не беше Странно, че не иска Стеф да работи в „Джейнс“.

Тук съм различен човек. Когато се прибера, отново ще бъда себе си.

У дома Джулия имаше репутацията на „изискана млада дама“. Очевидно се страхуваше, че Стеф ще разкаже на всички с какво се е занимавала в Япония. Стеф никога не би го направила, но Джулия не беше от най-доверчивите хора.

- Благодаря за предложението - заяви Стеф. - Другите момичета са свободни да действат както поискат. Нямам право да ги съдя. Но засега ще се въздържа.

- Засега - повтори Майкъл. - Предложението е валидно, ако се нуждаеш от него. Или по-скоро, когато се нуждаеш от него. Може да си тръгваш.

Стеф се изправи.

- Ела при мен, когато промениш решението си - добави Майкъл.

53.

- Много добре, Ямамото сан.

Стеф пляскаше с ръце, докато Ямамото пееше на златистия микрофон. Беше останал без дъх и внимателно следеше английските думи на екрана, но все пак успя да се усмихне.

Стеф го наблюдаваше от бялото кожено кресло с чаша шампанско в ръка. По негово настояване бяха дошли във ВИП залата на „Холивуд“ - частен салон за известни личности и много богати мъже. Ямамото бе отказал да седне в главния бар на „Холивуд“ и Стеф с удоволствие го придружи до ВИП залата, тъй като там щеше да получи двойни бонуси за напитките, докато чакаше края на смяната си в три часа.

Тя напълни с шампанско двете чаши, като се стараеше да изсипе завидно количество върху гладката стъклена повърхност на масата. После разля още от газираната течност в съда за лед. Така успя да пощади организма си от известна доза алкохол. При други обстоятелства щеше да изпусне бутилката на пода, но бодигардът изрично я бе предупредил да пази белия килим на ВИП салона.

- Страхотен сте, Ямамото сан! Доста по-добър от мен -извика Стеф.

Колкото и да беше Странно, тя имаше чувството, че общува много по-лесно с Ямамото, откакто се бе научила да сгъва жеравите на госпожа Кимоно. А той сякаш я харесваше все повече. Всъщност всички клиенти си падаха по нея. Стеф работеше в „Каламити Джейнс“ от няколко нощи, а вече бе придобила популярност.

Може би ще остана в клуба шест месеца вместо три. Така не само ще спестя за курса, но ще спечеля и допълнителни пари. Няколко хиляди йени в повече, с които ще си купя скъпи дрехи и други неща. Ще бъде жалко да не се възползвам от толкова хубава работа.

Изведнъж от вратата се разнесоха гласове и Стеф се обърна. Някакъв мъж с червена тениска говореше с костюмирания портиер. Беше Люк. Стеф искаше да потъне в коженото кресло. Но нямаше къде да се скрие. Тя и откраднатият й клиент се виждаха отвсякъде.

- Само минутка. После ще си тръгна - каза Люк.

Портиерът кимна.

Не, не го пускай...

Стеф се усмихна вяло, когато Люк се приближи до нея.

- Здрасти. Радвам се, че си тук...

Люк я погледна разочаровано.

- Научих всичко от Мама. Откраднала си един от най-добрите й клиенти. Смятах те за по-различна. Мислех, че се интересуваш от хората.... Не предполагах, че си от онзи тип жени, които лъжат другите заради повече пари.

- Не бива да говоря с теб - прошепна Стеф. - Нямам право да... Ямамото е мой клиент и сам избра да дойде с мен в „Каламити Джейнс“. Става дума за бизнес.

- Да, разбира се. - Люк пъхна ръце в джобовете на дън-ките си. - Искала си да изкараш още няколко хилядарки. След като Мама ти намери работа.

- Щеше да направиш същото на мое място - заяви Стеф. Притесняваше се, че песента на Ямамото скоро ще свърши.

Нима Люк не знаеше, че Амир не си е покрил сметката? Не бе ли чул за дълга, който Мама я бе принудила да плати? A за номера на Хиро? Стеф усети как я обзема гняв. Кой му даваше право да я съди?

- Наистина започнах в „Джейнс“, за да печеля повече -призна Стеф. - Но какво от това? Трябваха ми спешно пари. Толкова ли е лошо?

- Оттук нататък непрекъснато ще се стремиш към следващата йена. Доскоро искаше да намериш приятелката си. Не виждам да я търсиш в момента. Знаех си, че ще се промениш.

Стеф го проследи с поглед, докато той се отдалечаваше. През стъкления панел на вратата тя забеляза как някакво момиче се доближава до него. Частити. Стеф си спомни как Дженифър й бе предложила да спечелят някоя йена в клуба от бутилките с шампанско. Явно заведението беше популярно сред всички компаньонки, а не само сред момичетата от „Джейнс“, които бяха длъжни да остават там до три часа.

Частити се хвърли на врата на Люк. Лицето й се намираше едва на сантиметри от неговото. Тя прокара пръсти по косата му. Люк сякаш се смути, но сложи ръце на кръста й. Стеф усети остро пробождане в сърцето си.

Ще му докажа, че искам да открия Анабел. Просто вниманието ми беше отвлечено от други неща. Няма да мисля единствено за следващата йена.

Ямамото седна до нея.

- Искаш ли да отидем да пазаруваме? - попита той.

- Да пазаруваме ли? Часът е четири през нощта.

- „Дон Кихот“ е отворен денонощно.

„Дон Кихот“ беше седеметажен безмитен магазин. Логото му представляваше симпатичен пингвин с шапка на Дядо Коледа. Вътре се продаваше всичко - перуки, костюми, фотоапарати.

- Не, благодаря. - Стеф погледна часовника си. Беше време да се прибира. - Тъкмо си спомних, че трябва да свърша нещо важно. Благодаря за предложението, но се налага да тръгвам.

Къде си?

Стеф претърси чаршафите и надникна в калъфката на възглавницата. После обърна наопаки раницата, разхвърля дрехи и гримове, но от дневника нямаше и следа. Тя отиде в дневната, чието ярко болнично осветление й се стори непоносимо в ранните часове на утрото, и опипа седалката на канапето. За свое успокоение намери дневника в една от пролуките на запарената изкуствена дамаска. Спомни си, че го бе оставила там преди време. Как бе могла да прояви подобна небрежност?

Сега се зарадва на познатия почерк, сякаш бе срещнала стар приятел. С всяка страница буквите ставаха все по-разкривени и трудни за разчитане. Люк говореше глупости. Тя още се притесняваше за Анабел.

За разлика от предишните пасажи следващият не започваше с думите „Мили Боже“. Стеф прелисти напред и забеляза, че Анабел не е използвала това обръщение до края на дневника.

Сигурно е лесно да загубиш вярата си тук. Дори се учудвам, че е разговаряла с Господ толкова дълго.

Клиентите се изплъзват от ръцете ми. Останаха ми само трима. Трябва да работя по-усилено. Господин Така може да се окаже наистина обещаващ. Ако успея да го спечеля, ще имам четирима клиенти...

В този миг външната врата се затръшна. След секунди Наталия мина покрай помещението на път за стаята им.

- Ей! - извика Стеф.-Наталия!

Сърдитото изсечено лице на Наталия се появи на вратата. Дори от няколко метра Стеф долови миризмата на алкохол и парфюм.

- Значи работиш в „Джейнс“? - тросна се тя. - Видях те тази вечер.

- Да, тъкмо започнах. Познаваш ли момичето, което преди е живяло в нашата стая?

- Не. Вече ти казах.

- И тя е работила в „Джейнс“. Виждала ли си я там?

- Не, никога.

- Предполагам, че в клуба има много момичета. Майкъл ми предложи специален договор, същия като твоя.

- Двайсет и четири часов договор? На повикване? Направи го. Парите са добри. Ще бъдеш ужасно заета, но си заслужава.

- Не знаех, че го наричате така - каза Стеф.

Тя си спомни за списъка с бонуси в стаята за преобличане на „Джейнс“. До името на Наталия беше написана цифрата 24. Но какво означаваха инициалите СК, поставени до името на Джулия?

- Не те ли притеснява да излизаш с по-възрастни мъже? - попита Стеф. - Да бъдеш толкова интимна с тях?

Наталия сложи пръст на устните си.

- Трябва да пазим тайна, нали разбираш? Всички са наясно, но никой не го обсъжда. Просто казваме, че сме подписали специален договор. Нищо повече.

- И все пак, притеснява ли те?

- Не, изобщо - отвърна Наталия. - Дори ми харесва. Прекарвам около двайсет минути с някой мъж, без да се налага да говоря с него или да се преструвам на любезна. Не съм длъжна да го правя, дори ако го заведа в клуба.

Наталия тръгна към стаята. Докато я наблюдаваше как се отдалечава, Стеф си помисли колко е изтощително да бъдеш винаги весела в присъствието на клиентите. Момичетата трябваше да се смеят на шегите им и да се наслаждават на компанията им. Тя знаеше, че ще се чувства по-добре, ако се отърве от подобно задължение, и определено не осъждаше Наталия или Джулия, че спят с мъже за пари. Просто отказваше да поеме по техния път.

54.

Почеркът на Анабел ставаше все по-нечетлив, но Стеф приближи дневника до лицето си и бавно зачете.

Този тип наистина беше ексцентричен. Току-що се срещнахме в апартамента. Но тук нещата са такива. Навсякъде е пълно със странни птици. А аз съм наистина добра. Една от най-търсените компаньонки. Кое друго момиче печели клиенти извън работно време?

Въпреки всичко ми изглежда приличен. Може би е малко необичаен, но всеки си има своите особености.

Трябва да спра с дрогата, защото развивам все по-голяма параноя. Когато Така ме покани на среща, си помислих, че е твърде хубаво, за да бъде истина.

Кокаинът ми се отразява добре. Избистря главата ми и ми помага да пия повече. Кристалите обаче са ужасни. Карат те да се чувстваш страхотно, но страничните им ефекти са тежки. А и ми излизат доста скъпо. Не съм спестявала нищо от седмици.

Но вече не се притеснявам за заплащането. Парите изчезват бързо, така живеят повечето хора тук. Печеля толкова много, че направо не е за вярване. Затова ще върна дълговете си по-нататък. Мога да събера парите за три месеца. Просто трябва да се стегна.

Искам да си купя хиляди неща - дрехи, обувки, чанти и бижута. Момичетата, които носят евтини рокли, са аутсайдери в „Джейнс". Повечето са на дъното на списъка. Добрите компаньонки се познават по дизайнерските облекла, а аз определено съм една от тях. И така ще бъде.

Най-хубавите дрехи са безплатните, но аз обожавам да харча собствените си пари. Чувството е невероятно. Няма по-хубав момент от този, в който получаваме заплата. Тогава се прибирам вкъщи с цяла пачка банкноти.

Надявам се, че нещата ще потръгнат с Така. Съпругата му е била англичанка, така че разбирам защо ме харесва. Вероятно приличам на нея или говоря по подобен начин. Би било чудесно, ако наистина му напомнях за жена му (съзнавам, че думите ми звучат ужасно).

Майкъл отдавна ме притиска да подпиша специален договор. Ако успея да задържа Така, може би ще престане да ме тормози. Другите момичета тук са истински лешояди. Буквално са впили нокти в клиентите ми от „Синатра" Заради тях загубих няколко и Майкъл постоянно ме критикува. Но ако Така се съгласи да идва с мен в клуба всяка седмица (силно се надявам, че ще го направи), Майкъл ще ме остави на мира.

Анабел

XXX

Стеф затвори дневника. Очите я боляха. Съществуваха редица доказателства, че Анабел бе работила в „Джейнс“, въпреки че никой не я помнеше. Беше Странно, че нито клиентите, нито останалите компаньонки бяха чували за нея. Всичко е наред, повтаряше гласът на разума й. В някой момент ще се срещнете. Важното сега е да продължиш да изкарваш пари.

Главата й бе натежала, а сетивата й бяха притъпени от алкохола. Стеф реши, че е време да си ляга.

Пиянските вечери прераснаха в седмици и преди да се усети, Стеф бе прекарала един месец в „Каламити Джейнс“. Наближаваше Коледа. Целият клуб беше декориран с шапки и ботуши на Дядо Коледа, купени на едро от Китай. Снежни преспи, направени от евтин памук, украсяваха вратите и висяха от таваните на дълги ивици рибарска мрежа.

Стеф бе потънала в рутинното ежедневие - работеше до два през нощта, опитваше се да припечели бонуси от напитки до пет сутринта, спеше до късния следобед, хапваше нещо набързо, гримираше се и отново отиваше в клуба.

Когато дойде денят за плащане, тя се изненада, че вместо празен плик получава солидна сума - своя дял от бутилките шампанско и храната, поръчани от Ямамото. Новините бяха положителни. Стеф бе платила дълга си и сега всичко, което изкарваше, оставаше за нея. Освен това работеше в един от най-добрите клубове в „Ропонги“.

Когато една неделна сутрин тя реши да посети госпожа Кимоно и да й разкаже за напредъка си, бяха минали много седмици от последната им среща.

Отначало Стеф не забеляза, че превозното средство, паркирано пред магазина на госпожа Кимоно, всъщност е линейка. Но когато приближи, зърна големия бял микробус, в който се виждаха кислородни маски и оранжеви одеяла. Пред витрината, отрупана с копринени платове, се бе събрала цяла тълпа. В средата й се открои носилка, на която лежеше сивокоса жена. Върху лицето й бе поставена кислородна маска, а раменете й бяха покрити с бяла коприна. Стеф разпозна госпожа Кимоно.

- Хей! - извика тя и изтича до носилката. - Извинете, аз съм нейна приятелка. Госпожа Сато, добре ли сте?

Въпросът й звучеше глупаво, но госпожа Кимоно за пръв път не й направи забележка. Старицата махна маската от лицето си и перна лекаря, който се опита да я върне на мястото й. После заяви:

- Не очаквах да те видя отново. - Гласът й беше пресипнал. - Мислех, че работиш усилено, за да изкараш пари.

- Какво се е случило? Да не сте паднали?

- Не. Защо дойде тук?

Стеф й подаде кекса с тофу, който държеше. Беше увит в бяла хартия. Госпожа Кимоно се пресегна към него и докосна опаковката.

- Донесох ви кекс - каза Стеф. - Исках да се отблагодаря за съветите ви.

- Оттогава мина много време. Мислех, че си ме забравила.

Носилката стигна до линейката. Стеф поклати глава.

- Смятах да го направя преди седмици, но някак си...

- Била си заета с други неща - довърши госпожа Кимоно.

- Но не съм ви забравила - добави Стеф. - Обещах, че ще ви разкажа какво е станало с мен. Затова дойдох днес. Знам, че мина много време.

- Всички се разсейваме по някакъв начин - заяви госпожа Кимоно. - Това не означава, че имаш лошо сърце. Всичко ще бъде наред, ако отново поемеш по правилния път.

- Но аз следвам правилния път.

- Наистина ли?

- Поне така си мисля.

- Ще ми донесеш ли нещо от магазина? - попита госпожа Кимоно и си пое глътка кислород. Прозрачната маска се напълни с кръв. - На постелката до вратата е. Паднах, преди да успея да го вдигна.

Стеф отиде до магазина, намери бял плик на пода и изтича до линейката точно преди вратите да се затворят.

- Почакайте! Моля ви! - Тя размаха плика пред лекаря. -Позволете ми да й дам това.

Мъжът кимна и Стеф скочи в линейката. Седна на зелената кушетка срещу госпожа Кимоно. Старата жена се мъчеше да си поеме въздух през маската, но когато зърна писмото, посегна към него и я свали от лицето си.

