Паула Хоукинс

Момичето от влака

РЕЙЧЪЛ

5 юли 2013, петък

Сутрин

До релсите има купчина с дрехи. Светлосиня риза, тук-там нашарена с мръсно бяло. Сигурно е захвърлена от някого и е станала част от незаконното сметище, натрупано в храсталаците около релсите. Може да е оставена от работниците, които поправят тази част от релсовия път, те често идват тук. Но може и да е нещо друго. Мама често ми повтаряше, че имам развинтено въображение; Том също го казваше. Няма как да го спра, понякога зървам нещо такова – мръсна тениска или самотна обувка – и започвам да мисля само за другата обувка и за краката, които са ги носили.

Влакът се тресе, стърже по метала и пищи, малката купчина с дрехи изчезва от погледа ми и ние продължаваме към Лондон със скоростта на енергичен младеж, излязъл да потича малко. На седалката зад мен някой въздиша нервно; бавният влак от Ашбъри за Юстън в 8:04 може да постави на изпитание нервите и на най-обръгналия пътник. Пътуването трябва да трае четирийсет и пет минути, но това се случва рядко. Този участък от пътя е стар, често има проблеми с релсите и със сигналната система, ремонтите са постоянни.

Продължаваме да пълзим, но все пак се движим напред, клатим се покрай складове и водни кули, мостове, бараки и скромни викториански къщи, решително обърнали гръб на релсите.

Опирам глава в прозореца и се заглеждам в профучаващите като на филм къщи покрай мен. За разлика от другите пътници, аз ги виждам, наистина ги виждам. Дори и собствениците им не ги виждат от този ъгъл. Докато пътувам по тази линия два пъти на ден, имам възможност да надникна в живота на техните обитатели, макар и само за миг. Гледката към тези непознати за мен хора, скрити в уюта и сигурността на домовете си, ми действа успокояващо.

Нечий телефон звънва и из купето се разнася нелепо весела и оптимистична мелодия. Собственикът не бърза да се обади и тя продължава да звъни в ушите ми. Спътниците ми се размърдват по местата, разтварят и затварят вестници, затракват по клавиатурите на лаптопите. Влакът се клатушка, влиза на тласъци в завоя и, приближавайки червения семафор, забавя. Опитвам се да не гледам, зачитам се в безплатния вестник, подаден ми от някого на входа на гарата, но думите се размазват пред очите ми, нищо не задържа интереса ми. В ума си все още виждам онази малка купчинка с дрехи до релсите.

Вечер

Мехурчетата на предварително смесения джин с тоник преливат над ръба на кенчето, когато го надигам към устните си и отпивам. Вкусът е остър и студен: вкусът на първата ми почивка с Том през 2005 година в едно рибарско селце на брега в Страната на баските. Сутрин плувахме до малкия остров на около километър от брега и правехме любов из пустите му плажове; следобед ходехме в бара, поръчвахме си силен джин с тоник и гледахме футболистите по плажа, които играеха поне десет мача на ден.

Отпивам отново, изпразвам кенчето почти до половината, но няма страшно, в найлоновата торбичка до краката ми има още три. Петък е, няма причина да се чувствам виновна, че пия във влака. Петък е, ура! Купонът започва от днес.

Ще бъде прекрасен уикенд, така поне обещават синоптиците. Красиво безоблачно небе и слънце. В миналото сигурно щяхме да отидем до Корли Ууд с кошница за пикник и вестници и цял следобед щяхме да лежим на одеялото под шарената сянка на някое дърво и да пием вино. Понякога си спретвахме барбекю с приятели или отивахме в "Розата", където сядахме в градината на бира и оставахме там, докато лицата ни станеха червени от слънцето и от изпития алкохол. После се дотътряхме до дома ръка за ръка и заспивахме на дивана в хола.

Прекрасно слънце, безоблачно небе и никой, с когото да си кажеш нещо; нищо, което можеш да свършиш. Да живееш, както аз живея в момента, е адски трудно, особено през лятото, когато денят е толкова дълъг, а нощта – толкова къса, когато всеки се разхожда навън с някого, очебиещо обидно щастлив. Това изтощава и човек се чувства отчайващо зле, ако не е един от щастливците.

Уикендът се е ширнал пред мен цели четирийсет и осем часа и чака да бъде запълнен с нещо. Надигам отново кутията към устните си, но в нея няма и капка.

8 юли 2013, понеделник

Сутрин

Какво облекчение да се кача отново във влака в 8:04. И не защото нямам търпение да стигна до Лондон и да започна седмицата, всъщност изобщо не искам да ходя в Лондон.

Просто ми доставя удоволствие да се облегна на меката велурена седалка, нищо че е изтърбушена, да усетя топлината на струящото през прозореца слънце, да почувствам тласъците на кандилкащия се напред-назад вагон и успокояващия ритъм на колелата по релсите. По-добре да съм тук, загледана в къщите край линията, отколкото където и да е другаде.

По тази линия има неизправен семафор. Не знам със сигурност, но предполагам, че е неизправен, защото почти винаги показва червено; влакът редовно спира тук, понякога само за няколко секунди, друг път стои минути. Ако съм седнала във вагон Д, както правя най-често, и влакът спре на семафора, както става обикновено, пред мен се открива прекрасна гледка към любимата ми къща от целия ред по протежението на линията – номер петнайсет.

Номер петнайсет не се отличава по нищо от останалите къщи по улицата – двуетажна викторианска сграда с прозорци към тясна, добре поддържана градина, не по-дълга от шест метра, с бяла ограда, зад която има няколко метра ничия земя, опираща в релсовия път. Познавам тази къща до най-малкия детайл. Знам всяка тухла, знам какъв е цветът на завесите на спалнята на втория етаж (бежов с тъмносиня шарка), знам, че боята по прозореца на банята се лющи и че на дясната страна на покрива липсват четири керемиди.

Знам, че в топлите летни вечери собствениците ѝ, Джейсън и Джес, понякога излизат през големия прозорец и сядат на импровизираната тераса на плоския покрив на долепената до основната сграда кухня. Джейсън и Джес са съвършена двойка. Той е с тъмна коса, добре сложен и силен, от типа на мъжете защитници. И има чудесен смях. Тя е от онези пърхащи като птички красавици с много бяла кожа и руса, късо подстригана коса. Има щедра фигура, далече от спортния тип, с остри, насечени от наченки на бръчки, скули и добре оформена челюст.

Докато чакаме семафорът да смени цвета си, аз търся с поглед моята двойка. Обикновено Джес излиза сутрин навън и пие кафето си на верандата, особено през лятото. Понякога си мисля, че когато я гледам от влака, тя също ме вижда, струва ми се, че очите ѝ срещат моите и ми се ще да ѝ махна с ръка. Но ме е срам. Джейсън не се появява толкова често, явно ходи на работа.

Тази сутрин не виждам никого от тях и започвам да си представям какво правят в момента. Може да са си взели почивен ден и тя си почива в леглото, докато той прави закуската. Или са излезли да потичат, защото обичат да го правят. (С Том често тичахме в неделя, аз напрягах мускули повече от обикновено, а той използваше половината от енергията си, за да можем да сме един до друг.) А може и друго: Джес да е горе, в свободната стая, и да я боядисва. Или в момента и двамата са под душа, тя е подпряла ръце на плочките, а неговите са на хълбоците ѝ.

Вечер

Обръщам се към прозореца, за да съм с гръб към останалите в купето, и отварям една от малките бутилки бяло вино "Ченин бланк", които купих от "Уисълстоп" на гара Юстън. Не е изстудено, но става и така. Сипвам си в пластмасова чаша, запушвам отново бутилката и я пъхам в чантата. Знам, че на пиенето във влака, и то понеделнишки, не се гледа с добро око, освен ако не си с компания, каквато аз нямам, но какво да правя?

Лицата около мен са познати, лица на хора, които пътуват всеки ден насам и обратно. Вече ги разпознавам, вероятно и те мен, но не съм сигурна, че ме виждат такава, каквато съм в действителност.

Вечерта е фантастична, топла, но не задушна, слънцето с започнало мързеливото си спускане надолу, сенките се издължават и светлината вече обагря дърветата в златисто. Колелата изтракват по релсите и влакът ускорява, къщата на Джес и Джейсън се превръща в мъгла на фона на залязващото слънце. Понякога, но немного често, успявам да ги видя и вечер, въпреки че се движим от другата страна на релсовия път. Ако по отсрещната линия не минава влак и ако пътуваме достатъчно бавно, се е случвало да ги засека на терасата. Ако не успея, както днес, тогава си ги представям. Джес ще седи с крака на масата и чаша вино в ръка, Джейсън ще е зад нея, ръцете му са на раменете ѝ. Във фантазиите си виждам ясно ръцете му, успокояващи и покровителствени, дори усещам тежестта им. Понякога се хващам, че се мъча да си спомня кога за последен път имах физически контакт с друг човек – някой да ме е прегърнал или да е стиснал сърдечно ръката ми, – и сърцето ми се свива.

9 юли 2013, вторник

Сутрин

Купчината с дрехи от миналата седмица все още е до релсите, но сега изглежда по-прашна и по-самотна отпреди. Четох някъде, че ако те прегази влак, ще разкъса дрехите, както са си върху теб. Прегазването с влак не е рядко явление. Казват, че жертвите са между две и три хиляди на година, поне една на два дни. Не знам колко от тях загиват по случайност. Докато минаваме покрай купчината, оглеждам внимателно дрехите за капки кръв, но не виждам нищо.

Както обикновено, влакът спира на семафора. Джес стои на верандата пред френския прозорец. Носи ярка рокля на цветя, а краката ѝ са боси. Гледа над рамото си към вътрешността на къщата, сигурно говори на Джейсън, който прави закуската.

Все още гледам към Джес и дома ѝ, когато влакът се раздвижва и поема напред. Облягам се назад, не искам да гледам другите къщи, особено онази с четирите врати малко по-надолу, онази, която някога беше моя.

Пет години живях на Бленам Роуд номер двайсет и три и през тези пет години бях непоносимо щастлива и ужасно нещастна. Тази къща беше първият ми дом. Не онзи на родителите ми, нито апартамента, делен с други студентки, докато следвах, а моят истински пръв дом. Сега нямам сили да погледна натам. Добре, мога, правя го, искам го, но всъщност не го искам и се опитвам да не го правя. Всеки ден си заповядвам да не поглеждам натам и всеки ден го правя. Не мога да се преборя със себе си, въпреки че там няма нищо, което бих искала да видя, и ако случайно видя нещо, знам, че то ще ме нарани. Въпреки че още помня как се почувствах онзи път, когато видях, че бежовите ленени транспаранти в спалнята на втория етаж са изчезнали и са заменени със смешни бебешко розови. И още потръпвам от пронизващата болка, когато видях Ана да полива розовите храсти до оградата с опънатата над подутия ѝ корем тениска. Тогава захапах долната си устна толкова силно, че устата ми се напълни с кръв.

Затварям плътно очи и броя до десет, после до петнайсет, до двайсет. Вече отмина, вече няма нищо за гледане.

Загърбваме гара Уитни и забързваме отново, влакът набира скорост, предградието се слива с мрака на Северен Лондон, къщите с тераси отстъпват място на редици от мостове и дразни сгради с изпочупени прозорци. Колкото повече приближаваме Юстън, толкова повече се засилва тревогата ми; напрежението расте; как ще мине днес? От дясната ми страна па петстотин метра преди Юстън има грозна порутена бетонна сграда. На едната ѝ стена някой е нарисувал стрелка, сочеща към гарата, и е написал: "Пътуването свършва". Замислям се за купчината дрехи край релсите и гърлото ми се свива.

Вечер

Вечерният влак в 17:56 е малко по-бавен от сутрешния, придвижва се за час и една минута, с цели седем минути повече от сутрешния, въпреки че не спира никъде. Но аз нямам нищо против; както не горя от нетърпение да стигна сутрин до Лондон, така и вечер не бързам да се прибера в Ашбъри. Не просто защото е Ашбъри, макар мястото само по себе си да е достатъчно неприятно. Ашбъри е сравнително нов град от шейсетте години на миналия век, разпрострял се като тумор над сърцето на Бъкингамшър. Не по-добър и не по-лош от дузина подобни градчета с център, пълен с кафенета, магазини за мобилни телефони и филиали на "Джи Ди Спортс", обкръжен от няколко предградия, зад които започва царството на киносалоните и супермаркетите "Теско". Аз живея в елегантен (сравнително) и нов (сравнително) квартал, разположен в точката, където търговското сърце на града изтласква кръвта си към обкръжаващите го жилищни блокове, но не мога да нарека апартамента мой дом. Моят дом е викторианската къща до железопътната линия, на която съм половин собственик. В Ашбъри не съм собственик, нито наемател, аз съм обитател на малката втора спалня на скучния и безинтересен двуетажен апартамент на Кати, обект на нейната добронамереност и желание да раздава милостиня.

С Кати сме приятелки от университета. Всъщност по-точно е да кажа, че сме полуприятелки, защото никога не сме били прекалено близки. През първата година в университета тя живееше в студентското общежитие в стаята срещу моята. Двете имахме еднаква програма, така че през първите най-трудни седмици, преди да се запознаем с хора, с които имаме повече допирни точки, бяхме естествени съюзници. Но след първата година започнахме да се виждаме все по-рядко, а след дипломирането престанахме изцяло, ако изключим събиранията по сватби на наши колеги. Но се оказа, че точно когато имах най-голяма нужда, тя разполагаше със свободна стая и това изигра решаваща роля за възобновеното ни приятелство. Тогава бях абсолютно сигурна, че ще бъде само за няколко месеца, най-много шест, а и не знаех какво друго да правя. Никога не съм живяла сама, от дома на родителите си отидох в общежитие, а оттам при Том. Струваше ми се страшно, затова се съгласих. Това беше преди близо две години.

Не бих казала, че да живееш с Кати е ужасно. Тя е добро момиче и го показва по доста убедителен начин. Кара те непрекъснато да отчиташ нейната добрина. Тази добрина е голяма и безапелационна, тя е определящото ѝ качество и изисква почти ежедневно признание, което може да бъде доста уморително. Все пак, не е толкова зле, мога да изброя не един и два примера за много по-лоши варианти на съквартирантка. Не, не е Кати, която ме притеснява най-много в новото ми положение (все още мисля за него като за ново, въпреки че изминаха две години), дори не е и Ашбъри, а загубата на контрол. В апартамента на Кати се чувствам като гостенка на границата между желана и нежелана. Усещам това в кухнята, докато се борим за пространство, за да приготвим вечерите си, усещам го и вечер, докато седя до нея на дивана и ръката ѝ стиска здраво дистанционното. Единственото място, което мога да нарека мое, е малката ми стаичка, успяла някак си да събере двойното легло и бюрото и дори да ми осигури тясна пътека, за да мога да минавам между тях. Стаята е достатъчно удобна, но не е място, където човек би искал да прекара целия ден, затова обикновено сядам в хола или па масата в кухнята, притеснена и с усещането, че не съм на мястото си. През тези две години изгубих контрол над всичко, дори и над мислите си.