- Сбъркали са името - заяви тя и отвори плика.

В него имаше два листа хартия. Единият представляваше карта, разделена на квадрати в пастелни цветове. Най-отгоре на страницата бе нарисуван компас под формата на звезда. Госпожа Кимоно сгъна внимателно картата и я пъхна в плика. После доближи другия лист до лицето си и зачете. Когато свърши, го сложи на гърдите си и избърса очи.

- Какво се е случило? - попита Стеф.

- Нищо. - Тя си пое дълбоко въздух. - Отдавна чаках тези новини.

- Изглеждате толкова... слаба - отбеляза Стеф.

Красивото лице на госпожа Кимоно бе изпито, а кокалестите й рамене се показваха изпод оранжевото одеяло. Беше отслабнала значително.

Старицата потрепери, когато лекарят се качи в линейката и затвори вратата.

- Да - отвърна тя и се изкашля в дланта си, - но и ти ми се струваш болнава. Работиш много, нали?

- Може би. Но колкото повече работя, толкова по-бързо ще спестя нужните пари.

Госпожа Кимоно отново се пресегна към кекса в ръката на Стеф.

- Познавам този магазин. Продават само традиционни специалитети. Изключително подходящ подарък за една гейша. Кой ти каза за него?

- Никой. Прочетох го в интернет.

- Много добре. Искам да ти подаря нещо в замяна. Недалеч от тук се намира офисът на една японска фирма. Наемат англоговорящи момичета за участия в реклами. Нека ти дам адреса им.

- Не, няма нужда - отвърна Стеф. - Наистина още не съм готова.

- Напротив. Важно е да продължиш с актьорската професия и да си потърсиш работа.

Госпожа Кимоно извади химикалка изпод одеялото. Изящното й копринено кимоно изглеждаше странно върху болничната носилка. Тя откъсна единия край на писмото и написа някакво име, адрес и телефонен номер с красивия си почерк.

- Ето. - Тя й подаде листчето.

Когато линейката потегли, госпожа Кимоно прикова насълзените си очи в Стеф.

- Дните ми са преброени.

- Не говорете такива неща, ще се оправите.

- Писмото представлява разрешително от гробището „Аояма“. Вече разполагам със собствен гроб. Не се страхувам от смъртта. Това е семейната гробница. Повече няма да бъда госпожа Сато.

- Как така? - попита Стеф.

- Сато е фамилията на моя данна. Не се оженихме, но аз приех името му преди много години. Исках да се чувствам близо до него. Той не е бащата на дъщеря ми. Сега отново ще се върна при истинското си семейство. С дъщеря ми не бяхме заедно в живота, но ще бъдем в смъртта..

Тя затвори очи.

- Дъщеря ви... е починала? Не знаех. Ужасно съжалявам. Кога се е случило?

- Не, жива е. - Госпожа Кимоно се отпусна назад. - Все още е тук. Но когато дойде нейното време, ще се съберем отново.

Линейката спря пред болницата и лекарят разкопча коланите на носилката.

- Опасявам се, че няма как да останете - обърна се той към Стеф на английски. - Ще я приемат в интензивното отделение. Но вероятно ще е възможно да я посетите по-късно днес.

- Да, наистина не е редно да бъдеш тук - каза госпожа Кимоно. - Но искам да ме чуеш внимателно.

- Ще почакам в болницата, докато ми позволят да ви видя.

- Премести ли се в друг клуб с компаньонки?

- Да - призна Стеф. - Вече работя в „Каламити Джейнс“.

Госпожа Кимоно затвори очи.

- Така и предполагах. Досетих се заради напуканите ти устни и лошата ти кожа. Съжалявам, че не си послушала сърцето си. Клубът има лоша репутация. Бъди изключително предпазлива.

- Каква репутация?

- Западните момичета, които работят там, са крехки и уязвими. Наричам ги „стъклените гейши“. „Ропонги“ не е място, на което човек се развива. Кварталът не е подходящ за живеене. Не можеш да останеш майко завинаги.

Лекарите вкараха госпожа Кимоно в болницата и Стеф долови скърцането на колелата върху гумения под. Тя седна на една дървена пейка във фоайето. Навън заваля сняг.

55.

Мама

Когато Мама отвори вратата на апартамента си, навън нямаше никого.

- Коничи уа?

- Здравейте!

Гласът идваше някъде отдолу. Джордж бе коленичил до ниския шкаф и поставяше кафявите си обувки до редиците с памучни чехли.

- Е, Джордж сан, днес е последното ни интервю. Смяташ ли, че ще събереш необходимите материали? Ще ти стигне ли времето?

Джордж се изправи.

- Надявам се. - Той кръстоса пръсти. - Нека видим как ще мине срещата ни.

- Но тя е важна за теб, нали?

- Да - отвърна Джордж. - Предполагам. Но на фона на всичко останало...

- Крайният срок сигурно наближава - отбеляза Мама и го покани вътре.

- Да. - Джордж я последва по коридора и двамата влязоха в дневната. - И все пак има нещо... Събрах доста информация, но продължавам да чувствам, че не ми казвате всичко. Очаква ни много работа. Между другото, изглеждате чудесно.

Въпреки че Мама носеше халат и чехли, а косата й беше оредяла, лицето й сияеше. От него буквално струеше живот. Възглавницата на пода се стори на Джордж еднакво неудобна, колкото при първото му посещение, но този път той седна по-уверено. Дори нямаше нужда да се намести, докато Мама шеташе в кухнята.

- Днес няма да ти приготвя чай, защото не ми се занимава - заяви тя и донесе две чаши с готово кафе, които бе стоплила в микровълновата печка. После ги сложи на масичката заедно с две шоколадчета. - Ето, заповядай, Джордж сан.

Джордж си взе едно шоколадче и проследи как Мама се отпуска на възглавницата срещу него. Левият й крак сякаш не функционираше нормално и тя бе принудена да го придърпа с ръка, за да седне.

- Да се залавяме за работа - предложи тя и се пресегна към чашата с кафе.

- Да. - Джордж извади бележника и химикалката си, след което прегледа набързо записките си и се втренчи в Мама. - Първо искам да ви кажа, че за мен беше изключителна чест да работя с вас. Наистина. Ако в даден момент се нуждаете от почивка...

- Спокойно - прекъсна го развеселено Мама. - Чувствам се добре. Сериозно.

- Какви бяха резултатите? Видът ви е по-бодър. Предполагам, че новините са положителни.

- Нямаме време. Нека да започваме.

- Разбира се.

- При последния ни разговор бях много тъжна, нали? Стана ми мъчно, когато си спомних за Кайто и начина, по който тя израсна с мен. Направих нещо напълно неприемливо за една майка - дадох на дъщеря си детство, което наподобяваше моето собствено. Постоянно я пренебрегвах. Мъжете бяха по-важни от нея. Сега съжалявам, че не съм постъпила по-мъдро.

Въпреки меланхоличната тема гласът й продължаваше да звучи радостно и Джордж почувства известно разочарование. В миналото им интервю, когато му бе разказала за Кайто, Мама бе изглеждала уязвима. Той най-после бе успял да види истинската жена зад фасадата. Сега обаче тя отново се държеше строго и дистанцирано. Несъмнено беше искрена и забавна, дори привлекателна. Но все пак проявяваше твърдост и неотстъпчивост.

- Мразех майка си, тъй като ме пренебрегваше. Винаги поставяше себе си и своите мъже преди мен. И въпреки това допуснах същите грешки. - Мама въздъхна. - Бях изключително глупава. Ти имаш ли деца?

- Един син - отвърна Джордж. - Кристофър. Не го виждам достатъчно често.

- Да не си разведен?

Джордж кимна.

- И не виждаш сина си често, защото...?

- Той живее в Англия, а майка му обича да диктува правилата.

- Напълно нормално - заяви Мама. - Всички жени сме такива. Вие трябва да се постараете нещата да вървят по желания от нас начин. Само тогава постигаме разбирателство.

Джордж се засмя, но Мама говореше сериозно.

- Ти ли разочарова майка му?

- Може да се каже.

- Ясно. И тя те е напуснала? - Мама не дочака обяснението му. - Винаги става така. Мъжете не оправдават очакванията на жените и си тръгват. Кой е виновният в случая -партньорът с очакванията или онзи, който не успява да ги оправдае? Не знам. Няма значение. Защо не виждаш сина си по-често?

- Не е толкова просто - заяви Джордж. - Майка му...

- О, стига глупости. Не вярвам, че една майка ще скрие детето си от бащата без основателна причина. Щом си добър родител, защо изобщо си се изнесъл от къщи? Някои мъже трудно поемат отговорност. - Мама му се усмихна дяволито. - Малко съм груба с теб, Джордж сан. Не ми се сърди.

- Не се сърдя. - Джордж се втренчи в бележника си. -Права сте. Тя не е... Определено е трудно, но...

- Трябва да положиш повече усилия - посъветва го Мама и отпи от кафето.

- Вие направихте ли го? - попита Джордж. - С Кайто?

Мама сведе очи.

- Няма да се откажеш лесно, нали Джордж сан?

- Необходимо е да разголите душата си. Иначе книгата няма да звучи правдоподобно.

- Хай. Вероятно е така. Но къде остават моите нужди?

- Може би ще се почувствате по-добре, ако свалите товара от раменете си.

Тя кимна.

- Е, предполагам, че няма по-подходящ момент от сегашния. - В гласа й изведнъж се прокрадна нотка на несигурност. - Моля те, не разваляй мнението си за мен, Джордж сан. Ще ти разкрия цялата истина. Детството на Кайто беше изключително трудно. Аз ръководех клуба и буквално тънех в разкош. Носех диаманти и перли, пиех шампанско и си купувах скъпи парфюми. Появявах се в живота на Кайто когато си поисках, а тя ме обичаше. Направо ме обожаваше. Искаше да бъде точно като мен. Беше прекалено добра дъщеря. Не я заслужавах.

Постоянно се прибирах у дома с различни мъже - любовници, съпрузи, милиардери. Те ни водеха на скъпи екскурзии. Често казвах на дъщеря ми: „Никой не може да твърди, че животът ти е скучен, скъпа. Притежаваш неща, за които повечето ти приятели само си мечтаят: собствен телевизор, компютър, купища дрехи...“ Но, разбира се, тя не се нуждаеше от тези вещи. Искаше просто да има нормална майка, която не спи по цели дни и не става обект на клюки в училище. Кайто копнееше за любовта ми.

Аз знаех, че се измъчва, Джордж сан. Болката й не ми беше чужда. Ужасно ми е трудно да говоря за това. Дълги години не го признавах пред себе си. Преструвах се, че не усещам колко се тормози. Криех страданието й дълбоко в душата си, където не допусках никого.

Съучениците й се подиграваха заради мен. Подобни неща са нормални в Япония. Пиронът, който стърчи най-много от стената, трябва да бъде забит дълбоко в нея. Майка й беше във водния занаят и другите я осмиваха. Кайто ми го казваше, но аз не й обръщах внимание. Беше досадна, особено когато се оплакваше от мъжете ми.

По бузите на Мама се стекоха сълзи.

- Следва най-лошата част, Джордж сан. Надявам се, че си готов да я чуеш. Някои от мъжете ми не се държаха добре с нея, със собствената ми дъщеря. Знаех го, но нарочно затварях очи.

Химикалката на Джордж препускаше по страницата.

- Точно така. Продължавай да пишеш, Джордж сан. Хората трябва да разберат коя съм и какво съм направила. В постъпките ми няма нищо красиво. Държах се като истинска западнячка, точно както баща ми.

Много от приятелите ми бяха гангстери. Отнасяха се жестоко с Кайто, а аз не ги спирах. Един се подиграваше на пъпките й и на кльощавото й тяло, друг... я биеше. А на мен просто ми беше забавно. Ето как възприемах нещата. Преструвах се, че не се е случило кой знае какво, че всичко е на шега. Не исках да им създавам проблеми. Мислиш ме за силен човек, нали, Джордж сан? Но когато става въпрос за връзките ми с мъжете, изобщо не съм силна. Никога не съм смятала, че заслужавам уважение, затова им позволих да наранят дъщеря ми... да посегнат на самочувствието й...

Мама си пое дълбоко въздух. Джордж се приведе напред и я потупа по ръката.

- Много сте искрена-заяви той.

- Не искам повече да бъда западнячка, Джордж сан -продължи Мама. - Но се налага да работя като такава. Клубът се нуждае от мен. - Тя се усмихна и чертите на лицето й омекнаха. - Когато започнах, бизнесът вървеше съвсем гладко. Не е за вярване, нали? Бях бременна, а после се грижех за малкото си дете, но не ми беше трудно. Парите се сипеха като дъжд от небето. Трябваше да се досетя, че нещо не е наред. Животът ми не беше балансиран.

- Още ли не сте постигнали равновесие? - попита Джордж.

- Не. - Единият клепач на Мама потрепна. Тя го притисна с пръсти. - Само за пет години заведението ми се превърна в най-добрия клуб с компаньонки в „Ропонги“. Правех купища пари. Всички големи фирми знаеха, че това е мястото, на което да доведат партньорите си след работа. Имах много известни клиенти - артисти, певци... Най-различни хора.

Американските филмови звезди се държаха изключително неприлично. Повечето бяха женени за големи красавици - фотомодели, актриси. Но всички търсеха секс с компаньонки. Всички с изключение на един. Джеймс Бонд.

Джордж ахна от удивление.

- Джеймс...

- Да, да. - Мама вдигна ръка. - Точно той. Беше страшно известен. Не искаше секс, но другите го правеха. Постоянно говореха за себе си. Господи, как само се хвалеха.

- Кои бяха те? - попита Джордж.

- Записала съм имената. Сега ще ти ги дам. - Мама отиде до дървения шкаф, куцукайки с левия си крак. - Ето. - Тя извади няколко листа на редове и ги подаде на Джордж. -Аз също си водех записки. Виждаш ли?

Джордж взе листата и ококори очи, щом прочете списъка.

- Мили боже! Всички ли са били ваши клиенти?

Мама кимна и седна отново.

- Този тук ме помоли за... Търсеше момиче, което да... Не мога да прочета какво пише.

Мама доближи списъка до лицето си.

- Искаше да гледа филма „Дълбоко гърло“ с едно от момичетата ми. Държеше да му прави орална любов, докато той разговаря с жена си по телефона.

- Смятах, че компаньонките не са проститутки - вметна Джордж.

- Всяка може да стане срещу съответната цена. А как ти се струва този? - Мама посочи листа. - Нали питаше за политици, Джордж сан? Едва ли ще намериш по-известен човек от него.

Джордж се втренчи в листа.

- Съжалявам, че ми показвате списъка едва сега.

- Нахвърлих го в болницата. Виждаш ли как се е държал? За служител в Белия дом не беше особен джентълмен.

Джордж прочете: Мъжът миришеше лошо и заспа в клуба, след като повърна върху едно от момичетата. По-късно я покани в хотелската си стая.

- Разбира се, като всяка добра Мама сан никога не разкривах тайните на клиентите си - продължи тя. - Но времената се промениха. Музикантите бяха най-лоши от всички. Попзвездите. Смятаха се за богове. През осемдесетте години нещо се случи в Англия. Наричаха го „Банд ейд“. Знаеш ли за какво говоря?

- „Банд ейд“? Благотворителната кампания ли? - попита Джордж.

- Да. Различни групи се събраха да пеят заедно. Някои от тях дойдоха в Япония и се мислеха за велики. Казваха ни, че трябва да дадем пари за благотворителност и да спасим гладуващите хора в Африка. - Мама се засмя. - Но те, естествено, пилееха хиляди йени за жени и шампанско!

Джордж не спираше да кима, докато прехвърляше страниците.

- Страхотно. Точно от това се нуждаех. А тук сте изброили момичетата от вашия клуб?

- По-известните, да - отвърна Мама. - Виждаш ли тази? Наричаше се Блонди, докато работеше за мен. Беше една от любимките ми. Сега участва в известни филми. Имаше изключително чаровна усмивка, с която направо подлудяваше мъжете. Но вземаше доста наркотици. - Мама поклати глава. - А това момиче... стана прочута манекенка в Америка. Смятах я за чиста като сълза. Но веднъж един сервитьор я завари да прави секс със сина на някакъв клиент в тоалетната на клуба. - Мама доближи ръка до устата си и се закикоти. - Тя беше много красива, но ми се струваше прекалено висока и кльощава. Списанията обаче я харесваха. В момента снима филми с фитнес упражнения и други подобни неща.

- Чудесно - заяви Джордж и се засмя, когато прочете имената на момичетата. - Най-после събрах материалите, от които се нуждаех.

- Радвам се. - Лицето на Мама засия. - Тези дни отдавна са отминали. Диамантите, големите банкови сметки. Сега фирмите имат строго определени бюджети. Всичко се следи внимателно. Япония далеч не е толкова екзотична, колкото преди. Пълно е с американски заведения. Западните звезди посещават западни клубове и ресторанти и се преструват, че все още са в Америка. Разбира се, аз не знаех кои са хората, които идваха в клуба. - Тя удари с ръка по листа. -За мен те бяха просто клиенти. Обикновено се държаха много непристойно. Спах само с няколко от тях. С най-красивите.

Срамувам се, че съм лоша майка, но се гордея с клуба си.

Въпреки многобройните проблеми - постоянните полицейски проверки и заплахите на якудза - се грижа съвестно за заведението и момичетата. Те са моите компаньонки. Чувствам ги като свои дъщери. Докато Кайто беше малка, прекарвах повече време с тях, отколкото с нея. Никога не пропускам да им платя, независимо колко съм закъсала. Винаги ще бъде така.

Джордж кимна.

- Поведението ви е достойно за възхищение.

- Може би. Или пък съм просто една остаряла глупачка -каза Мама. - Момичетата постоянно ме напускат и крадат клиентите ми. Не им пука за мен и клуба. В тях няма нищо японско. Повечето не притежават необходимата лоялност. Но знаеш ли какво, Джордж сан?

- Какво?

- Не ме интересува. Ще продължа да се грижа за тях. Няма да последвам примера на другите западни клубове. Те карат компаньонките да работят твърде усилено и не им плащат добре. Принуждават ги да правят секс с клиентите и не ги предпазват от опасностите. Никога не бих го направила, независимо колко клиенти загубя. И все пак понякога момичетата ме мразят, Джордж сан.

- Сигурен съм, че не...

- Напротив. Мога да бъда много лоша. Но аз съм тяхната Мама сан и винаги защитавам интересите им. Старая се да им плащам редовно. Грижа се за тях по свой собствен начин. Вече събра ли достатъчно материал за книгата?

Джордж кимна.

- Повече от достатъчно. А вие сте толкова болна. Наистина очаквах, че разговорът ще продължи съвсем кратко...

- Мислел си, че ще те подведа? - заяви Мама и вдигна вежди.

- Не, нищо подобно. Но вие не се чувствате добре. Какви бяха резултатите?

- Щом няма новини, всичко е наред. Нали така твърдят хората?

- Не разбирам. Резултатите... Лекарите не вили обясниха какво е състоянието ви?

- Още не съм отворила плика.

- Защо не?

- Защо ми е да го правя? Не искам някой друг да ми казва дали ще живея, или ще умра. Изборът е изцяло мой. Благодарна съм за всяко едно нещо, случило се в живота ми. Ще си отида, когато съм готова.

- Но... - Джордж поклати глава. - Какво ще стане, ако резултатите... Може би се нуждаете от допълнително лечение.

- Достатъчно ме лекуваха. - Мама сключи ръце в скута си и изпъна гръб. - Няма да се подложа на повече процедури. Чуй ме, Джордж сан. Ако човек си втълпи, че умира, наистина ще умре. Тези мисли са като отрова за съзнанието. Не възнамерявам да им се поддам. Вярвам, че съм по-добре. Трябва да бъда здрава, за да мога да плащам на компаньонките си и да се грижа за дъщеря си.

Джордж й подаде ръка.

- За мен беше привилегия да се запозная с вас. Обадете ми се, ако имате нужда от нещо.

- Просто се постарай книгата да има успех.

56.

Стеф

- Госпожа Сато готова ли е да приеме посетители? - попита Стеф.

Зад дългото бюро, разположено по протежение на цялата стена във фоайето, седеше млада жена с уморен вид.

- Съжалявам, все още е твърде нестабилна.

- Сигурна ли сте? - Стеф се приведе към нея. - Лекарите ми казаха, че мога да я посетя по-късно днес.

- Нека се свържа с доктора й.

Тя вдигна слушалката и изрече няколко думи на японски, но след малко затвори и поклати глава.

- Зает е в момента. Ще се освободи чак в шест часа. Ще изчакате ли?

Стеф кимна.

- Заповядайте.

Рецепционистката посочи пейките, поставени между красивите саксии, които украсяваха фоайето. Стеф се настани на същата, на която бе прекарала последните четири часа. Веднага усети болката от дългото седене върху твърдото дърво.

Тя погледна часовника си. Наближаваше пет часът. Оставаше й още само един. Стеф се прозя и претърси чантата си за дъвки - беше готова на всичко, за да убие малко време. Зърна дневника на Анабел сред празните опаковки от храна и разпръснати гримове. Тогава си спомни за последните думи на госпожа Кимоно.

„Западните момичета, които работят там, са крехки и уязвими. Наричам ги „стъклените гейши“. Стеф усети как я побиват тръпки. Ще продължа да чета, помисли си тя. Тук съм от няколко месеца, а все още не съм открила Анабел.

Загубих поредния клиент. И този отиде при едно момиче със специален договор. Каква изненада! Майкъл постоянно ме кара да подпиша такъв. Страхувам се, че ако нещата не потръгнат... Не знам. Винаги ще мога да си намеря друг клуб, но съм свикнала да получавам много пари и това ще е крачка назад.

Покрай Стеф минаха няколко медицински сестри, облечени с бели престилки, закопчани до врата. След малко изчезнаха в един от коридорите. Тя се замисли за договорите. Изглежда, момичетата спяха с клиентите си, за да припечелят допълнително, а клубът дори насърчаваше подобни действия. Всъщност, ако дадена компаньонка не се справяше добре в работата, мениджърът я притискаше да подпише специален договор и да предложи на мъжете сексуални услуги. Вероятно именно тук се криеше тайната на успеха, въпреки че Анабел явно не спеше с клиентите си. Или поне Стеф се надяваше, че е така. В противен случай Анабел нямаше да има нищо общо с милото момиче, което тя помнеше от училище.

В момента ми е наистина трудно да бъда в клуба. Онази история със спящите красавици е изключително странна. Понякога японците се държат много особено. Кой нормален мъж се възбужда, докато гледа как някое момиче изпада в безсъзнание? Напоследък следя внимателно питиетата си. Гони ме ужасна параноя.

Стеф почувства как й причернява пред очите. Лицето й започна да пулсира в ритъма на сърцето й. Спящи красавици... Напоследък следя внимателно питиетата си... Нещо в израза „спящи красавици“ я караше да настръхне. Тя си спомни снимките, които бе видяла на рецепцията в „Каламити Джейнс“ през първата си вечер в Япония. Красиви момичета по бельо, потънали в дълбок сън.

- Извинете. - Стеф помаха на някакъв мъж в болничен халат. - Наблизо има ли интернет кафе?

Фразата „спящи красавици“ веднага даде резултати в Гугъл, но уебсайтовете нямаха нищо общо с „Уолт Дисни“. Тя се натъкна на множество порнографски снимки, на които се виждаха безжизнени разсъблечени жени. Стеф прочете следното: „Спящите красавици са припаднали под влиянието на наркотици или други вещества момичета, използвани за сексуално удовлетворение. Наименованието произхожда от култовата японска книга „Къщата на спящите красавици“ на Ясунари Кавабата. Порнографските филми на тази тематика представят сексуални актове с жени, загубили съзнание.“

Стеф погледна часовника си. Вече е шест и половина. Ще закъснея за работа.

Лекарите и бездруго нямаше да й позволят да посети госпожа Кимоно днес. Щеше да се върне на следващия ден. Но мисълта, че трябва да се появи отново в клуба, караше краката й да се подкосят. Люк й бе разказал, че някой е сложил наркотици в чашата на Наталия, а сега Анабел говореше за „спящи красавици“ и следеше внимателно питиетата си... Вероятно нямаше място за притеснение. Просто поредният мит в „Ропонги“, както самата Анабел бе написала. А и Стеф не можеше да пропусне да отиде на работа, тъй като не искаше да се лишава от бонусите.

След като влезе в топлото подземие на метрото и стигна до съвършено чистата платформа, Стеф отвори дневника. Надяваше се, че ще узнае повече за „спящите красавици“, и прегледа докрай страницата. Изразът обаче не бе използван отново.

Седмицата беше ужасна. Мразя неделите. През уикендите винаги се чувствам самотна. Клиентите се връщат при съпругите си, а момичетата искат единствено да спят, за да се възстановят от наркотиците. Но и без това не излизам с колежките си - отношенията ни не са такива. Определено не сме приятелки.

Най-тъжното е, че клиентите са най-близките ми хора тук. Когато съм пияна или дрогирана, се разбираме страшно добре. Но щом изтрезнея, всички ми се струват адски скучни.

Влакът спря на платформата. Както винаги, пристигаше точно навреме. Стеф се качи и продължи да чете.

Ефектът от наркотиците започва да отслабва, но аз не мога да заспя и просто се опитвам да се разсея. Останало ми е малко пликче с кристали. Може би ще взема една линия и ще отида на кино. Трябва да направя нещо, което да ме разведри. Ужасно съм отегчена.

Когато слезе в „Ропонги“, Стеф осъзна, че трябва да побърза. Изтича навън, покрай ресторанти за бързо хранене и игрални зали. Не можеше да спре да мисли за Джулия. Дали не бяха сложили нещо в шампанското й онази вечер? Защо тогава бе дошла на работа на следващия ден, сякаш нищо не се бе случило?

57.

Частити

От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: re: ге: животът и други неща

Познай какво се случи, скъпа? Люк си тръгва. Не ми е много мъчно. Беше забавен, но нека не се залъгваме - никога няма да ми купи апартамент или достатъчно голям пръстен с диамант. И бездруго бяхме заедно само за развлечение.

Рано или късно всеки поема по своя път. Заклевам се, че ще бъда тук, когато Мама сан най-после хвърли топа. Не се чувства добре напоследък, понякога забравя къде се намира. Прилича на някоя смахната, която се разхожда безцелно наоколо. Снощи е заспала пред Ниши, направо е започнала да хърка. Адски смешно. Трябва да й се каже, че е твърде стара за тази работа.

Изпитвам съжаление към Мама, но в момента се държи като истинска вещица. Току-що загуби поредния престижен клиент, един от редовните ми посетители - Ямамото сан. Затова не спира да ни тормози. „Доведете нови мъже. Не мога да ви имам никакво доверие. Винаги крадете най-добрите клиенти".Знаеш каква е Мама.

Този път вината е изцяло нейна. Нае онази англичанка с многото белези, а след няколко седмици тя се сближи с Ямамото сан. Сигурно е преспала с него. В крайна сметка го е убедила да отиде в друг клуб - „Каламити Джейнс", доколкото разбрах. Ако наистина е така, си е получила заслуженото. Не смяташ ли?

Честно казано, омръзна ми от постоянните проблеми с клиентите. Напоследък танцувам все по-добре и по-добре. Снощи заведох извратения доктор (помниш ли го?) във „Флеймс". Мястото изобщо не е западнало. Имаше шампанско на всяка маса. Момичетата изглеждаха приятни, едно от тях дори ми обеща да ме научи как да танцувам на пилон.

Разбира се, докторът си мислеше, че го подготвям за гореща нощ. Трябваше да избутвам ръцете му през пет минути, но все пак успях да заработя тлъста сума от напитки и Джоно ме покани да отида отново.

Докато наблюдавахме танцьорките, извратеният доктор ми предложи 100 000 йени, ако си сваля дрехите. Щях да го направя (Джоно отдавна ме убеждава да започна там на пробен период, вече съм почти навита), но изведнъж нещо се случи. Някакъв клиент ухапа едно от момичетата и всички трябваше да напуснат. Когато излязохме навън, улицата беше пълна с полицейски коли. В момента непрекъснато претърсват квартала, спират момичетата и ги проверяват за визи. Страшно е. Налага се да си намеря съпруг, и то бързо. Ха-ха-ха.

Докторът поиска да наемем хотелска стая (каква изненада!). Бях толкова пияна, че си казах: „Защо не?" Повечето компаньонки тук спят с клиентите си, а на мен ми е писнало от постоянната работа и неизвестността дали ще получа бонуси или не.

Моля те, не ме обвинявай. Направих го. Почувствах се неловко на следващия ден, когато се събудих до дебелия дъртак до себе си, но почти не помня останалото, така че едва ли е било толкова зле. Знам, че преди това се изкъпахме заедно. Поне е бил чист. А шампанското и кокаинът определено ми помогнаха.

Оттогава той идва в клуба всяка вечер. На следващия ден дори ми купи колие с диамант (камъкът е доста малък, но мога да го върна с касовата бележка и да взема парите - 40 000 йени). Дори не ме попита дали искам да го повторим. Мама е много доволна от мен. Отново съм любимото й момиче. Тя преживя доста тежко измамата на онази англичанка. Сега осъзнава, че може да разчита на старите пушки като мен и Кристияна.

Сигурно ме мислиш за ужасна. Вероятно си права, но все пак се радвам, че напрежението видимо отслабна. Тами никога няма да научи за случилото се, а ако по този начин успея да платя училищната й такса, постъпката ми едва ли е толкова лоша.

Частити

58.

Стеф

Стеф трепереше, докато снегът се сипеше върху раменете и косата й. Беше облечена само с дънки и две блузи с качулка въпреки гъстите снежинки, които бързо покриваха тротоара пред „Каламити Джейнс“.

- Ще влезем ли скоро вътре? - попита тя Рики, която носеше кашмирено палто и кожени ръкавици. В ръката й димеше цигара.

Останалите компаньонки се бяха събрали около нея. Наброяваха около петдесет. Повечето пушеха и се оплакваха от студа.

- Един Бог знае - отвърна Рики.

Малко преди началото на смяната тя бе получила сигнал за предстояща полицейска проверка. Стеф и останалите се бяха събрали светкавично пред рецепцията, а Рики крещеше и ги вкарваше на групи в асансьора, като постоянно повтаряше: „Побързайте, побързайте!“

В долния край на улицата полицаите придружаваха компаньонките от клуб „Грийнграс“ до чакащия отпред микробус. Облеклото на момичетата беше оскъдно. Почти всички плачеха.