10 юли 2013, сряда

Сутрин

Жегата вече пробива нощния хлад. Още е осем и половина, но денят напира, въздухът е топъл и влажен. Надявам се да завали, но не- бето е ясно бледо, воднисто-синьо, без нито едно петънце. Избърсвам потта от горната си устна. Как не се сетих да си купя бутилка с вода?

Тази сутрин не виждам Джес и Джейсън и въздъхвам разочаровано. Глупаво е, знам, но усещането е толкова силно. Оглеждам внимателно къщата и въздъхвам, няма нищо за гледане. Долу пердетата са дръпнати, но френският прозорец е затворен, стъклата отразяват слънчевите лъчи. Джейсън може да е отишъл на работа. Според мен той е лекар, може би работи за една от онези международни благотворителни организации и трябва винаги да е на разположение, чантата му е готова и чака върху гардероба; в Иран има земетресение или в Азия – цунами, той оставя всичко, грабва чантата и за час-два вече е на Хийтроу, готов да лети и да спасява животи.

Джес с нейните ярки дрехи, с кецовете "Конвърс", с красивото лице с грациозно повдигнати скули и закачливото поведение сигурно работи в модната индустрия. Или в музикалната, а защо не и в рекламата. Може да е стилист или фотограф. Рисува добре, определено е артистична натура. Мога да си я представя горе, в свободната стая – музиката свири, прозорецът е отворен, в ръката ѝ има четка за рисуване, а на стената е облегнато огромно платно. Сигурно ще остане там до полунощ. Джейсън се е научил да не я безпокои, докато работи.

Всъщност нямам представа дали тя рисува. Не знам дали смехът на Джейсън е толкова чаровен, нито дали тя има красиви скули. Оттук не мога да видя лицето ѝ и не съм чувала гласа на Джейсън. Трябва да призная, че никога не съм ги виждала отблизо. Когато живеех в квартала, още не се бяха нанесли. Преместили са се преди две години, не знам точно кога. Започнах да им обръщам внимание преди около година и постепенно, месец след месец, те станаха важни за мен. Не знам и имената им, затова ги кръстих сама. Мъжът нарекох Джейсън, защото е красив като филмов актьор, такъв мъж не може да се казва Деб, Пит, Фърт или Джейкъб. А Джес е Джес, защото си върви с Джейсън, и мисля, че ѝ отива.

"Джес" звучи сладко и безгрижно, каквато е тя. Двамата са прекрасна двойка, едно цяло. И са щастливи. Така мисля. Те са онова, което бяхме ние, аз и Том, преди пет години. Онова, което изгубих, и всичко, което искам да бъда.

Вечер

Ризата се е впила в мен, копчетата пристягат гърдите ми и ме притесняват. Целият плат е на петна от пот, особено под мишниците. Очите и гърлото ме дразнят от потта и полепналата по мен прах. Тази вечер искам пътуването да мине бързо. Нямам търпение да се прибера, да сваля тези дрехи и да вляза под душа, където никой не може да ме види.

Поглеждам към седналия срещу мен мъж – горе-долу на моята възраст, в средата на трийсетте, с тъмна, сивееща по слепоочията коса. Кожата му има нездрав жълтеникав цвят.

Носи костюм, но е свалил сакото и го е оставил на седалката до себе си. Пред него има тънък като хартия лаптоп, на който пише нещо. На дясната му китка просветва сребърен часовник с голям циферблат. Изглежда скъп, "Брейтлин", може би. Докато пише, дъвче вътрешността на бузата си. Изглежда нервен. Или дълбоко замислен. Представям си, че пише важно писмо до свой колега от офиса на фирмата в Ню Йорк; или до приятелката си, подбира внимателно думите, за да ѝ съобщи, че къса с нея. В същия момент човекът вдига очи и среща моите.

Погледът му обхожда лицето ми и спира на малката бутилка вино на масата пред мен. Веднага отклонява поглед и устните му се свиват неприязнено. Явно ме намира за отвратителна.

Знам, че вече не съм момичето, което бях някога. Не съм желана от мъжете, дори по някакъв начин съм неприятна. И тук не става дума само за няколкото килограма отгоре, за подпухналото от пиене и безсъние лице; хората сякаш разчитат следите от разрухата в мен, виждат ги в очите ми, в начина, по който се държа, по който се движа.

Една вечер, беше миналата седмица, излязох от стаята да си налея вода и чух Кати да говори на приятеля си Деймиън в хола. Спрях в коридора и се заслушах. "Много е самотна – казваше тя. – Наистина се тревожа за нея. Не е добре да е сама през цялото време." После добави: "Няма ли някой подходящ за нея в работата ти или в клуба по бейзбол?". А Деймиън отвърна: "За Рейчъл ли? Не се обиждай, Кат, но не познавам толкова отчаян човек".

11 юли 2013, четвъртък

Сутрин

Поглеждам лепенката на пръста си. Тази сутрин я намокрих, докато миех чашата си за кафе, и сега тя изглежда мръсна и противна, въпреки че я смених преди няколко часа. Но не искам да я махам, защото се порязах дълбоко и раната може да се инфектира. Когато се прибрах вчера, Кати я нямаше. Отидох до магазина на ъгъла и си купих две бутилки вино. Изпих първата и реших да се възползвам от факта, че съм сама, и да си приготвя стек с много червен лук и зелена салата. Добро, здравословно ядене. Но докато кълцах лука, се порязах. Сигурно съм отишла в банята да почистя раната, после съм полегнала за малко и съм забравила за вечерята, защото когато се събудих около десет, Кати и Деймиън се бяха върнали и аз я чух да казва колко противно било да оставя кухнята в такова състояние. Токчетата ѝ зачаткаха по стълбите, след малко почука на вратата ми, подаде глава и попита дали има някакъв проблем. Извиних ѝ се, без да знам за какво точно. Тя каза, че всичко е наред, но нали нямам нищо против да поразчистя малко в кухнята? По дъската за рязане имаше кръв, помещението миришеше на сурово месо, пържолата, вече посивяла, все още стоеше на кухненския плот.

Деймиън дори не ме поздрави. Щом ме видя, поклати глава и се качи горе при Кати.

Изчаках ги да си легнат. Спомних си, че не съм изпила втората бутилка вино, и я отворих. Седнах на дивана и гледах телевизия с почти изключен звук, за да не ги събудя. Не мога да си спомня какво точно гледах, но в един момент явно съм се почувствала самотна, нещастна или нещо друго, защото изведнъж усетих нужда да поговоря с някого. Чувството трябва да е било силно и болезнено, защото наистина съм се обадила. На Том. Няма на кого да се обадя, освен на Том. Няма никого другиго, с когото бих искала да говоря. Информацията от телефона ми казва, че съм звъняла четири пъти: в 11:02, после в 11:12, в 11:54 и последно в 12:09. Съдейки по дължината на разговорите, съм оставила две съобщения. Том може и да е вдигнал, но аз не си спомням да съм говорила с него. Помня първото си съобщение. Помолих го да ми се обади. Предполагам, че и второто е било в същия дух, което е поносимо.