- Никога не са проверявали „Грийнграс“ - заяви Рики и хвърли угарката в канавката. - Никога. Якудза губи влияние. - Мобилният й телефон започна да вибрира. - Ало? Да, добре, Майк. Ще им предам. - Рики се обърна към компаньонките и изкрещя: - Влизайте вътре! Не се преобличайте. Трябва да се преструвате, че сте най-обикновени гости на клуба. Ясно ли е? Група съвсем нормални момичета, отишли да се позабавляват.

Ейнджъл се приближи до нея.

- Никоя от нас няма виза - каза тя. - Нима искаш да седнем вътре и да ги изчакаме да се появят? Не бива да рискувам да ме хванат. Затънала съм в дългове. Ако не работя... -Гласът й звучеше почти истерично.

- Спокойно, Ейнджъл - изръмжа Рики. - Не забравяй, че носите неофициално облекло, а Майк е скрил договорите ви на сигурно място. В момента разговаря със свои приятели. Според тях полицията не разполага с никакви доказателства. Не са в състояние да предприемат нищо. Нямат право да ви арестуват, ако просто се забавлявате в компанията на мъже.

- А паспортите? Нали са в офиса? Лесно могат да ги открият.

- Не е престъпление да държиш паспорти. Те не са доказателство.

Всички влязоха във фоайето и Стеф се качи в асансьора заедно с Ейнджъл и три други компаньонки. Тъй като в него се побираха най-много пет души, останалите отвън скръстиха възмутено ръце. Очевидно бяха ядосани, че трябва да чакат в откритото фоайе. Бузите им се бяха зачервили от мразовития вятър.

Докато асансьорът пътуваше нагоре, момичетата мълчаха и гледаха в краката си. Стеф си спомни за написаното от Анабел. Тя имаше право - никой тук не се държеше приятелски.

Когато асансьорът пристигна на петия етаж, клубът беше пуст.

- Господи! - възкликна Стеф. - Все едно сме попаднали в свърталище на духове. - Празната сцена гледаше към масите, отрупани с недопити чаши и съдове с топящ се лед. -Къде са всички клиенти?

- В „Холивуд“ - отвърна едно от момичетата. - Майкъл винаги ги праща там. Ще се появят отново, когато Рики им даде сигнал.

- Не мога да стоя така - извика Ейнджъл по посока на бара, като не спираше да приглажда веждите си. - Наистина ще ни заловят и ще ни екстрадират. Трябва да връщам страшно много заеми.

- Престани да ме дразниш - намеси се друго момиче. - Заради теб се изнервям още повече. Просто ще се преструваме, че сме гости на клуба, както нареди Рики.

- Не, няма да се примиря! - Ейнджъл се обърна. - Всичките ми документи са в тях. Сигурно са ни погодили номер. - Тя тръгна към офиса.

- Почакай! - изкрещя Стеф. - Не отивай там. Ако Рики те хване... Не бъди глупава.

Но Ейнджъл вече бе влязла вътре и бе започнала да сваля документите от рафтовете.

- Недей! - Стеф я последва. - Не бива да оставаш в офиса. Ще те уволнят. Моля те...

Ейнджъл извърна глава и зарея воднистия си поглед някъде встрани от Стеф.

- По-добре е да се махнеш от тук - продължи Стеф.

През стената се чуваше гласът на Рики.

Става все по-лошо. Не знам как ще...

На лицето на Ейнджъл се изписа удивление, което прерасна в ужас. Тя изхвърча от офиса, сложила ръка на устата си.

Напоследък ни преследват постоянно. Като глутница ротвайлери...

По целия под бяха разпилени листове хартия. Рики веднага щеше да разбере, че някой е влизал там. След като Майкъл я бе заварил във фоайето и бе научил, че си е тръгнала по-рано от бар „Холивуд“, тя не можеше да си позволи да събуди нови подозрения. Ето защо започна да събира документите и да ги слага обратно на рафтовете.

Кой дали е дошъл? Не, Майкъл си тръгна...

На земята имаше квадратна кутия, увита с червена лепенка. Това е пратката, оставена от Амир, помисли си Стеф. Какво ли има в нея? Наркотици? Порнография? Изглеждаше твърде малка, за да побере списания или филми, а ако беше пълна с кокаин, количеството би стигнало на Майкъл за цяла година. Кутията беше старателно запечатана. Въпреки че проявяваше любопитство, Стеф реши да не й обръща внимание и продължи да събира листовете от пода.

Паспортите се намираха на същия рафт като преди. Докато подреждаше документите до тях, тя забеляза, че британският паспорт, който бе взела за своя собствен, липсва от купчината. Стеф се разтревожи. Те бяха на толкова видно място... Ами ако някой го бе откраднал?

Стеф взе няколко паспорта, махна гумения ластик и започна да ги преглежда, търсейки златистия герб с лъва и еднорога, отпечатан върху тъмночервен фон.

Повечето паспорти имаха червен цвят, тъй като мнозинството от компаньонките в „Джейнс“ бяха от Русия или Чехия, но сред тях се мярнаха няколко сини от Австралия и два-три черни от Америка. Когато попадна на паспорт от Обединеното кралство, Стеф усети как дишането й се учестява. Беше сигурна, че не е нейният. Гънките му изглеждаха различни. Тя все пак го отвори, за да види името и снимката. Вътре зърна образа на Джулия.

Стеф долови стъпките на други момичета, които слизаха от асансьора. Остави документа върху купчината и премина към останалите. Америка, Русия, Русия, Чехия, Русия... Обединено кралство. Бързо разгърна паспорта. От страницата й се усмихваше красиво момиче с гъста тъмно-руса коса. Имаше здрав и бодър вид като фермерска дъщеря. Отдолу пишеше „Анабел Джоунс“. Ръката на Стеф затрепери. Тя не откъсваше очи от снимката, като прочиташе името отново и отново.

Анабел.

В следващия миг стъклената врата към рецепцията издрънча и Стеф мигновено затвори паспорта, след което сложи цялата купчина върху рафта. Изтича навън и седна на най-близкия стол. Опитваше се да запази спокойствие, докато наблюдаваше как Рики се приближава между масите.

- Да не си... - Рики я изгледа подозрително. - Къде беше?

Стеф сви рамене.

- През цялото време бях тук.

Рики поклати глава.

- Започвам да развивам параноя като Ейнджъл.

59.

Вечерта беше страшно натоварена. Рики постоянно местеше Стеф от маса на маса, като я оставяше едва по двайсет минути с клиент. Тя бе принудена да запомни толкова нови лица и имена, че в един часа вече се чувстваше замаяна и изтощена. Рики обаче не се отказваше.

- Стефи. Имаш нов клиент.

- Добре.

Стеф беше ужасно изморена и едва държеше очите си отворени. Постоянно си мислеше за паспорта в офиса на Майкъл.

- Двете с Джулия трябва да си го поделите. Не искам да чувам никакви скандали.

- Къде?

- Ето там.

Рики я заведе до масата, на която седеше Джулия, облечена с дълга червена рокля. Гледаше в очите някакъв клиент с изключително дебели вежди. Не се обърна, когато Стеф седна. Мъжът бе преметнал през ръка кафяво палто. Стеф си го спомни от вечерта, когато двете с Дженифър бяха отишли в „Скуеър Майл“. Тя се усмихна театрално и нежно го погали по ръката.

- Как се казвате? - попита.

- Саймън.

Той произнесе името си така, сякаш въпросът беше напълно излишен.

- Какво ви води в Токио, Саймън? Тук ли живеете? Или просто по работа?

- Все едни и същи въпроси - заяви Саймън.

Стеф се усмихна.

- Тогава ще поговоря за себе си. Двете с Джулия бяхме съученички. Интересно съвпадение, нали? Заедно с още едно момиче.

- Оттогава мина много време - намеси се Джулия.

- И знаете ли какво? Паспортът на нашата приятелка се намира в офиса на този клуб. Не е ли Странно? - Стеф погледна Джулия право в очите, а тя извърна глава.

- Не прави от мухата слон, Стеф.

- Защо? - Стеф се приведе над масата. - Наистина е странно. Клубът пази паспорта на Анабел, но тя не работи тук. Къде е отишла?

- Престани - изсъска Джулия. - Сериозно, забрави за Анабел. В противен случай ще научиш неща, за които ще съжаляваш.

Джулия се втренчи в клиента, който ги наблюдаваше с интерес. В този миг до масата се приближи сервитьор и остави две чаши с бяло вино. В едната плуваха кубчета лед.

- Сбъркал си масата - каза му Джулия и направи знак с ръка.

Той пренебрегна забележката й и се отдалечи. Изведнъж Рики се появи зад гърба на Саймън.

- Извинете, господин Финч. Може ли да обсъдим желанията ви отвън?

Саймън последва Рики към рецепцията. Стеф взе едната чаша, но Джулия я грабна от ръката й, преди тя да успее да отпие от нея.

- Недей.

Джулия изсипа виното на пода.

- Защо?

- Сбъркал е масата.

- За какво говориш? Когато ни носят напитки, сме длъжни да ги пием.

- Повярвай ми. Виното не беше хубаво.

Стеф се втренчи в празната чаша. Струваше й се съвсем нормална - на дъното просто се топяха кубчета лед.

- Имаше ли нещо вътре? - попита тя.

Джулия я изгледа разтревожено и сложи пръст на устните си.

- Какво означава това? Да или не?

- Ще ти поръчам друго питие - заяви тя и помаха на сервитьора.

- Как се досети?

- Саймън се връща - каза Джулия и изпъна гръб, за да вижда по-добре далечния край на клуба. - По-добре забрави за случилото се.

- Наистина ли тук слагат наркотици в напитките? - поинтересува се Стеф. - Анабел... прочетох за спящите красавици. За момичетата, които биват дрогирани и използвани за секс.

- Наистина не знам... Някои клиенти... - Джулия сниши глас. - Просто внимавай. Много компаньонки са се събуждали в непознати легла. Трябва да бъдеш предпазлива.

- Как са моите дами? - Саймън седна между Стеф и Джулия и ги прегърна. - Не е ли време за по още едно питие?

- Вече ги поръчах - обясни Джулия.

Докато Стеф вървеше към къщи същата нощ, снимката на усмихнатото момиче не излизаше от ума й. Анабел я наблюдаваше от баровете, клубовете и дори от нощното небе, на което през завесата от смог блещукаха няколко звезди. След като вече не работеше в клуба, защо Майкъл продължаваше да пази паспорта й?

Стеф искаше да поговори с Люк. Той беше единственият човек в „Ропонги“, който й се струваше нормален. Когато влезе в апартамента, тя почука на стаята му. Скърцащата врата се отвори и Люк застана на прага. Слабата му фигура изглеждаше необичайно едра заради огромната раница на гърба му.

- Люк, толкова се радвам да те видя!

- Нямам никакво време.

- Важно е, Люк. Трябва да ти кажа нещо.

Той погледна часовника си.

- Наистина се налага да тръгвам. Имам резервация за влака.

В ръката си държеше зелен плик.

- По това време?

-Да.

Той се насочи към входната врата.

- Добре тогава - извика Стеф. - Приятно пътуване.

Явно Люк си тръгваше. Мисълта не беше приятна. Тя искаше да го попита къде отива и защо носи толкова багаж. Държеше да му обясни, че е откраднала клиента на Мама, тъй като бе затънала в заеми и Хиро й бе погодил номер. Освен това се нуждаеше от помощта му, за да намери Анабел, но не беше сигурна дали той ще се съгласи да я изслуша.

Входната врата се затръшна и стените се разтресоха. Стеф усети как гърлото й се свива.

Паспортът на Анабел е в „Каламити Джейнс“. Но Анабел не е там. Може би е редно да отида в полицията.

Стеф си спомни за строгия полицай и предупрежденията му относно проверките и депортирането. После се сети за „хората“, които Майкъл твърдеше, че познава.

Първо ще прочета докрай дневника. Ако не разбера къде е Анабел сега, ще уведомя полицията. Сигурно има основателна причина клубът да държи паспорта й. Вероятно е избягала, преди договорът й да изтече, започнала е работа някъде наблизо и не се е върнала да вземе паспорта си. Няма смисъл да се притеснявам, преди да науча повече.

Стеф бръкна в чантата си. Дневникът беше изчезнал.

60.

Частити

От: От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: лудост в „Ропонги"

Дафс,

Направо ще се побъркам. Не се шегувам. Това е най-странното нещо, което ми се е случвало. Откакто спя с извратения доктор, той се държи много мило с мен. Но колкото и да е чудно, започвам да проявявам ревност. Не лъжа. Точно аз! Ревнувам този дъртак, чието тяло е осеяно с грозни бенки. Сериозно. Когато другите компаньонки сядат при нас на масата, направо ги мразя. Искам той да си говори само с мен! Сигурно съм си загубила ума!

Извратеният доктор ме кани да излизаме по три-четири пъти седмично (ходим да пазаруваме заедно и посещаваме различни ресторанти, а преди няколко дни дори отидохме в Дисниленд) и постоянно ми купува нови бижута. Мама сан отново ми обеща, че ще стана нейна заместничка. Така че всичко е наред.

Наистина не разбирам защо не съм го правела още преди години. Най-добрите компаньонки винаги са знаели кой е най-лесният начин да успееш. Ние непрекъснато се убиваме от работа и се подмазваме на мъжете, за да получим бонуси. В действителност обаче са нужни само няколко „любовни момента" веднъж или два пъти седмично, за да задържиш някой клиент за цял живот. Признавам, че не е много приятно. Но става дума за един час на седмица, нищо повече. Заслужава си, тъй като ти носи невероятно спокойствие. При теб нещата са различни, все пак пътуваш често. Но аз нямам избор.

Извратеният доктор ще плати за новите ми гърди. Запазих си час след два месеца, клиниката е страшно добра.

Ти как се чувстваше, докато живееше с онзи стар режисьор, който плащаше всичките ти сметки? Питам, защото докторът ми предложи да се преместя при него с Тами. Може би ще се съглася. Дъщеря ми ще има собствена стая. Не съм глупава. Знам отлично какво очаква. Най-вероятно ще трябва да симулирам главоболие стотици пъти. Но докторът често пътува в командировки и притежава яхта, с която ще може да ни извежда през уикендите. А и апартаментът му наистина е чудесен.

Преди не разбирах компаньонките, които живеят с по-възрастни мъже. Сега обаче не ми се струва толкова Странно. Тези момичета са наясно какво правят. Старите мъже се грижат за теб, а постоянните ти парични проблеми изведнъж изчезват. Какво облекчение! Те поемат грижата за всичко, а ти просто се пускаш по течението.

Частити

61.

Стеф

- Госпожице Стефани?

Стеф усети твърдата повърхност под главата и бедрото си. Отвори очи и видя бялата неонова светлина наоколо. Навсякъде имаше растения в саксии. Беше заспала на пейката в болницата.

- Да. - Тя се изправи и заслони очи с ръка от яркото сияние. - Съжалявам, не спах добре снощи.

Докато разтриваше бедрото си, Стеф си спомни за безсънните часове, които бе прекарала на неудобното легло в стаята си. Из главата й се бяха въртели безброй мисли, но най-вече я бе разтревожил фактът, че дневникът е изчезнал. Тя винаги оставяше чантата си в стаята за преобличане на ,Джейнс“ по време на работа, което означаваше, че някой най-вероятно бе измъкнал дневника от нея. Или пък той бе изпаднал там или някъде по пътя.

Веднага щом установи липсата му, Стеф тръгна обратно към клуба. На металните стълби и тротоара отпред обаче се виждаха само няколко залепени дъвки, празни бутилки от напитки и опаковки от сандвичи. Осветлението на „Каламити Джейнс“ бе изгасено, а вратите - заключени. Стеф можеше да претърси стаята за преобличане чак в шест и половина вечерта, когато заведението отново щеше да отвори. През това време не й оставаше нищо друго, освен да изчака и да поговори с госпожа Кимоно. Искаше да я разпита за „Каламити Джейнс“. Когато бе споменавала за клуба, възрастната жена винаги бе правила кисела гримаса, сякаш за да се пребори с някакъв лош вкус в устата си. Но Стеф приемаше реакцията й по-скоро като ненавист към западната култура. Сега тя се чудеше дали в „Каламити Джейнс“ все пак не се случваше нещо повече - може би госпожа Кимоно знаеше подробности.

- Вие ли сте докторът? - попита Стеф.

Мъжът имаше посивяла коса и приятен глас.

- Да. - Той се втренчи в белезите върху брадичката на Стеф. - Да не би... да сте идвали тук и преди?

- Да, вчера.

Докторът отстъпи назад.

- Ааа! Познавам ви от „Синатра“.

Стеф се опита да си го представи без бялата престилка. После си спомни, че веднъж бе виждала подобен мъж със сив костюм и замаян от алкохола поглед. Беше седял в компанията на Частити до сцената на „Синатра“.

- Вие сте приятел на Частити - каза тя.

- Хай. Да. - Той кимна. - Частити е моя годеница.

- Годеница ли?

Стеф го погледна учудено, но в същия миг осъзна, че докторът навярно не бе използвал правилната дума на английски. Най-вероятно бе искал да каже „любимо момиче“ или нещо такова.

- Светът е толкова малък. - Тя пристъпи от крак на крак. -Какво е състоянието на госпожа Сато?

- Последвайте ме.

Мъжът я заведе на долния етаж.

- Оттук, моля.

Стеф го последва в някаква стая, в която се носеше странна миризма. Госпожа Кимоно лежеше на болнично легло в средата на помещението. Тялото й бе увито в розово кимоно, а ръцете й бяха скръстени на гърдите. Беше напълно неподвижна. Навсякъде около нея имаше бели цветя, а на нощното шкафче гореше ароматна пръчица. До леглото бяха коленичили две медицински сестри, свели глави.

Изминаха няколко секунди, преди Стеф да разбере какво се е случило.

- Но аз я видях вчера - прошепна тя и се приближи до неподвижната фигура.

Челото на госпожа Кимоно бе сбръчкано в сърдита гримаса. Изражението й отиваше. Дори в смъртта си възрастната жена не беше доволна. Стеф се усмихна през сълзи.

- Остави нещо за вас - заяви докторът.

Една от сестрите отиде до близкия шкаф и извади сгънато бяло кимоно, на което бе прикрепена бележка.

- Беше го облякла вчера - каза Стеф и взе бележката.

Почеркът бе разкривен и неравномерен. Текстът гласеше: „На моята майко. Това е първото кимоно, което носех като гейша. Получих го от своя данна, след като приключих обучението си. Дрехата е истинска антикварна рядкост. Много е ценна.“

Стеф се втренчи в бележката.

- Подарява ми кимоното - обясни на доктора. - За мен е чест, но... Не е ли редно да бъде наследено от семейството й?

- Тя няма семейство - отвърна лекарят.

- Напротив, има дъщеря.

Мъжът поклати глава.

- Дъщерята пожела... държавата да се погрижи за всичко. Помоли да не бъде замесвана.

- Значи не се очаква погребение?

Лекарят се смути.

- Ще бъде кремирана до няколко дни. Може да отидете в крематориума, за да се сбогувате с нея.

- Но госпожа Сато беше получила собствен гроб - заяви Стеф и извърна глава от вдървената фигура на леглото. След това доближи кимоното до гърдите си. Миришеше на влага и сапун. - Ето. - Стеф отиде до шкафа, откъдето сестрата бе извадила кимоното, и намери писмото, което госпожа Кимоно й бе прочела предишния ден. - Всичко е описано тук. - Тя подаде листа на лекаря. - Искаше да бъде погребана.

- В Япония хората биват кремирани и после погребвани - обясни докторът. - Ние знаем за предпочитанията й. Но госпожа Сато няма да бъде погребана на посоченото място.

- Защо не? Нали такова е последното й желание?

- Семейството й не го позволява - отвърна докторът.

- Дъщеря й?

Мъжът не отговори. Стеф отново се обърна към госпожа Кимоно. За щастие тя не бе в състояние да ги чуе.

- Ще има ли някаква церемония? - попита Стеф.

Докторът поклати глава.

- Няма кой да я организира. Госпожа Сато има приятели в Киото, но те са твърде стари, за да пътуват. Както споменах, може да придружите тялото до крематориума.

- Вчера изглеждаше съвсем добре. - Стеф стисна кимоното. - Да, бих искала да отида в крематориума. Кога ще я преместите там?

- При първа възможност - заяви докторът. - Разполагаме с прекалено малко възможности, за да я задържим тук. В Токио мястото не е достатъчно за живите, какво остава за покойниците.

62.

Когато тежките врати на „Каламити Джейнс“ се отвориха в шест и половина вечерта, Стеф вече чакаше отпред.

- Радвам се, че приемаш работата толкова сериозно - отбеляза Рики, след като Стеф профуча покрай рецепцията и се насочи към стаята за преобличане. - Разбрах, че Майкъл е говорил с теб.

- Забравих нещо вчера - отвърна Стеф.

Щом влезе в стаята, тя разрови купчината дрехи и скъсани чорапогащници на пода. И ето че го зърна - скрит под чифт сандали с високи токчета. Дневникът. Навярно бе изпаднал от чантата й. Стеф го вдигна и разлисти страниците, след което притисна силно синята тетрадка към гърдите си.

Слава богу!

Тя изрита настрани празните опаковки от храна, освободи малко място на изтъркания кафяв килим и се зачете.

Работата е УЖАСНА. Не мога да я понасям. Някой е казал на Майкъл, че съм спала с баскетболиста, и той не ме оставя на мира. Цяла седмица ме принуди да седя на служебната маса, въпреки че клубът е пълен. Прави го нарочно, за да ме накара да подпиша договора. Опитва се да ме накаже. С Джералдин се случи същото. Затова тя се превърна в момиче за шестия етаж. Сигурна съм, че ако не го беше направила, нещата нямаше да се развият толкова зле. Тя прекаляваше с кристалите, но историята със спящите красавици буквално я довърши.

Момиче за шестия етаж. Историята със спящите красавици. Стеф прочете няколко пъти въпросните думи. Спомни си за асансьора, който бе отказал да се отвори на шестия етаж, за странния процеп в стената и сините светлини в коридора. Може би там се намираха офисите, до които нямаше достъп късно вечерта. Но спящите красавици... Асансьорът се бе качил до шестия етаж, след като тя бе видяла как Джулия припада.

Трябва спешно да се върна на масите. Да работя и да изкарвам пари. Тази седмица не съм изкарала НИЩО. Никакви напитки, никакъв бонус. Господин Така не се появи, въпреки че ми обеща. Намерил си е ново момиче, полякиня от друг клуб, която спи с клиентите. Знаех си, че е твърде хубаво, за да бъде истина. Бяхме излизали само два пъти, а той поиска секс. Това си е направо рекорд. Сигурно ме е смятал за съвсем отчаяна. Или пък за толкова грозна, че не бих могла да спечеля клиенти по друг начин.

Тази вечер се нуждая от малко дрога, за да постигна равновесие, да възвърна самоувереността си и да се справя с Майкъл. Заслужавам го, особено след като Джералдин си тръгна. Похарчих цялата си заплата за дрехи. Напуснах работата си като учителка и сега нямам нищо. Ситуацията е много тежка, но сигурно ще се подобри.

Анабел

Следващият пасаж беше по-обезпокоителен.

Чувствам се ужасно унизена. Не издържам повече. Помощ, помощ, помощ! Някой трябва да ми помогне. Не бива да оставам тук, но не знам къде другаде да отида. Не мога да се прибера вкъщи разорена. Не разполагам с никакви спестявания. Притежавам единствено цяла стая, пълна с дизайнерски дрехи.

Усещам, че тялото ми е омърсено. Иска ми се да проникна в него и да го изтъркам с четка. Каквото и да правя, не съм в състояние да забравя ужасната сцена. Джулия лежеше напълно безпомощно. Беше изпаднала в безсъзнание, тъй като бяха сложили нещо в напитката й. Държаха се с нея като с парче месо. Страшно се уплаших, когато ме хванаха. Не биваше да ставам свидетел на случилото се.

Боже господи! Някой бе разтворил наркотици в питието на Джулия, а Анабел бе наблюдавала всичко. Стеф поклати глава и се опита да продължи нататък. Къде тогава е Анабел?

Същото можеше да сполети и мен, ако не ми беше прилошало. Явно съм повърнала онова, което са пуснали в чашата ми. Не ми се мисли на какво са способни тези мъже. Вероятно Джералдин е права. Ако се бях събудила след това, нямаше да помня нищо. Сигурно е по-лошо, че се съвзех и видях ужасната сцена. Но Джералдин не издържа на напрежението...

Вече от седмици следя напитките си. Не е много лесно, когато постоянно си пияна и замаяна от дрогата. Ако обаче не бях смесила кристалите с онези шотове текила, нямаше да повърна и щях да проспя всичко. Чувствам се страшно омърсена.

Съжалявам, че трябваше да си причиня подобна гледка. Бях много уплашена.

Момичетата започнаха да влизат в стаята за преобличане. Едни хвърляха дрехите си на пода, други перфорираха картите си. Стеф усети как някой потупва гърба на дневника.

- Какво е това? - Каролайн се приведе над нея. - Да не си водиш бележки за клиентите?

- Просто чета нещо.

- Пречиш на всички.

- Само секунда.

- Искаме да се преоблечем.

- Секунда, ясно ли е? - извика Стеф и очите й запрепускаха по страницата.

Пари за цветя. Така ги наричат. Ще ти дадем пари за цветя, ако си мълчиш. Днес звънях няколко пъти на Така. Откакто Джералдин си тръгна, той е единственият ми приятел. Не мога да му разкажа какво се е случило. Поне знам, че ще се погрижи за мен, както обеща.

Анабел

Някой изрита Стеф по коляното.

- Ей! Внимавай!

Тя затвори дневника и видя как момичетата се блъскат пред апарата, за да перфорират картите си. Дисплеят показваше седем часа.

Стеф скочи от пода и взе картата си от стойката на стената. Перфорира я последна, точно преди да стане 19:01 ч. Момичетата се втурнаха към клуба, а Стеф докосна дневника. Оставаха й само няколко страници.

- Стеф! - Рики се появи на вратата. - Побързай. Имам специален клиент за теб. Много е богат.

- Идвам - каза Стеф.

- Не те ли помолих да носиш повече бижута? - изсъска Рики. - Отправям ти последно предупреждение.

На масата до сцената я чакаше едър рижав мъж с червендалесто лице. Беше германец. Стеф седна, но когато забеляза, че Рики се отдалечава, отново се изправи.

- Извинете - заяви тя. - Трябва да отида до тоалетната.

Стеф изтича покрай сцената, усещайки грапавата корица на дневника върху кожата на ръката си. Затвори се в тоалетната и бързо прелисти последните няколко страници.

63.

Снощи спах с Така. Толкова е възрастен и сбръчкан, че се почувствах ужасно. Разплаках се пред очите му. После отидох в собствената си стая и се успокоих. Той ме покани да се преместя при него, а аз наистина мразя апартамента си. Когато съм там, постоянно си спомням за случилото се и не мога да мисля за нищо друго. Наоколо има твърде много компаньонки. Освен това е доста мръсно.

Миналата вечер сънувах, че отивам в полицията, но не знам какво точно им казах. Ето че отново съм на работа в „Джейнс" Налага се да продължа, защото ми трябват пари за кокаин. В даден момент ще спра с наркотиците, но сега наистина се нуждая от тях. Само те ми помагат да издържа. Не съм споделила тайната си с никого и няма да го направя. В противен случай рискувам да ме депортират, а подобно нещо ще ме довърши.

Господин Така е много грижовен. Не ми харесват някои неща, които иска от мен, но за разлика от другите клиенти ми дава от собствения си кокаин. Освен това ми купува скъпи дрехи и обеща, че ще плаща наема ми.

Непрекъснато ме увещава да се преместя при него. Мисля, че никога не би сложил дрога в питието на някое момиче. Веднъж ми каза, че не харесва историята със спящите красавици. Говорил е с мениджъра и е уредил напитките ми да остават чисти. В неговата компания се чувствам сигурна.

Преди смятах, че единствено рускините преживяват подобни неща, но сега осъзнавам заблудата си. Всяко ново момиче ще бъде дрогирано рано или късно. Такава е ситуацията. Те печелят повече пари от нас, ако сме нови. За тях ние сме просто играчки, независимо от коя страна идваме.

Стеф седна на тоалетната чиния и се втренчи в думите, които ставаха все по-разкривени и пълни с правописни грешки. Нямаха нищо общо с първите бележки в дневника. Но гласът на Анабел отекваше в съзнанието й по-ясно от всякога.

Всяко ново момиче ще бъде дрогирано рано или късно. Стеф си помисли за чашите с алкохол, които я чакаха отвън - до момента сигурно се бяха събрали две-три. После си спомни за виното, което Джулия бе изляла на пода миналата нощ. Анабел бе видяла как някакви мъже се възползват от Джулия, докато е в напълно безпомощно състояние. Но дали Анабел описваше действителни събития? Вероятно е била под влиянието на наркотици и е повярвала на собствените си халюцинации. Стеф се ужаси от мисълта, че нейната нежна и добра приятелка бе потънала в мъглата на „Ропонги“.

Никога не съм предполагала, че ще се случи и на мен. Но ето че е факт. Сега съм сигурна - тук човек може да има доверие единствено на себе си. Един от клиентите е правил неща с мен, докато съм била в безсъзнание, точно както стана с Джулия.

Колко дълго ще ме оставят в клуба, след като вече знам тайната им?

На вратата се почука.

- Само секунда! - извика Стеф.

- Излизай веднага - отвърна нечий женски глас. Беше Рики. - Минаха много повече от три минути.

Стеф затвори страниците, пусна водата на тоалетната и пъхна дневника под мишница.

- Добре, добре - каза тя и отвори вратата. - Аз... просто си оправях грима.

Рики не откъсваше очи от нея, докато тя се връщаше към масата, притиснала дневника плътно до тялото си. Там я чакаха една текила и чаша с водка-тоник. Напитките приличаха на малки шишенца отрова.

- Изпий един шот - настоя клиентът и под прожекторите се разхвърчаха капчици слюнка. - Шот, шот, шот!

Стеф взе текилата и сви устни, след което изля съдържанието на чашата върху лицето си. Алкохолът се стече по белязаната й брадичка и продължи към голото й деколте. Тя попи течността. През цялото време внимаваше да не докосне устните си с език. Германецът се намръщи.

- Нищо не изпи. Ще ти поръчам нова текила.

- Не, няма нужда.

- Мениджърът ще остане разочарован. Задължението ти е да вдигаш сметката ми, нали?

Стеф се огледа за Джулия. Искаше да я попита как е разбрала, че някой бе сложил наркотици в питието й миналата вечер. Навсякъде се виждаха блондинки. През няколко маси седеше изрусената Ейнджъл в компанията на един неприлично възрастен мъж, който най-вероятно надхвърляше седемдесет. Двамата не си говореха. Ейнджъл скърцаше със зъби, зареяла мъртвия си поглед в празното пространство. Клиентът я бе прегърнал през кръста. Тя приличаше на призрак, изгубил всякакво желание за живот и преследван от силна параноя. Беше толкова отнесена, че изобщо не се интересуваше кой я докосва.