Влакът ме разтърсва цялата и спира. Поглеждам навън. Джес седи на верандата и пие кафе. Краката ѝ са на масата, главата ѝ е отметната назад и нагоре, към слънцето. Струва ми се, че зад нея виждам сянка. Някой се движи. Джейсън. Искам да го видя, да зърна красивото му лице. Искам да излезе навън, да застане зад нея, както прави обикновено, и да я целуне по косата.

Той не излиза и главата ѝ пада на гърдите. Движенията ѝ тази сутрин са някак различни. Като че ли е по-тежка и по-тромава. Започвам да го моля наум да излезе при нея, но влакът се поклаща и тръгва, той не се вижда никъде и тя остава сама. И изведнъж откривам, че неволно съм се загледала в моята къща. Колкото и да се насилвам, не мога да отклоня поглед. Френският прозорец е отворен, слънцето изпълва кухнята със светлина. Няма как да разбера дали наистина виждам всичко това, или си го представям – тя наистина ли е там, до мивката, и мие съдове? Това до масата дали е малкото момиченце, седнало на едно от онези високи столчета за хранене?

Затварям очи и оставям мрака да порасне и да се разшири, докато превърне мъката в нещо много по-лошо: в мъчителен спомен, в ретроспекция. Спомням си, че миналата вечер не просто го молех да ми се обади, а плачех. Казах му, че още го обичам и винаги ще го обичам. "Моля те, Том, моля те, трябва да поговорим. Липсваш ми". Не, не, не, не, не!

Трябва да го приема. Няма смисъл да се правя, че не се е случило. Знам, че ще се чувствам ужасно през целия ден и чувството ще идва на тласъци – по-силни, после по-слаби, после отново силни – и при тази перспектива вътрешностите ми се стягат на кълбо, срамът ме кара да се превия на две, лицето ми пламва. Затварям очи и ги стискам силно, и още по-силно, сякаш така ще накарам чувството да изчезне. И цял ден ще си повтарям, че не е кой знае какво. Не е най-лошото, което съм правила, не е като да падна на публично място или да се разкрещя на непознат по улицата. Или да унизя съпруга си на онова лятно барбекю, когато съм викала и обиждала съпругата на приятеля му. Или като онази нощ, когато, побесняла от ярост след поредната караница, съм замахнала със стика за голф към него и съм разкъртила мазилката в коридора до спалнята ни. Или да се върна на работа след тричасов обяд и да залитам из офиса пред очите на всички. И Мартин Майлс да ме дръпне настрани и да каже: "Мисля, че трябва да се прибереш у дома, Рейчъл". Преди време прочетох една книга, написана от бивша алкохоличка. Тя разказваше, че веднъж правила орална любов на оживена лондонска улица с двама различни мъже, с които току-що се запознала в ресторанта. Докато четях, си казвах: аз не съм толкова зле. Никога не сядам в ресторант.

Вечер

Цял ден си мислих за Джес. Не можах да се съсредоточа върху нищо, освен върху видяното тази сутрин. Какво ме накара да си помисля, че нещо не е наред? От такова разстояние е невъзможно да видя израза на лицето ѝ, но докато я гледах, бях сигурна, че е сама. Повече от сама – самотна. Може би е била... може той да е заминал за някоя от топлите страни да спасява бедстващи хора. И тя тъгува за него, тревожи се, макар да знае, че той не може да не замине.

Естествено е да тъгува за него. Той е мил и силен, всичко, което трябва да бъде един съпруг. Те са партньори. Виждам го дори и от влака. Неговата сила, покровителственото поведение, видно дори и за мен, не означава, че тя е слаба. Тя е силна по друг начин; нейните подвизи са интелектуални и често го оставят с отворена от възхищение уста. Джес може да разнищи един проблем до основи, да го анализира и синтезира за същото време, за което някои не могат да кажат дори "добър ден". Въпреки че са заедно от години, той все още държи ръката ѝ по купони и приятелски събирания. Двамата се уважават взаимно и никой от тях не би предал другия.

Тази вечер се чувствам изтощена. Трезва съм и ми е студено. Има дни, когато се чувствам толкова зле, че трябва непременно да пийна; в други се чувствам толкова зле, че не мога дори да помириша алкохол. Днес стомахът ми се надига само при мисълта за него. Но да си трезвен във вечерния влак, е истинско предизвикателство, особено сега, в гази жега. Потта покрива всеки сантиметър от кожата ми, устата ми пресъхва, очите смъдят, гримът в ъгълчетата на очите ми потича.

Телефонът избръмчава в чантата ми и аз подскачам. Двете момичета срещу мен ме поглеждат, разменят си погледи и се подсмихват лекичко. Нямам представа какво си мислят за мен, но виждам, че не е хубаво. Сърцето ми забързва, докато бъркам за телефона. Знам, че и това няма да е хубаво: сигурно е Кати, да ме помоли най-любезно да не пия тази вечер. Или е мама, да ми каже, че следващата седмица ще е в Лондон и ще мине през офиса да обядваме заедно. Поглеждам дисплея. Том е. Колебанието ми трае не повече от миг, после отговарям.

– Рейчъл?

През всичките пет години, докато бяхме заедно, никога не съм била Рейчъл, винаги Рач. Понякога Шели, защото знае, че мразя името, и обичаше да ме гледа как цупя недоволно устни, преди да се изкискам, защото беше невъзможно да не се присъединя към смеха му.

– Рейчъл, аз съм. – Гласът му е тих и уморен. – Слушай, това трябва да спре, разбираш ли ме?

Не отговарям. Влакът намалява и спира почти срещу къщата, моят бивш дом. Искам да му кажа: "Излез навън и застани на поляната. Искам да те видя".

– Чуваш ли ме, Рейчъл, не можеш да звъниш когато ти скимне. Трябва да се вземеш в ръце. – В гърлото ми засяда буца, твърда като камък, гладка и упорита. Няма как да я преглътна. Няма как да му отговоря. – Рейчъл? Там ли си? Знам, че нещата при теб не вървят добре и съжалявам за това, повярвай ми, но... не мога да ти помогна с нищо. Тези обаждания разстройват силно Ана. Разбираш ли? Вече не мога да ти помагам. Потърси "Анонимни алкохолици" или нещо подобно. Моля те, Рейчъл, иди до "Анонимни алкохолици" още днес след работа.

Избутвам мръсната лепенка нагоре и поглеждам бледата набръчкана кожа отдолу и засъхналата кръв около нея. Натискам с нокътя на палеца си средата на раната и я отварям. Болката я рязка и силна и аз неволно задържам дъха си. Кръвта потича отново. Момичетата отсреща ме наблюдават с безизразни лица.

МЕГАН

Една година по-рано

16 май 2012, сряда

Сутрин

Влакът наближава. Мога да позная ритъма му и на сън. Набира скорост, когато излиза от гара Нордкоут и после, при завоя, тракането преминава в скърцане. Понякога се чува свистене на спирачки, когато спира на семафора на няколкостотин метра от къщата. Кафето изстива на масата, но ми е толкова горещо и отпуснато, че ме мързи да стана и да си направя ново.

Понякога дори не поглеждам към преминаващия влак, само слушам. Седнала тук в утринта, със затворени очи и оранжеви отблясъци по миглите, аз може да съм навсякъде. Може да съм на някой плаж в Южна Испания; може да съм в Италия, в Чинкуе Тере с цветните му къщи и влакчетата, развеждащи напред-назад туристи. Може да съм обратно в Холкам с писъка на чайки в ушите, соления вкус на море но езика си и един призрачен влак, минаващ по ръждясалия релсов път на километър разстояние.