От Джулия нямаше и следа. Стеф се втренчи в чашата с водка-тоник пред себе си. Както обикновено, вътре плуваше тънък, почти прозрачен резен лимон. Плодовете тук бяха скъпи.

Пия водка с тоник, откакто започнах да работя в клуба. Но все пак не смееше да посегне към коктейла. Германецът не откъсваше очи от нея.

- Трябва да отида до тоалетната - заяви тя.

- Пак ли? - попита клиентът.

Стеф забеляза, че той е изпотен и едва е докоснал собствената си напитка.

- Да. Имам цистит.

Мъжът не продума.

- Ще се върна след минута.

64.

Оставаха й само няколко страници. Бяха толкова нечетливи, че Стеф бе принудена да се концентрира максимално.

Да върви по дяволите. На кого му пука изобщо? Вече нищо не ме интересува. Важни са единствено парите и хората, които ги притежават. Никой няма да ти ги даде доброволно, трябва сама да си ги заработиш. А аз имам достатъчно. Пари, пари, аз, аз, аз.

Старият ми живот постепенно изчезва. Реших да му обърна гръб. Господин Така ще ми купи нови неща и заедно ще започнем отначало - нови дрехи, нов дом, нов живот. Никога повече няма да нося тези дрехи или да пиша в този дневник.

Оставила е всичките си неща, защото се е преместила да живее при свой клиент. Значи сигурно продължава да бъде тук, в „ Ропонги “. Но щом вече не работи в „Джейнс ", защо паспортът й още е в клуба?

Господин Така ще ми помогне да тегля чертата. Готов е да плати задълженията по кредитните ми карти и да се погрижи за всичко отсега нататък. Що се отнася до пеенето, никога не съм била достатъчно добра. Конкуренцията е прекалено силна. Време е да заживея в истинския свят. Не можеш да постигнеш успех, ако не работиш с тялото си. Аз имам красива фигура и смятам да я използвам, докато съм млада. Ще се постарая да получа от Така каквото ми се полага. Нека не се залъгваме-ако бях на четирийсет, той нямаше да прояви такъв ентусиазъм.

Нищо не ме интересува вече. Когато се събудих, изсмърках една линия кока. Какво толкова? Щом се чувствам добре, защо да не го правя? Джералдин я наричаше „слънчевата линия". Всичко е оправдано, ако ти помага да преживееш деня и да спечелиш достатъчно пари. А аз определено мога да си го позволя.

В момента съм на двайсет и четири. Тук ме смятат за стара. Имах късмет, че намерих мъж като Така. Огромен късмет. У дома никой не би ме разбрал, но в Япония ситуацията е различна. Младите момичета често излизат с по-стари мъже.

Разликата във възрастта не е важна. Става дума само за пари. Колкото си по-красива, толкова по-богати са клиентите ти и по-скъпи подаръци ти купуват. Не знам дали ще успея да се прибера вкъщи след всичко, което научих и направих. Тук съм различен човек.

Точно като Джулия.

С тези думи дневникът свършваше, но на гърба бяха написани следните букви:

БВ+Л

ВТ+ЗЛ

Р&К+САЩ

Когато затвори книгата, Стеф забеляза буквите върху изпотеното огледало. Бяха по-избледнели от преди, но все още се открояваха върху мътното стъкло.

Ром и кола

Водка с тоник ЗЛ

Вино Л

Тя се втренчи в дневника, а после отново в огледалото. И на двете бяха написани три реда.

Ром и кола. Р&К.

Стеф пак разгледа дневника.

ВТ. Водка с тоник.

Какво тогава се криеше зад... "БВ"? Вино. Бяло вино?

Вероятно беше просто съвпадение. Инициалите, оставени от Анабел, можеха да означават всичко - модни дизайнери, магазини, клиенти... Стеф провери часовника си. Беше прекарала в тоалетната цели пет минути. На вратата щеше да се почука всеки момент. Тя бързо затвори тетрадката и се върна в клуба.

Германецът огледа краката й. Огромният му корем преливаше над масата.

- Съжалявам, че ви накарах да чакате - заяви Стеф.

Мъжът се усмихна.

- Няма проблем, нали си нова. Как ти се струва работата?

- Добре - каза Стеф. - Но не съм толкова нова. Започнах преди няколко месеца. Досега не съм ви виждала. Отдавна ли идвате тук?

- Да, от години. Винаги се отбивам в „Джейнс“, когато съм в Токио.

- Ясно. - Стеф взе водката и отпи една глътка. Тънките парченца топящ се лед докоснаха зъбите й. - Момичетата остават дълго в клуба, нали?

- Някои, да.

- Вероятно не е толкова здравословно.

- Може би - съгласи се германецът.

- Момичетата се променят с времето - заяви Стеф. -Техните цели и амбиции се изместват...

Мъжът отпи малко бира. На челото му отново изби пот, но той не я избърса. Докато гледаше Стеф, очите му изведнъж се мултиплицираха и плъзнаха по лицето му подобно на паяк. Стеф премигна и очите му отново станаха нормални. Но тя се почувства странно. Сърцето й заби по-бързо, след което възвърна нормалния си ритъм.

Германецът хвана ръката й под масата и Стеф долови миризмата на прах за пране, която се носеше от ризата му. За миг й се стори, че тялото му се разтопява върху стола. После всичко се оправи и Стеф се втренчи в празната чаша с водка-тоник. От главата й не излизаше последната страница от дневника на Анабел.

БВ+Л

ВТ+ЗЛ

Анабел смяташе, че някой дрогира момичетата в ,Джейнс“. Може би бе написала код, който да й напомня кои напитки да избягва? А друго момиче бе отбелязало подобно нещо върху огледалото в тоалетната... Стеф усети внезапен трепет в гърдите си. БВ+Л... Бяло вино след. Напитката, която Джулия бе изсипала на пода.

Водка с тоник ЗЛ. Какво означаваше ЗЛ? Лимон... Нещо с лимон. Стеф се загледа в резенчето неузрял плод в чашата си. Зелен лимон. Германецът също не откъсваше очи от напитката. Очевидно знаеше.

- Отивам в... тоалетната - заяви Стеф, скочи от стола и побягна.

Стигна до тоалетната и затръшна вратата. Заключи я с треперещи ръце, преди да вкара пръстите в гърлото си и да повърне в мивката. От устата й се проточиха лиги. Тя завъртя кранчето и избърса лицето си с тоалетна хартия. Изведнъж всичко наоколо стана черно.

65.

Стеф се събуди сред синкав мрак. Главата я болеше толкова силно, сякаш я бяха ударили с тежък чук. Около нея обикаляха сенки и тя се опита да се надигне. Скоро осъзна, че не може да движи краката и ръцете си. Започна да се мята панически, но крайниците й бяха като вкаменени. Китките и глезените й пареха, все едно някой бе втрил спирт в кожата й. На стената се открояваше квадратна тъмносиня светлина - телевизор или екран.

- Почакай - заяви нечий глас. - Размърда се.

До лицето й се приближи сивкав силует. Някакъв инстинкт й подсказваше да не мърда. Тя усети как нещо топло я докосва по бузата.

- Не, още е в безсъзнание - добави друг, женски глас. -Нека подготвим съседната стая.

Всеки мускул в тялото й се напрегна, но Стеф остана напълно неподвижна, като се стараеше да диша равномерно.

Вдишвай, издишвай.

Които и да бяха тези хора, те нямаше как да знаят, че ги чува.

Изведнъж Стеф долови щракване на врата и вътре нахлу още по-ярка синя светлина. Тя забеляза контурите на легло около себе си и усети меките чаршафи под тялото си. Вратата се затвори и някой я заключи. В стаята отново се спусна мрак. Стеф почувства как тялото й се отпуска. Трябваше да се успокои и да помисли трезво. Мускулите й бяха опънати до краен предел, но най-много я тревожеше парещата болка в китките и глезените. Тя размърда ръцете си, които почиваха върху стомаха й, и разбра, че са вързани. Започна да се мята наляво-надясно, като едва успяваше да потисне писъците си.

Вдишвай, издишвай, вдишвай...

Глезените й също бяха вързани, но не един за друг, а най-вероятно за ъглите на леглото. В този миг дръжката на вратата издрънча. Чу се щракване на ключалка.

Вдишвай, издишвай...

В стаята се появи сянка. Вратата отново бе заключена и силуетът се приближи до леглото. Стеф предположи... не, по-скоро беше сигурна, че ако хване сянката под правилния ъгъл...

Онова, което се случи после, беше напълно неочаквано. Стеф усети нежно докосване върху китките си и пареща болка, когато въжетата се отделиха от кожата й. Ръцете й бяха топли, пулсиращи с кръв. Свободни.

Фигурата отиде до долната част на леглото и я хвана за глезените. Стеф се хвърли напред и обви с две ръце врата на непознатия. Движенията й не бяха плавни, нито контролирани заради травмата, но тя успя да стегне хватката си.

- Почакай!

Гласът беше женски и Стеф забеляза, че въпреки измамните размери в сенките тялото е нежно и дребно.

- Шшшт! - прошепна гласът. - Заключила съм вратата. Никой не може да влезе.

Стеф ахна от учудване. Гласът, парфюмът, фигурата... бяха й ужасно познати.

- Джулия? - каза Стеф.

- Тихо - отвърна гласът. - Трябва да излезем, преди да се върнат.

Стеф отслаби хватката си. Синият екран на стената затрептя.

- Налага се да побързаме. - Гласът звучеше по-тревожно. - Чух ги как подготвят камерите. Разполагаме най-много с десет минути. Скоро ще започнат да снимат и ще пуснат светлините. Ще наблюдават от другата стая.

- Знам, че си ти, Джулия - прошепна Стеф и пусна бледата фигура. Ръцете й тежаха, но кръвта течеше свободно във вените й.

- Да, аз съм.

Матракът под Стеф се размърда, когато Джулия седна до нея.

- Защо не прочете думите на огледалото? - попита Джулия. - Написах ги заради теб. За да ти подскажа кои напитки да избягваш.

- Какво става?

- Не исках да те дрогират - продължи Джулия. - Правят го само защото си нова тук. Няма да си го позволят отново.

- Кои са те? Кой ме е дрогирал?

- Шефовете. - Последва дълга пауза. - Не се притеснявай, няма да се повтори. Не и ако не се съгласиш.

- Да се съглася ли?

- Можеш да го избереш сама, за да спечелиш повече пари.

- Моля? - Стеф поклати глава. - Защо някой би избрал подобно нещо?

- Това е един от специалните договори в клуба - обясни Джулия. - Някои момичета са на повикване двайсет и четири часа и спят с клиентите. Работят усилено, но получават много пари. Другият тип договор се нарича „спяща красавица“. Ако си на него, изобщо не работиш.

- Не разбирам.

- Някои клиенти харесват момичета, изпаднали в безсъзнание. Нещо като фетиш. Не само японците, но и всякакви други мъже. Затова има компаньонки, които биват дрогирани. Доброволно. Клиентите се възбуждат по този начин, преструвайки се, че момичетата не знаят какво става. Качват се горе и правят с тях най-различни неща. А клубът ги заснема. За спомен. Всичко се случва със съгласието на момичетата. Те не получават веднага пари. Клубът просто им дава допълнителни бонуси заедно с останалата заплата.

- Но кой би...

- Сделката е добра - отвърна Джулия. - Компаньонките не трябва да правят нищо. Не се притесняват как ще удовлетворят желанията на клиентите и дали трябва да отидат в хотелските им стаи. Поглъщат само едно питие и бум! Припадат и се събуждат на сутринта с тлъст бонус.

Стеф забеляза сивата кожа на Джулия и зеленикавите кръгове под очите й. Спомни си как русата й коса се бе разпиляла върху масата онази нощ, а на другия ден тя се бе появила на работа, сякаш нищо не се бе случило. И на списъка с бонуси... До името на Наталия пишеше „24“, а до нейното - „СК“. Спяща красавица.

Тук съм различен човек...

- Ти си на такъв договор, нали? - попита Стеф. - Слагат наркотици в напитките ти.

- Не е страшно - оправда се Джулия. - Все едно ти дават сънотворни. Когато се събудиш, не помниш нищо. Всички са щастливи. Преди да премина на този договор, стресът беше ужасен. Постоянно си мислех как да спечеля следващия клиент. А мъжете винаги те напускат, ако не спиш с тях. Сега ми е по-добре.

- Но момичета като мен и Анабел, които не са подписали подобен договор, също получават упойващи напитки -заяви Стеф.

Джулия сви рамене.

- Не са чак толкова небрежни. Щяха да ти платят добре, а както вече казах, после нямаше да си спомняш нищо.

- За какво говориш?

- Това е специална услуга, предлагана на клиентите. Нови момичета, невинни като девици. Заплащането е чудесно. Толкова е високо, че можеш да се съгласиш да подпишеш такъв договор. Много момичета го правят след първия път.

Стеф наруши мълчанието.

- Ти направи ли го?

- Ще попитат и теб - каза Джулия. - Въпреки че се събуди. Ела утре и ще получиш добро предложение. Дори не се налага да подписваш договор. Просто ще ти дадат пари, за да си мълчиш.

- Къде е уловката?

- Трябва да бъдеш лоялна към клуба. Да работиш тук, докато договорът ти изтече. И не бива да издаваш тайната пред другите нови момичета. Спокойно, няма да им навредиш. Повечето се събуждат в собствените си апартаменти и дори не разбират за случилото се. Чак когато им платят „пари за цветя“ след няколко седмици и им предложат специалния договор, научават какво е станало. Подобни неща са съвсем нормални в „Ропонги“. Тук поне сме в безопасност. Шефовете се грижат да не пострадаме.

- Защо никой не е отишъл в полицията? - попита Стеф. -Някое от новите момичета?

- Така ще навредим само на себе си, не на клуба.

- Защо?

- Всички пребиваваме нелегално тук. Щастливи сме, че изобщо имаме работа. - Чаршафите изшумоляха и Джулия се изправи. - Не се притеснявай, никога не те принуждават да го повториш. Дават ти кодовете на напитките, за да знаеш кои да не докосваш. След като веднъж си разбрала какво е положението, те смятат за ветеран. Клиентите спират да плащат за теб и шефовете ти предлагат стандартен договор „спяща красавица“.

- Но аз не бих...

- Няма да те обвиня, ако откажеш - прекъсна я Джулия. -Сигурно си се уплашила много, когато си се събудила тук. Не се тревожи, ще получиш бонуса, ако останеш до изтичане на договора ти.

Джулия се обърна и тръгна към вратата.

- Трябва да тръгвам. Изчакай малко, преди да ме последваш. Не бива да научават, че съм ти помогнала.

- Но защо ми помагаш? - попита Стеф.

- Забелязах, че не ти е добре. Стоях пред тоалетната. Едно друго момиче... Веднъж на нея също й стана лошо и повърна напитката си. А после се събуди. Най-страшното е да се събудиш. По-добре е да проспиш всичко. Иначе ще видиш и чуеш неприятни неща. Исках да те предпазя.

Главата на Стеф пулсираше, но думите на Анабел отекваха ясно въпреки болката:

Каквото и да правя, не съм в състояние да забравя ужасната сцена. Джулия лежеше напълно безпомощно. Беше изпаднала в безсъзнание, тъй като бяха сложили нещо в напитката й. Държаха се с нея като с парче месо... Не биваше да ставам свидетел на случилото се... Същото можеше да сполети и мен, ако не ми беше прилошало...