Днес влакът не спира, само забавя ход и отминава със скърцане. Чувам колелата му да тракат по релсите, усещам тътена в тялото си. Не виждам лицата на пътниците, но знам, че ще слязат в Юстън и ще седнат зад бюрата си. Знам го, но никой не може да ми забрани да си мечтая за по-екзотични пътувания, за пътешествия, до края на железопътната линия и след нея. В съзнанието си продължавам да пътувам назад чак до Холкам. Странно е, но в такива утрини мисля за него с такава обич, с такъв копнеж, че се изненадвам от себе си. Вятърът по тревата, голямото оловно небе над дюните, нацвъканата от мишки разпадаща се къща, пълна със свещи, прах и музика – всичко това сега ми се струва като сън.

Сърцето ми забързва, когато чувам стъпките му по стълбата.

– Искаш ли още едно кафе, Meгс? – провиква се той.

Магията е развалена. Аз съм будна.

Вечер

Усещам хлад от лекия ветрец и топлина от двата пръста водка в мартинито ми. Седя на терасата и чакам Скот да се прибере. Ще го помоля да ме заведе на вечеря в италианския ресторант на Кингли Роуд. Не сме излизали от цяла вечност.

Днес не свърших кой знае какво. Трябваше да напиша молбата си за курса по тъкане на платове в "Сейнт Мартинс" и дори започнах. Работех долу, в кухнята, когато чух женски писък. Беше толкова ужасяващ, че се изплаших да не би да убиват някого. Изтичах в градината, но не видях нищо.

Все още чувам този писък. Беше страшно. Остър и отчаян, той ме прониза като с нож. "Какво правиш? Какво правиш с нея? Дай ми я, чуваш ли, дай ми я!" Имах чувството, че продължава цяла вечност, но всъщност минаха не повече от няколко секунди.

Изтичах на втория етаж, излязох на терасата и видях между дърветата две жени. Бяха застанали близо до оградата на градината през няколко къщи от нашата. Едната плачеше.

Не съм сигурна, но мисля, че и другата. Имаше едно бебе, неговата главичка също се тресеше.

Замислих се дали да не се обадя в полицията, но в следващия момент всичко се успокои. Жената, която крещеше, вече се бе прибрала в къщата заедно с детето. Другата стоеше отвън. Изведнъж хукна към къщата, но се спъна, стана и започна да кръжи из градината. Странно, наистина. Бог знае какво става. Но за мен е най-вълнуващото преживяване от седмици насам.

Сега дните ми са празни, вече няма галерия, където да ходя. Това наистина ми липсва. Липсват ми разговорите с художниците, липсват ми дори онези досадни майки, които обичаха да идват и да зяпат картините с чаша кафе от "Старбъкс" в ръце, да обикалят и да си шушукат с приятелките, че малката Джеси нарисувала в детската градина по-хубава картина от тази там.

Понякога си мисля да издиря някого от старите времена, но веднага се питам какво бих могла да си говоря с него сега? Сигурно никой от тях няма и да познае Меган, домакинята, щастливо омъжена в едно от предградията на града. Не, по-добре да не поглеждам назад, това никога не е водело до нещо добро. Ще изчакам лятото да свърши, после ще потърся работа. Срамота е да изпусна тези дълги летни дни. Есента все ще намеря нещо тук или там, знам, че ще намеря.

14 август 2012, вторник

Сутрин

Стоя пред гардероба и оглеждам за стотен път подредените по закачалки красиви рокли – перфектен гардероб за управител на малка, но небезизвестна галерия. Ала нито една от тях не е подходяща за "нани". Боже, самата дума предизвиква в мен гадене. Слагам джинси и тениска и прибирам косата зад ушите си. Не си правя труда да се гримирам. Няма смисъл да се глася, когато ще прекарам целия ден с едно бебе.

Слизам долу наежена, готова за кавга. Скот прави кафе в кухнята. Обръща се към мен, усмихва ми се и настроението ми веднага се оправя. Нацупените ми устни се повдигат в усмивка. Той ми подава кафето и ме целува.

Няма причина да си го изкарвам на него, идеята беше моя. Аз поисках да гледам бебето на онова семейство надолу по пътя. Помислих си, че може да е забавно. Колко глупаво от моя страна! Сигурно не съм била с всичкия си – отегчена, нервна, любопитна. Исках да я видя. Идеята ми дойде, след като я чух да крещи в градината си. Исках да разбера какво става. Но не попитах, разбира се. Човек не пита такива неща, нали?

Скот ме подкрепи, беше на седмото небе, когато предложих. Мисли си, че ако прекарвам повече време около бебета, самата аз ще поискам дете. Всъщност ми действа точно обратно; тръгвам си от онази къща на бегом, нямам търпение да съблека дрехите и да вляза под душа, за да отмия миризмата на бебе.

Не спирам да тъгувам за онези дни в галерията, когато стегната, с прическа и грим, разговарях с възрастни за изкуство, за филми или просто така, за нищо конкретно. За нищо конкретно би било стъпка напред в сравнение с разговорите ни с Ана. Боже, колко е тъпа! Човек се надява поне веднъж да заговори за себе си, но не, всичко е за детето. Дали ѝ е достатъчно топло? Дали не е прекалено топло? Колко мляко изяде? Защо не го изяде? И винаги е там, така че през повечето време се чувствам като резервна гума. Работата ми е да гледам детето, докато Ана си почива, да ѝ дам малко време да си отдъхне. Но от какво точно да си отдъхне, моля ви се? И е ужасно нервна. Непрекъснато ме напряга, стряска се от най-малкото нещо, потрепва. Сгърчва се всеки път, когато минава влак, подскача при звъна на телефона. "Толкова са крехки, нали?", казва тя, явно за бебетата, и аз не мога да не се съглася.

Излизам от дома с натежали крака и извървявам бавно петдесетте метра по Бленам Роуд до тяхната къща. Определено не бързам. Днес вратата ми отваря не тя, а съпругът, Том, облякъл костюм и обувки, готов за работа. Изглежда красив в този костюм... не колкото Скот, защото е по-нисък и по-блед, – но все пак е добре. Той ме дарява с широката си тип Том Круз усмивка и заминава. Оставаме аз, тя и бебето.

16 август 2012, четвъртък

Следобед

Напуснах!

Сега се чувствам далеч по-добре, сякаш пред мен са се отворили безброй възможности. Свободна съм!

Сядам на терасата и чакам влака. Небето над мен е черно, свива се, гмурка се надолу и се преобръща, въздухът тежи от влага. Скот ще се прибере след час-два и ще трябва да му кажа. В началото сигурно ще се ядоса. Но аз ще оправя нещата. И няма просто да се мотая цял ден из къщи. Ще си направя план. Може да изкарам курс за фотографи или да отворя щанд за бижута и да ги продавам. Може да се науча да готвя.

В училище имах един учител и той ми каза веднъж, че съм царица на превъплъщенията. Тогава не разбрах какво има предвид, помислих, че иска да ме засегне, но с времето идеята започна да ми харесва. Беглец, любовница, съпруга, сервитьорка, управител на галерия, детегледачка и още няколко неща между тези. Каква искам да съм утре?

Не бях планирала да приключа днес, думите просто се изплъзнаха от устата ми. Седяхме на масата в кухнята, Ана държеше бебето в скута си, Том се бе върнал да вземе нещо, така че и той беше там, седна с нас на чаша кафе, и изведнъж всичко ми се стори ужасно глупаво, нямаше никаква причина и аз да съм там. Още повече че се чувствах адски неудобно, като натрапница.