- Анабел е била дрогирана - заяви Стеф. - Но е повърнала и се е събудила, точно като мен. Видяла е как ти...

Настъпи мълчание.

- Какво са направили на Анабел? Да не са я наранили?

- Казах ти да забравиш за нея.

- Джулия...

- Гледката не е била красива. Анабел се е уплашила, но шефовете са се погрижили за всичко. Аз съм била в безсъзнание и не съм разбрала какво се случва. Научих едва на сутринта.

- Къде е тя сега?

Отново мълчание.

- Джулия, къде е Анабел?

- Слушай, няма време. Намираме се на шестия етаж на клуба. Изчакай няколко минути, след като изляза, и слез с асансьора. Отключила съм вратата. Тръгни право към къщи. Не мога да остана с теб. Трябва да перфорирам картата си. Иначе ще се усъмнят.

- Още съм в клуба? - учуди се Стеф.

В стаята се чуха стъпки и някакъв звук, който наподобяваше плъзгането на четка върху коприна. Вратата се отвори и Джулия изчезна. Стеф седеше на тъмното легло, обзета от панически страх. Дали вече бяха минали няколко минути? Времето сякаш бе спряло. Екранът на стената потрепна отново и някой включи яркосиньото осветление. Изведнъж Стеф забеляза, че я наблюдават двайсетина обектива. Камери. Приличаха на очи на акула. Бяха навсякъде - закрепени за ъглите на стаята или поставени върху триножници около леглото.

Екранът, който допреди малко беше тъмносин, стана бял и Стеф зърна образа си, прожектиран на стената. Седеше на двойно легло, а по китките и глезените й се открояваха червени следи. Тя докосна раната на единия си крак и видя как Стеф на екрана прави същото. После стана от леглото и се затича. Втурна се по дългия коридор, под чиито врати се процеждаше синя светлина. Накрая стигна до златистия асансьор и натисна бутона за повикване.

Хайде, хайде...

Стеф долови раздвижване и дрънчене на брава.

Паспортите... Трябва да взема своя и на Анабел от офиса, преди да се махна от тук. Ще ги занеса в полицията. Още тази вечер.

Вратите на асансьора се отвориха.

66.

Частити

От: Ч_Ч_Частити

До: Дафни_от_Канада

Относно: Нов апартамент

Дафс,

Моля те, не ме убивай. Знаеш ли какво се случи? Ще се омъжа!!! Не се шегувам! За извратения доктор. Явно по света се случват чудеса...

Кой би предположил, че точно АЗ ще се обвържа с някой клиент? Тами още не е сигурна дали го харесва, двамата тепърва ще свикват заедно. Но той няма нищо против нея, а и тя бездруго е на училище през седмицата и не му пречи особено. Откакто се преместихме при него, Тами рядко излиза от стаята си.

Жилището му е невероятно. Наистина, Дафс. Ще се разболееш от завист, ако го видиш. Намира се точно до хълмовете на „Ропонги", съвсем близо до клуба и големите магазини. Обожавам мястото.

Трябва да призная, че докторът ме тормози повече, отколкото очаквах. Всяка вечер иска да играем онази отвратителна игра с ръцете. Понякога направо ми се гади. Той се поти ужасно и цялото му тяло е покрито с бенки, но наистина е забавен и като се изключат преживяванията в леглото, си прекарваме доста добре.

И познай какво? Може би дори ще организираме голяма европейска сватба. Сериозно. Говорих с него за имиграционните ми проблеми, а той предложи лесен начин, по който да ги реша. Обеща ми, че ще се оженим, за да мога да кандидатствам за работна виза.

Не се шегувам, Дафс, докторът е ужасно богат. Трябва да го изтърпя само две-три години, а после ще поискам развод и ще получа половината от състоянието му. Той държи да подпишем предбрачен договор, но ще се опитам да го разубедя.

Ще почувствам огромно облекчение, когато ми дадат виза. Омръзна ми постоянно да напускам страната, за да си подновявам престоя. Правилата стават все по-строги, а властите задават безброй въпроси. Последния път претърсиха чантата ми. Вероятно върху дрехите ми бяха останали следи от кокаин, защото преровиха целия ми багаж.

Тами плачеше, а аз си мислех: „По дяволите, ще ме депортират." През главата ми минаха всякакви ужасни истории. Напрежението наистина ми дойде в повече. Но тези грижи ще изчезнат, когато се омъжа.

Новият апартамент е хубав, но... Случвало ли ти се е да се събудиш сутрин, чудейки се какъв е смисълът на всичко? Преди смятах, че ако си намеря уютно жилище и реша проблема с парите, животът ми ще бъде прекрасен. Но сега усещам, че... не знам как да го определя. Имам чувството, че изпускам нещо. Не ме разбирай погрешно, не се оплаквам. Може би страдам от раздвоение на личността - в един момент съм на върха на щастието, а в следващия отново пропадам. Ето защо вземам толкова много наркотици!

Частити:(

67.

Стеф

Клубът беше слабо осветен, а синята неонова табела над аварийния изход придаваше на масите и столовете радиоактивно сияние. Стеф погледна часовника си и осъзна, че компаньонките и клиентите тъкмо са си тръгнали. Заведението беше празно, като се изключеха хората на шестия етаж.

За нейно успокоение офисът беше отключен. Тя се зачуди дали някой в Япония изобщо се заключваше. Като че ли навсякъде вратите бяха постоянно отворени. Стеф запали лампата и очите й се насълзиха от ярката светлина. Изведнъж чу някакъв шум и замръзна на място. Приличаше на дращене. Проникваше през картонената стена, която разделяше офиса от стаята за преобличане.

Може би някое от момичетата още е там.

Дращенето спря и Стеф долови неравномерните приглушени стъпки на човек, който влачеше краката си. Явно се бе насочил към голямата зала.

Трябва да взема паспортите и да се махна от тук.

Тя изпъна гръб и грабна купчината паспорти от рафта. Изведнъж забеляза квадратната картонена кутия, която бе видяла преди - пратката на Амир, увита с червена лента. Беше оставена под най-долния рафт, точно до краката й, а върху нея бяха струпани няколко пепелника с логото на „Каламити Джейнс“. Червената лепенка бе прорязана от тънки черти. Очевидно някой беше разпечатал кутията.

Чуха се още стъпки. Сега определено приближаваха. Стеф коленичи на пода, отмести пепелниците и горната част на картона се разтвори. Вътре бяха наредени множество бели опаковки с етикети на японски. Под йероглифите се открояваха думите: „Рохипнол, флунитразепам, 1 мг“. Над тях изпъкваше синьото шестоъгълно лого на фармацевтичната фирма „Чугай“, както и надписът „Контролирано вещество“.

Отгоре се виждаше парче вестник, на което пишеше:

Майкъл, този вид не оставя следи в напитките. Ако имаш проблеми, ми се обади. Амир.

„Рохипнол“. Наркотикът на изнасилвачите. Амир явно снабдяваше „Джейнс“ с големи количества.

Ако това не е доказателство за полицията, не знам.

Стеф взе кутията и я пъхна под мишница. Изведнъж зад гърба й се появи сянка.

- Какво правиш тук?

Тя подскочи уплашено. Обърна се и зърна отпуснатото изморено лице на Ейнджъл, която бе застанала на вратата.

- Нищо - отговори Стеф и се изправи. - Прибирай се вкъщи.

После остави кутията на бюрото и започна да прелиства паспортите.

Чехия, Русия, Русия, САЩ... Обединено кралство. Тя разгърна документа. Отвътре се усмихваше собственото й лице, което сякаш се подиграваше на уплашената й физиономия. Стеф пъхна паспорта в сутиена си.

- Не мога да се прибера. - Ейнджъл погледна към рафтовете. - Те пазят документите ми. - Неспокойните й очи се приковаха в ръцете на Стеф. - За какво са ти тези паспорти?

- Ще се махна от тук - заяви Стеф и продължи да прехвърля останалите. Русия, Швеция, Чехия... Обединено кралство. Тя отвори документа и зърна снимката на Анабел. - Сложили са наркотици в чашата ми. Повечето момичета тук биват дрогирани. А приятелката ми е изчезнала...

- Събуди ли се?

Стеф надникна през рамото на Ейнджьл.

- Слушай, трябва да тръгваме... Нямаме време за...

- Получаваш страхотен бонус, ако се събудиш - заяви Ейнджъл и изскърца със зъби. - Четири милиона йени. - Тя залитна напред и започна да изважда листовете от долните рафтове. - Няма да им позволя да ме депортират.

Ръцете на Стеф изтръпнаха. Вече не чувстваше купчината в дланта си. Джулия не бе споменала за размера на бонуса. Четири милиона йени. Това правеше около двайсет хиляди английски лири.

Тя усети студения документ в деколтето си.

Може би просто ще оставя паспорта си и ще се прибера. Ще се появя отново утре и ще изчакам договорът ми да изтече. Така ще получа бонуса. За два месеца ще спестя такава сума, за каквато иначе бих работила цяла година. Ще успея да се върна в Англия по-рано, а там ще започна нов живот.

Стеф си помисли за студеното държание на Джулия и нездравата й външност. В главата й отекнаха едни от последните думи на госпожа Кимоно: „И ти ми се струваш болнава. Работиш много, нали?“

После си спомни за Анабел и погледна снимката в паспорта. Приятелката й се беше променила от училище. Скулите й бяха станали по-изсечени, а косата й бе изгубила блясъка си, но тя все още излъчваше онази грациозност, която Стеф познаваше отпреди.

Изведнъж долови странен звук. Ейнджъл бе започнала да къса документите. Кокалестият й гръб изпъкваше под тясната ластична рокля. Стеф се втренчи в снимката и се обърна към Ейнджъл.

Работят усилено... Тук съм различен човек... Четири милиона йени...

Тя наблюдаваше как Ейнджъл хвърля листовете на пода.

- Анабел?

Стеф вдигна паспорта във въздуха. Настъпи мълчание. Ейнджъл замръзна на място. После извърна глава и прехапа хлътналите си бузи.

- Това си ти, нали? - попита Стеф и пристъпи напред. -Ти си Анабел.

Тя забеляза общите черти между старата си приятелка и момичето пред нея - месестия нос, яркосините очи и горната устна, която беше малко по-плътна в левия край. Като се добавеха изтънялата като слама коса, захабената кожа и състарената външност, се получаваше съвсем същият човек.

Ейнджъл се втренчи в нея.

- Вече не използвам това име.

- Но ти си Анабел, нали? - повтори Стеф.

Ейнджъл премигна и за пръв път погледна Стеф право в очите.

- Стеф? Откога работиш тук?

- От няколко месеца - отговори Стеф.

- Помолих Джулия да не... Не исках да ме виждаш по този начин. - Анабел се обърна към рафтовете. - Обеща ми, че ще се погрижи да не научаваш. Каза, че ще ти попречи да си намериш работа в клуба. Просто се нуждая от няколко месеца, за да се съвзема.

- Никога няма да се съвземеш в „Ропонги“ - заяви Стеф. -Трябва да се махнеш от тук. Ела с мен. Открих паспорта ти.

Стеф й го подаде. Анабел поклати глава. Очите й се отвориха и затвориха.

- Не мога да си тръгна сега.

- Защо не?

- Парите са много добри. Ще остана още няколко месеца.

- Никога не става дума само за няколко месеца. - Стеф си помисли за спокойното, изстинало тяло на госпожа Кимоно. - Не и тук. Ела с мен.

- Не... Ти прави каквото искаш. - Анабел не спираше да рови из документите. - Не мога да напусна.

- Толкова си различна - отбеляза Стеф.

- Момичетата тук се променят - каза Анабел. - Порастват.

- Така ли го наричаш?

Анабел не отговори.

- Моля те, ела с мен.

- Престани да ме убеждаваш - сряза я Анабел. - Просто.. . продължи със собствения си живот, а аз ще се погрижа за моя.

Стеф се поколеба за миг. Анабел не искаше да бъде спасена. Не и в момента. Усилията й бяха напразни. Тя погледна за последно момичето, което някога бе познавала. После взе кутията от бюрото и се насочи с бързи крачки към асансьора.

Когато излезе на улицата отвън, зърна пурпурното небе, обгърнало кулата „Ропонги“. Слънцето изгряваше. Стеф обърна гръб на студените, мъртви светлини на „Каламити Джейнс“ и тръгна надолу по хълма.

68.

- Извинете? Госпожице?

Ярката слънчева светлина изгаряше клепачите й. Крайниците й бяха сковани от седенето на бетонните стълби. Тя трепереше във вечерната си рокля, а студът проникваше чак в костите й.

- Не може да спите тук.

До нея стоеше млад полицай. Някаква жена в униформа отключваше вратите на полицейския участък.

- Трябваше да ви изчакам - заяви Стеф. - Бих искала да подам оплакване.

- Влезте.

Стаята за разпити беше топла. След като се подкрепи с чаша чай и порция ориз с риба от бюфета, Стеф спря да трепери и продиктува личните си данни на младия полицай.

- Нали разбирате - каза той, - че вече разполагаме с информация за вас? Ако... работите тук, имаме право да проучим къде живеете и как изкарвате прехраната си...

- Не работя тук - прекъсна го Стеф . Вече не.

- Ясно.

Полицаят кимна.

- Но искам да подам оплакване срещу един клуб с компаньонки. - Тя му връчи червената кутия. - Виждате ли бележката вътре? Пратката е адресирана до мениджъра на „Каламити Джейнс“. Съдържа „Рохипнол“. Открих я в офиса на клуба. Използват наркотика, за да дрогират момичетата.

- О! - Полицаят я погледна разтревожено и вдигна една от белите опаковки. - Да, това е нарушение на закона. Благодаря ви, че ги донесохте. Ще се отнесем много сериозно към въпроса.

- Има и друго.

Стеф извади договора си с „Каламити Джейнс“. Още не го бе подписала, въпреки че от няколко седмици го носеше в чантата си. Беше смачкан и изцапан. Рики бе поставила подписа си и датата с красиви извити букви. Името на Стеф беше до нейното.

- Получих този договор от „Каламити Джейнс“ - продължи тя. - Валиден е три месеца. Документът е нелегален, нали?

- Да, освен ако не разполагате със специална работна виза.

- Вероятно ще искате да ме депортирате.

- Но вие не сте го подписали - отбеляза полицаят.

- Не.

- И твърдите, че не работите там?

- Точно така.

- Тогава не виждам защо... ъъъ... не ми се струва незаконно да притежавате неподписан договор с този клуб.

Стеф се замисли дали да не го поправи и да си признае, че все пак е работила в „Джейнс“. Но после промени решението си. Защо трябваше да създава допълнително главоболие на полицая и да си навлече висока глоба за депортиране? Имаше разлика между честността и глупостта.

- Но все пак ще разследвате клуба?

- Да, разбира се.

- Какво ще се случи с компаньонките? - попита Стеф.

- Не знам - отвърна мъжът и пъхна краката си в чехлите на пода. - Клубът ще бъде глобен. Или затворен. Но нищо не е сигурно. Полицейските разследвания продължават дълго в Япония.

- Ясно.

- Ще пътувате ли из страната? - поинтересува се полицаят.

- Вероятно - отговори Стеф. - Поне за кратко. Трябва да се срещна с един стар приятел, преди да си тръгна. Но наистина е време да се прибирам у дома.