– Намерих си друга работа – изтърсих неочаквано, без да помисля. – И няма да мога да работя повече тук.

Ана ме изгледа – не мисля, че ми повярва – и промълви:

– Колко жалко!

Но аз съм сигурна, че не го мислеше. Напротив, изглеждаше облекчена. Дори не ме попита каква работа съм си намерила, което беше супер, защото не бях измислила нищо убедително.

Том обаче се изненада.

– Ще ни липсваш – каза той, но и това беше лъжа. Единственият човек, който наистина ще се разочарова, е Скот, така че трябва да измисля нещо. Може да му кажа, че Том ми е налетял. Това ще сложи край на всичко.

20 септември 2012, четвъртък

Сутрин

Часът е малко след седем, навън е студено, но е толкова красиво с всички тези градини една до друга. Зелени и хладни, те тръпнат в очакване пръстите на слънцето да изпълзят от насипа на релсите и да ги съживят. Лежа будна от часове; не мога да заспя. Не съм спала дни наред. Мразя го, мразя безсънието повече от всичко, мозъкът ми се подува, става плътен, натежава и всичко започва да ме сърби. Иде ми да си обръсна главата.

Искам да хукна нанякъде, да сваля покрива на колата и да поема на път. Искам да карам до морето. И там да сляза и да тръгна по брега. С големия ми брат, Бен, искахме да тръгнем на пътешествие. Какви планове имахме само! Плановете бяха предимно на Бен, той беше голям мечтател. Искахме да изминем с мотоциклети цялото разстояние от Париж до Код Ажур, после да обиколим бреговете на Тихия океан в САЩ, от Сиатъл до Лос Анджелис, да изминем пътя на Че Гевара от Буенос Айрес до Каракас. Ако бях осъществила всичко това, може би нямаше да свърша тук, без да знам какво да правя. Или може би щях да се окажа точно където съм в момента, но щях да се чувствам удовлетворена. Естествено, не осъществих нищо, защото Бен не успя да стигне по-далече от Париж, не отиде дори до Кеймбридж. Загина на шосе А 10, където един тир размаза черепа му.

Всеки ден мисля за него. Той ми липсва повече от всичко. Бен е голямата празнина в живота ми, онази, в средата на сърцето ми. Или нейното начало. Не знам. Не знам дали всичко е заради Бен, или заради случилото се след неговата смърт. Знам само, че в един момент съм добре, животът ми е приказка и нямам никакви забележки, а в следващия отново съм на онова място, потъвам във водата и нямам търпение да избягам от всичко и от всички.

Затова реших да тръгна на психотерапевт. Странно решение, но може да се окаже забавно. Винаги съм мислила, че ще е забавно да съм католичка, да се изповядвам редовно, да му отпусна края, защото знам, че ще има някой, който ще прости, ще ме очисти от всички грехове, ще забърше пода след мен.

Психотерапията, естествено, не е като религията, наясно съм. Напоследък съм малко нервна и това е, защото тези дни ме мога да спя. Скот също се изнерви покрай мен. Казах му, че ми е трудно да говоря с хора, които знаят за проблема ми, трудно ми е да разговарям дори с него. Той отвърна: "Точно това е целта на психотерапията, скъпа, на непознат можеш да кажеш всичко". Но това не е истина. Не можеш да кажеш всичко. Горкият Скот! Той не знае и половината. Обича ме толкова много, че просто ме боли. Не знам как успява. Аз мога да подлудя всекиго.

Трябва да направя нещо по въпроса и психотерапията е изход. Всичките ми планове – курсът по фотография, по тъкане и онзи по готвене – ми се струват безсмислени. Сякаш си играя на истински живот, вместо да го живея. Трябва да намеря нещо, което е важно. Нещо неопровержимо. Не мога  да бъда просто негова съпруга. Не разбирам как някои успяват да не правят абсолютно нищо, само да чакат. да чакат съпрузите им да се върнат вкъщи и да ги любят. После да търсят с какво да си запълнят времето.

Вечер

Омръзна ми да чакам. Срещата ни беше преди половин час, но аз все още съм тук, седя до рецепцията, прелиствам "Вог" и си мисля, че е време да стана и да си тръгна. Знам, че понякога лекарите закъсняват с часовете заради предишен пациент, но да се бави терапевт?! Немислимо. Филмите винаги са ме карали да вярвам, че те изхвърлят пациента от кабинета си в мига, когато петдесетте минути изтекат. Но от друга страна, Холивуд надали ни показва терапевти от онези, които ни предлагат от здравната каса.

Тъкмо си мисля да стана, да отида до рецепцията и да заявя, че съм чакала достатъчно и си тръгвам, когато вратата на кабинета се отваря и се появява един висок и слаб мъж, поглежда ме извинително и ми подава ръка.!

– Госпожо Хипуел, много съжалявам, че се наложи да чакате – казва той и аз му се усмихвам, казвам "няма нищо, не се притеснявайте" и в същия момент усещам, че всичко ще бъде наред. Мина по-малко от минута в компанията му, а вече се чувствам по-спокойна.

Сигурно е от гласа му. Мек и нисък. С лек акцент, очакван, защото името му е Камал Абдик. Предполагам, че е в средата на трийсетте, въпреки че изглежда невероятно млад с тази мека матова кожа. Ръцете му са такива, че лесно мога да си ги представя върху мен. Почти усещам дългите му деликатни пръсти по кожата си.

В началото не говорим за нищо важно, сеансът цели по-скоро да се опознаем, да се представим един на друг. В един момент той ме пита какъв е проблемът и аз му разказвам за пристъпите на паника, за безсънието, за това, че нощем лежа и не мога да заспя от страх. Той иска да му разкажа повече за това, но аз още не съм готова. Пита ме взимам ли наркотици, пия ли алкохол. Казвам, че напоследък имам други пороци, стрелкам го с поглед, и мисля, че той разбира какво имам предвид. Решавам, че трябва да се отнеса малко по-сериозно, и му разказвам за затварянето на галерията и как сега се чувствам като свободен електрон, за липсата на посока, за страха ми, че прекарвам прекалено много време със себе си. Той не говори много, само прави по някоя забележка тук и там, а на мен ми се иска да послушам гласа му, затова на тръгване го питам откъде е.

– От Мейдстоун – отвръща той. – Това е в Кент. Но преди няколко години се преместих в Корли.

Но разбира, че не го питам откъде е дошъл тук, а откъде са корените му, и ми се усмихва многозначително.

Скот ме посреща вкъщи, слага чаша с напитка в ръката ми и пита как е. Казвам му, че е минало добре. Разпитва ме за терапевта: харесала ли съм го, приятен ли е? Добре е, отвръщам отново, защото не ми се ще да звуча прекалено ентусиазирано. Скот пита говорили ли сме за Бен. Според него всичко е заради Бен. Може да е прав. Може би ме познава по-добре, отколкото си мисля.

25 септември 2012, вторник

Сутрин

Тази сутрин ставам рано, но успях да поспя няколко часа, което си е сериозен напредък в сравнение с миналата седмица. Ставам от леглото и се чувствам почти свежа, затова вместо да седна на терасата, отивам на разходка.

Напоследък почти не излизам. Единствените места, които посещавам, са магазините, моя курс по пилатес и терапевта. Много рядко отскачам до Тара. Останалото време прекарвам вкъщи. Не е чудно, че съм неспокойна.

Излизам от градината, завивам надясно, после наляво и съм на Кингли Роуд. Минавам покрай малкото ресторантче "Розата". В началото ходехме там непрекъснато. Не знам защо спряхме. Никога не съм го харесвала много, може би защото винаги е пълно с превалящи четирийсетте мъже и жени, които пият прекалено много, докато се оглеждат за нещо по-добро, събирайки смелост да заговорят избраника или избраницата. Това не ми харесваше и сигурно затова спряхме да ходим. Подминавам "Розата", подминавам и магазините. Не мисля да се отдалечавам много, искам просто да направя един кръг и да раздвижа краката си.

Хубаво е човек да излезе рано, преди започването на учебните занятия, преди пътуващите да тръгнат към гарата. В този час на деня улиците са празни и чисти и сутринта ти се струва пълна с възможности. Отново завивам наляво и слизам към малката детска площадка – единственото жалко извинение за малко зеленина в градчето. Сега е празна, но след няколко часа ще се напълни с малчугани, майки и детегледачки. Половината момичета от курса по пилатес ще бъдат тук, облечени от глава до пети в "Суийт бюти", изпънати и излъскани, готови да посрещнат конкуренцията, обвили лакираните си нокти около чаши кафе от "Старбъкс".

Продължавам през парка и слизам към Роузбери Авеню. Ако завия надясно, ще стигна до моята галерия или онова, което беше "моята галерия", защото сега е просто една празна витрина на магазин, но не искам, защото все още боли. Толкова усилия положих да успея! Но се оказа грешното място в грешното време – в предградията няма глад за изкуство, не и в тази икономическа обстановка. Затова завивам наляво, минавам "Теско експрес", после един тежкарски ресторант и поемам към дома. Нервите ми се опъват, вече усещам пеперудите в стомаха си. Страхувам се да не налетя случайно на семейство Уотсън. Винаги се получава неловко, когато се срещнем; очевидно е, че не съм започнала нова работа, че просто ги излъгах, защото не искам да работя за тях.

Особено неприятно ми става, когато се засека с нея. Том ме игнорира и толкова, но Ана като че ли приема нещата лично. Може би си мисли, че кариерата ми като "нани" свърши безславно заради нея или заради нейното дете. Изобщо не беше заради детето, макар вечното му хленчене да го прави трудно за обичане. Нещата са много по-сложни, но аз не мога да ѝ обясня. Както и да е. Но една от причините да се затворя у дома е, че не искам да ги виждам. Част от мен се  надява те да се преместят. Знам, че на нея не ѝ харесва тук.  Мрази къщата, мрази да живее сред вещите на бившата му жена, мрази и влаковете.

Спирам на ъгъла, надниквам и оглеждам пресечката. Студът и миризмата на влага, както винаги, ме карат да потръпна. Това оглеждане е като обръщането на камък – страхуваш се, но в същото време искаш да видиш какво има под него.

Обикновено намираш мъх, червеи и мокра пръст. В детството с Бен си играехме в градината и обръщахме камъни, за да  търсим жаби около езерцето, затова знам. Улицата се оказва чиста, няма следа нито от Том, нито от Ана, и аз тръгвам по нея, но онази част от мен, която жадува за драма, остава разочарована.

Вечер

Скот току-що се обади да каже, че ще работи до късно. Не е онова, което исках да чуя. Чувствам се напрегната още от сутринта, просто не ми се стои на едно място. Искам да се прибере и да ме успокои, но, за жалост, ще минат часове, преди да го видя. Мозъкът ми загрява, главата ми започва да бучи, знам, че ще прекарам една безсънна нощ.

Не, просто не мога да си седя тук и да гледам влаковете. Потръпвам вътрешно, сърцето ми пърха в гърдите като! Птичка, която се опитва да излезе от клетката си. Нахлузвам джапанките, слизам по стълбата, излизам и отивам до Бленам Роуд. Часът е около седем и половина. Няколко души се прибират от работа, но освен тях няма никого, въпреки че от задните дворове на къщите се чуват викове на деца явно се възползват от последните слънчеви лъчи, преди да ги извикат за вечеря.

Тръгвам по пътя към гарата. Спирам за момент до номер двайсет и три и си мисля дали да не почукам на вратата Какво мога да им кажа? Свърши ми захарта? Идвам да ви кажа нещо? Капаците са вдигнати наполовина, но вътре не се виждат хора.

Продължавам към ъгъла и без да се замисля, влизам в подлеза. Вече съм на половината път, когато влакът минава отгоре, и това е фантастично, като земетресение, усещам го в центъра на тялото си, усещам как размърдва кръвта във вените ми. Поглеждам надолу и забелязвам нещо. Лента за глава, лилава, развързана, дълго употребявана. Вероятно е изпусната от жена, която тича сутрин по този маршрут, но неизвестно защо гледката ме плаши и аз настръхвам вътрешно. Трябва да се махна оттук, да изляза веднага на слънце.

По обратния път колата му ме задминава, очите ни се срещат за секунда и той се усмихва.

РЕЙЧЪЛ

12 юли 2013, четвъртък

Сутрин

Изтощена съм, главата ме цепи от безсъние. Когато пия, не мога да спя. Дремвам час-два, после се събуждам, ужасена от съня си, ужасена от себе си. Има дни, когато не пия, тогава изпадам в дълбок сън, все едно съм в безсъзнание, а на сутринта не мога да дойда на себе си, нито да се отърся от съня и той остава с мен часове наред, понякога и през целия ден.

Днес във вагона има съвсем малко хора и нито един не е в непосредствена близост до мен. Никой не ме наблюдава. Облягам глава на прозореца и затварям очи.

Скърцането на спирачките ме събужда. Оглеждам се и уста-новявам, че сме спрели на семафора. По това време на годината и в този час слънцето свети директно в гърба на къщите покрай линията и те се къпят в лъчите му. Представям си, че седя на масата за закуска, Том е срещу мен и босите ми крака са върху неговите, защото те винаги са много по-топли от моите. Главата ми е наведена към вестника на масата и докато чета, усещам топлината на утринното слънце по лицето и ръцете си. Той ми се усмихва и руменината тръгва от гърдите към врата ми, както става винаги когато ме погледне по определен начин.

Примигвам и Том, и закуската изчезват. Още сме на семаофора и Джес е в градината. Един мъж излиза от къщата. Носи нещо – сигурно каничка с кафе. Оглеждам го и разбирам, че това не е Джейсън. Този мъж е по-висок, по-строен и с по-тъмна коса. Семеен приятел, а може би брат, неин или на Джейсън. Той се навежда и оставя металната каничка на масата на верандата. Сигурно е братовчед от Австралия, дошъл на гости за няколко седмици. Или приятел на Джейсън, кум на сватбата им. Джес отива при него, той я прегръща и двамата се целуват дълго и страстно. Влакът продължава.

Не мога да повярвам. Поемам дълбоко въздух, осъзнавайки, че през цялото време съм сдържала дъха си. Защо ще прави такова нещо? Джейсън я обича, знам го със сигурност, виждам, че са щастливи. Как може да го направи, как може да му причини такова нещо? Той не го заслужава. Обзема ме разочарование, сякаш са изневерили на мен, и познатата болка стяга гърдите ми. И преди съм се чувствала така. На по-високо ниво, разбира се, с по-голям интензитет, но познавам добре тази болка. Тя не се забравя.