- Разбирам. - Полицаят кимна. - Значи искате да се върнете в Англия. С какво се занимавате там? Работа, учене?

- Работа - заяви Стеф. - Не ми се учи повече.

* * *

Отвън крематориумът приличаше на гигантска фабрика. По цялото му протежение минаваха блестящи сребристи тръби, които изпускаха гъст черен дим към небето. Чак вътре, където група опечалени седяха на пластмасови столове, пиеха мизо и топло кафе и постоянно подсмърчаха и се утешаваха, предназначението на сградата ставаше по-ясно. Крематориумът работеше денонощно. Мъртвите тела биваха слагани на метални поставки и транспортирани към огромните пещи.

В Токио бързо се отърваваха от труповете.

Един мъж с черна бейзболна шапка заведе Стеф в стая със сиви стени и метална маса в средата. Върху масата имаше ваза с изкуствени цветя, порцеланова урна и сребърен поднос с овъглените кости и праха на госпожа Кимоно.

- Заповядайте. - Мъжът свали шапката си и й подаде чифт дълги пръчици. - Отделете костите от праха. Изберете най-добрите за урната.

Порцелановата урна беше с размерите на кутия за бисквити. Отгоре бяха изрисувани сини цветя. Стеф взе пръчиците.

- Такава е традицията - обясни мъжът и кимна, когато Стеф ги доближи до подноса. Костите бяха осеяни с бледо-сиви бразди, но цветът им бе учудващо бял, като се вземеше предвид, че току-що бяха минали през огън. - Само костите, не праха.

- Научих от лекаря - заяви Стеф, като намести пръчиците в ръката си, - че семейството на госпожа Сато няма да бъде тук. Дъщеря й не поискала да дойде.

- Да, така е.

Тя взе една малка кост, назъбена като счупен клон.

- Тук ли?

- Дозо. Моля.

Стеф пусна костта в урната. По бузата й се стече сълза.

- Разбрах също, че госпожа Сато няма да бъде погребана на мястото, което е пожелала преди смъртта си.

- Да. - Мъжът с бейзболната шапка поклати глава. - Не получихме разрешение. Съжалявам.

- Но тя държеше да бъде при дъщеря си - добави Стеф и вдигна друга кост от подноса. Прахът се разхвърча около пръчиците.

- Необходимо ни е разрешение. Без него няма погребение. Дъщеря й не позволи.

- Госпожа Сато е родена в Киото - заяви Стеф. - Беше гейша. Може ли да изпратя праха в старата й чайна?

- Да го изпратите ли? Не. Не е законно.

- Вероятно ще успея да се видя с дъщеря й.

Мъжът се засмя.

- Едва ли ще се съгласи да се срещне с вас. Тя е много известна. Името й постоянно се появява във вестниците. Трябва да имате предварителна уговорка. Съмнявам се, че ще ви приеме.

- Известна ли? Коя е дъщеря й?

- Собственичката на клуб „Синатра“ - отвърна мъжът и кимна. - Написала е книга. Вече има списък с купувачи, а дори не е отпечатана. - Той се изчерви. - Съпругата ми се е записала.

- Шегувате се. - Стеф остави пръчиците върху урната. -Дъщеря й... е Мама сан от „Синатра“? Наистина ли?

- Хай. Да.

Стеф усети как я напушва смях. Навярно госпожа Кимоно също бе искала да се засмее всеки път когато бе чувала историите й за „Синатра“. Споменаването на клуба вероятно я бе наранило и зарадвало едновременно. Ръката на Стеф запулсира при мисълта, че тя бе споделила с госпожа Сато за клиента, когото бе откраднала от Мама сан.

- Не, грешите - заяви тя. - Нямам нужда от предварителна уговорка. Ще се срещна с нея тази вечер. И бездруго трябва да поговорим.

Той държеше шапката си и мълчеше. Стеф продължи да отбира костите, докато върху подноса остана единствено сивкавият фин прах. След като свърши, мъжът й подаде урната.

- Ще ги занеса на Мама - обясни тя.

- Направете онова, което ви подсказва сърцето.

Навън бе започнало да вали сняг. Съвсем скоро градът стана бял и тротоарите се покриха с тънък слой сивкав лед.

Стеф притисна урната до гърдите си. После бръкна в джоба си и извади скъсания плик, на който госпожа Кимоно бе отбелязала нещо преди няколко дни. Въпреки разкривените букви почеркът й изглеждаше стегнат и енергичен.

Тя искаше да си потърся работа като актриса, спомни си Стеф. Така и ще направя. Но първо ще посетя Мама сан.

Огромен букет от червени рози украсяваше рецепцията на „Синатра“. Стеф се заигра с цветчетата, докато Хиро съобщаваше на Мама за появата й. Минутите се точеха изключително бавно. Чакането беше болезнено. Изведнъж завесата се отдръпна.

- Какво те води насам?

Мама беше с червена кадифена рокля с изрязано деколте и тежки рубинени обици. Около шията й висеше златно колие, отрупано с изумруди. Облеклото й беше достойно за нощта на „Оскарите“, а тя изглеждаше толкова достолепно в него, сякаш се подготвяше да приеме престижната награда. Рецепцията на „Синатра“ беше нейният подиум.

Мама кимна към раницата на Стеф.

- Това не е хостел. Не може да пренощуваш тук. - Очите й се приковаха в урната. - Да не си купила сувенир за семейството си? Доста лош избор. В Япония съхраняваме праха на мъртвите в подобни вази.

Стеф притисна урната до гърдите си.

- Трябва да поговоря с вас.

- Така ли? - Мама наклони глава.

- Дойдох да ви кажа, че съжалявам.

Мама сви рамене.

- Нали върна дълга си? Вече нямаме вземане-даване.

- Знам. Но исках да ви благодаря, че ми дадохте шанс -добави Стеф. - А и... Ямамото сан... Аз напуснах „Джейнс“. Помолих го да се върне тук.

Изражението на Мама оставаше каменно, но Стеф забеляза лека усмивка.

- Той отдавна е клиент на клуба ни. Ще го посрещнем с отворени обятия.

- Съжалявам, че го откраднах.

- Всичко е бизнес. - Мама махна с ръка.

- Знам - заяви Стеф. - Но не биваше да постъпвам така. Просто... исках да спечеля повече пари. Да изплатя по-бързо дълга си и...

- И да видиш как е във висшата лига. - Мама кимна. -Разбирам. Това е най-добрият клуб.

- Както и да е - продължи Стеф. - Има и нещо друго. -Тя остави урната върху плота на рецепцията. - Познавах майка ви. Госпожа Сато.

Мама сан се втренчи в урната.

- Бяхме приятелки - обясни Стеф. - Днес отидох в крематориума. Предположих, че ще искате да получите праха й.

- Приятелки ли? - Мама не откъсваше очи от синьо-белия порцелан. - С майка ми не бяхме близки. Тя ме изостави заради своя данна. Беше гейша. Завърши обучението си доста късно и трябваше да се бори със зъби и нокти, за да успее в занаята. Когато си намери данна, изведнъж реши, че ще опетня името й.

- Госпожа Сато държеше да бъде погребана в семейната ви гробница.

- Вече се обадих в болницата - изтъкна Мама. - Няма да дам съгласието си. Майка ми ме изостави. Сега ще направя същото с нея.

- Но тя го поиска, преди да умре.

Мама сви рамене.

- Хората постоянно искат разни неща. Аз искам лоялни компаньонки, но невинаги ги получавам.

- Моля ви...

- Не! - Тя изрече последното толкова силно, че Стеф подскочи. - Вземи я. - Мама побутна урната към нея.

- Но за какво ми е? - попита Стеф. - Прахът принадлежи на семейството й. Вие сте нейното семейство.

- Вакаранай, вакаранай. Не знам и не ме интересува. Сега урната е твоя. - Мама извърна глава и докосна окото си. После прошепна, свела очи към пода: - Занеси я в Киото. Майка ми беше щастлива там.

- Ще го направя - обеща Стеф,

- Добре, добре. - Мама се изкашля в дланта си, без да поглежда към Стеф. - Значи в момента не работиш, така ли?

- Не и тук - отвърна Стеф. - Ще си потърся работа у дома. Време е да се изправя лице в лице с реалността. С отказите, срама...

- Такъв е животът.

- Чух, че сте написали книга - заяви Стеф и се усмихна. - С удоволствие ще я прочета.

Лицето на Мама засия.

- Много хора я очакват с нетърпение. Списъкът с читатели е толкова голям. - Тя протегна ръце. - Поръчките са по-многобройни от всякога. Всички искат интервю. Телевизионни предавания, вестници... Вече мога да си позволя да наема нови момичета. Още ли си търсиш работа? Имам място за теб.

Стеф се усмихна. Когато бе пристигнала в „Ропонги“, отчаяно се бе опитвала да си намери работа. Сега я искаха от два клуба, а тя не се интересуваше от предложенията.

- Време е да тръгвам, Мама сан - обясни Стеф. - Това не е истинският живот. Тук постоянно се криех.

- Зависи от гледната точка.

- Трябва да продължа напред. Ще се явявам на прослушвания, ще опитвам различни неща, ще правя грешки. Просто ще живея.

- Разбирам - каза Мама. - Момичетата се задържат прекалено дълго в „Ропонги“. Едва ли си мечтаеш да свършиш като мен, стара и самотна. Тръгвай. Вероятно ще те видя по кината някой ден.

Тя изчезна в офиса и Стеф остана сама пред рецепцията.

- Стеф чан. - Хиро се показа иззад завесата. - Имам нещо за теб. - Той държеше сгънато листче хартия. - Люк ме помоли да ти го дам.

- Откъде е знаел, че ще се върна?

- Нямам представа. - Хиро нагласи очилата върху носа си. - Сигурно е предположил.

- Благодаря - отговори Стеф и разгърна листчето. - Но тук е написан само телефонен номер. Не разпознавам кода.

Хиро се приведе над плота и прочете бележката.

- Кодът не е на Токио.

Стеф пъхна листчето в джоба си.

69.

Железопътната гара в Киото беше архитектурно чудо от стомана и стъкло. Стеф не бе очаквала подобно нещо. Знаеше, че Киото е древен град. Къде бяха прочутите храмове?

Тя слезе от влака и наскоро боядисаната й червена коса се развя около раменете й. Последва жълтата линия на пода и подмина няколко щанда със сладкиши, украсени с чимширени клонки, и ръчно завити онигири.

Стеф държеше порцелановата урна с тленните останки на госпожа Сато и бялото й копринено кимоно. Релефната черна бродерия се спускаше по ръкавите и гърба на дрехата. В раницата й имаше достатъчно място и за двете, тъй като бе оставила всичките си вечерни рокли на Наталия. Но не искаше да измачка красивото кимоно по време на дългото си пътуване, нито да издраска урната, докато оставяше раницата си върху рафтовете за багаж във влаковете.

Когато Стеф й бе подарила роклите, Наталия бе забила очи в пода. После бе вдигнала чаршафа си и от някакъв процеп в матрака бе извадила купчина визитни картички. Прехапвайки устни, ги бе подала на Стеф с думите:

- Взех ги от дневника. Съжалявам.

Вече нямаше за какво да й се сърди.

Сега Стеф си проправяше път сред обедните тълпи, като заобикаляше мъже в костюми, семейства и млади двойки. Изведнъж тълпата се отдръпна. На перона се появи гейша, чиито дървени обувки затракаха по плочките. Тя бе повдигнала дългото си копринено кимоно, но платът докосваше земята след нея и издаваше приятен звук. Жената можеше да е на трийсет или на петдесет години. Лицето й беше скрито под дебел слой бяла пудра и възрастта й оставаше неразгадаема.

Когато видя Стеф, или по-точно онова, което носеше, гейшата внезапно спря. Гребените в силно лакираната й коса издрънчаха. Тя се усмихна.

- Ще позволите ли? - попита тя и махна нежно към кимоното в ръцете й.

Стеф кимна и гейшата погали коприната, като разгледа внимателно части от нея, сякаш бродерията представляваше интересна книга.

- Познавам това място - каза тя и се усмихна. - Намира се на улица „Шиджо-дори“. Познавам и тази гейко. Шидзуку Танака. - Жената се втренчи в урната. - Моите съболезнования.

- Благодаря - отвърна Стеф.

- Дамата е била ваша приятелка, така ли? - попита гейшата.

- Да - заяви Стеф. - Бяхме близки. Благодарение на нея вече не се крия от истинския живот. Не се страхувам от реалността. Дано да разбере, че съм я послушала.

Гейшата се наведе до краката на Стеф с бързо и грациозно движение.

- Предполагам, че това е ваше - каза и вдигна някакво листче от земята. - Падна от чантата ви. - Тя й подаде бележката, която Люк бе оставил в „Синатра“. - Да не е номерът на хотела ви?

Стеф задържа урната под мишница и взе бележката.

- Не знам какъв е този номер.

- Кодът е на Киото - отбеляза гейшата. - Виждате ли? Седемдесет и пет.

Тя кимна и се отдалечи.

- Благодаря ви - извика Стеф след нея.

После продължи напред и подмина някакъв билборд, на който се виждаха три усмихнати японки. Част от надписа беше на английски. Текстът гласеше: „Усмивката е най-добрият грим“.

Стеф се озърна. Наоколо имаше само японци - облечени в костюми мъже вървяха забързано, други носеха децата си или разговаряха с приятели. Урната, която докосваше покритата с белези ръка, ставаше все по-топла.

Тя погледна телефонния номер и се усмихна.

Благодарности

Скъпи читателю, отправям най-голямата си благодарност към теб. Радвам се, че реши да прекараш толкова часове в компанията ми.

На кого още да благодаря? На корицата е отпечатано моето име, но истината е, че тази книга беше създадена от цял екип хора. Благодаря на:

сродната ми душа Деми за безкрайната му подкрепа. Ти си най-прекрасният баща за малкото ни момиченце;

чудесната ми сестра за добрите й съвети и невероятно богатата й фантазия;

Пиърс Блофелд, моя страхотен агент, чиито поправки се оказаха безценни;

целия издателски екип на „Ходър“;

Леели Даунър, авторка на „Гейша“;

Лиса Луис, авторка на „Пеперуди в нощта“;

Шоко Тендо, авторка на „Дъщерята на якудза“;

Аманда Престън за отделеното време и прекрасните предложения;

Шийла Томпсън за отличните корекции, които нанесе в ръкописа, и изключително набитото й око;

Кевин Харис за необятното му въображение и поетичната му душа;

баща ми, който вярва, че всичко е възможно, и на майка ми за чудесните й истории;

Суати Гембъл за усилената работа и търпеливите й обяснения за неща, които отдавна трябваше да знам.

И на малкото ми момиче Лекси просто защото обичам да чета името й.

***

Content

СУЗАНА КУИН
СТЪКЛЕНИ ГЕЙШИ

ПРОЛОГ

1. Стеф

2.

3. Мама

4. Стеф

5.

6. Часmumи

7. Мама

8. Стеф

9.

10.

11. Частити

12. Стеф

13. Мама

14. Стеф

15. Мама

16. Стеф

17. Мама

18.

19. Мама

20. Стеф

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28. Частити

29. Мама

30. Стеф

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39. Мама

40.

41. Мама

42. Стеф

43.

44.

45.

46. Мама

47. Стеф

48.

49.

50.

51. Мама

52. Стеф

53.

54.

55. Мама

56. Стеф

57. Частити

58. Стеф

59.

60. Частити

61. Стеф

62.

63.

64.

65.

66. Частити

67. Стеф

68.

69.

Благодарности