Открих какво става, както го откриват повечето от хората в наши дни. По електронен път. Понякога са няколко думи – текст или съобщение на гласовата поща. В моя случай беше имейл – съвременният вариант на червилото по яката. Стана съвсем случайно, не съм следила Том, дори не припарвах до компютъра му, защото той все се тревожеше да не изтрия нещо важно погрешка или да не кликна, където не трябва, и да вкарам троянски вирус или нещо от този род.

"Технологиите не са силната ти страна, нали, Рач?", ми каза, след като веднъж изтрих, без да искам, всички адреси в пощата му. Разбрахме се да не пипам компютъра. Но веднъж се опитах да го зарадвам, исках да оправя нещата, които напоследък вървяха все по-зле, и реших да измисля нещо специално за четвъртата ни годишнина. Едно пътуване, за да ни напомни какви бяхме преди. Държах да е изненада и за тази цел трябваше да проверя работния му график, без той да разбере.

Определено не съм го дебнала, не съм се опитвала да го пипна на местопрестъплението. Не исках да съм от онези подозрителни съпруги, които всяка вечер пребъркват джобовете на мъжете си. Веднъж вдигнах телефона му, когато беше в банята, и той побесня, обвини ме, че не му вярвам. Почувствах се ужасно, защото той наистина се обиди. Оттогава не съм си позволявала нищо подобно, но просто трябваше да погледна графика му, а той беше оставил лаптопа си включен, защото бързаше за някакво събрание. Реших, че е чудесна възможност, разгледах календара му и си отбелязах няколко дати. Когато приключих, видях, че пощата му е отворена. Отгоре имаше съобщение от aboyd@cinnamon.com. Кликнах на него. "ХХХХХХХ". Само това. Един ред с X. В първия момент реших, че е спам, но после осъзнах, че Х-тата са целувки, отговор на писмо, изпратено от него преди няколко часа, малко след седем, докато дремех още в леглото. Отворих и него.

"Тази нощ заспах с мисълта за теб. Мечтаех да те целувам по устните, по гърдите, по нежната вътрешност на бедрата.  Сутринта се събудих с мисълта за теб и отчаян копнеж да те усетя до себе си. Не очаквай разум от мен. Няма как да съм разумен, щом става дума за теб."

Прочетох всички писма, скрити в папка с име "Admin". Бяха десетки. Открих, че името ѝ е Ана Бойд. Съпругът ми беше влюбен в нея и ѝ го повтаряше непрекъснато. Пишеше, че никога не е изпитвал такива чувства и че скоро ще бъдат заедно.

Нямам думи да опиша какво преживях онзи ден. Може би затова сега, докато седя във влака, побеснявам от ревност и обида, забивам нокти в дланите и примигвам, за да спра сълзите. Гневът ме залива като гореща вълна, сякаш са отнели нещо скъпо не от Джейсън, а от мен. Как може да постъпва така? Защо разваля всичко? Какво ѝ става? Виж им живота, виж колко са щастливи. Никога не съм разбирала как може хората да се отнасят с такова нехайство към онова, което причиняват на другите, следвайки зова на сърцето си. Кой е казал, че да следваш сърцето си е добро нещо? Това си е чиста проба егоизъм, желание да имаш повече, да имаш всичко. Омразата плъзва из вените ми. Ако тази жена се изпречи на пътя ми сега, ще я заплюя в лицето. Ще ѝ издера очите.

Вечер

Тази вечер възниква проблем. Бързият влак за Стоук в 17: 56 е отменен и прехвърлят пътниците му в нашия влак. Те нахлуват вътре и заемат всички седалки. Остават места само за правостоящи. Слава богу, успявам да седна, но не до прозореца, а до пътеката. Хората се натискат в рамото и коленете ми и ми дишат въздуха. Едва се удържам да не стана и да ги разблъскам. През целия ден беше ужасна жега, а сега имам чувството, че дишам през маска. Всички прозорци са отворени и въпреки че се движим, вагонът е като желязна кутия, на която някой е изтеглил въздуха. Това ме кара да се чувствам още по-зле от ненадейната среща в барчето тази сутрин. Не спирам да си повтарям сцената наум, продължавам да стоя срещу тях и да се потя пред обидните им погледи.

За всичко е виновна Джес. Тази сутрин мислех само за нея и за Джейсън, за онова, което направи тя, и другото, което ще се случи, когато той разбере и светът му се разпадне, както се разпадна моят. Движех се като в мъгла, не виждах къде стъпвам, къде отивам. Без да се замисля, влязох в бара, където пият кафето си всички от "Хънтингтън Уайтли". Когато ги видях, вече бях прекрачила прага и беше късно да се обърна и да си тръгна. Всички се втренчиха в мен с разширени от изненада очи, после се сетиха да залепят по една усмивка на тъпите си физиономии. Мартин Майлс, Саша и Хариет – триумвиратът на бездарниците – закимаха насреща ми.

– Рейчъл! – възкликна Мартин, протегна ръце и ме прегърна. Не го очаквах, затова пропуснах да протегна моите, те останаха заключени между нас и забиха пръсти в гърдите му. Саша и Хариет се усмихнаха и ме дариха с деликатни въздушни целувки, докато се опитваха да се отдръпнат още малко от мен. – Какво правиш тук?

За един много дълъг момент останах безмълвна. Почувствах, че се изчервявам и забих поглед в пода, но веднага осъзнах, че така само влошавам нещата. Засмях се кухо и казах:

– Идвам на интервю.

– О! – не успя да скрие изненадата си Мартин. Саша и Хариет продължиха да кимат и да се усмихват. – Къде точно?

Не можах да си спомня нито една свързана с бизнеса фирма. Нито една. Не успях да измисля поне една агенция по недвижими имоти, да не говорим за такава, която наистина би могла да ме наеме. Просто стоях там, търкайки с пръст долната си устна, и клатех безсмислено глава. Мартин се опита да ме извади от неудобното положение.

– Сигурно е строго секретно? Някои фирми много държат на секретността? Не искат да се чува името им, преди да те одобрят официално и да подпишеш договора.

Това са глупости и той го знаеше. Направи го, за да ме извади от неудобното положение. Никой не повярва, но всички се престориха, че разбират, и продължиха да кимат. Саша и Хариет се загледаха във вратата над рамото ми. Засрамиха се заради мен и явно искаха да се измъкнат по-бързо.

– Трябва да побързам с кафето – измънках аз. – Не бива да закъснявам.

Мартин ме хвана под ръка и каза:

– Много се радвам, че се видяхме, Рейчъл.

Съжалението му беше осезаемо. Никога не съм осъзнавала, не и преди тази последна година, колко унизително е да те съжаляват.

Планът ми беше да отида до библиотека "Холбърн" на Тибалдс Роуд, но не намерих сили, затова свърнах към Риджънт Парк и го обходих до самия край, чак до Зоологическата градина. Там намерих сянка под едно смокиново дърво и седнах с мисълта за дългите, незапълнени с нищо часове пред мен. Повтарях си наум поне десетина пъти разговора в кафенето и си припомнях погледа на Мартин, когато ми каза "довиждане".

Минал беше не повече от половин час, когато телефонът ми звънна. Беше Том, този път се обаждаше от домашния телефон. Опитах се да си го представя в слънчевата ни кухня, дори го видях да работи на лаптопа си, но при мисълта за новия му живот, картината се разпадна. Тя сигурно беше наоколо, правеше чай или хранеше малкото си момиченце. Нямаше да го остави на спокойствие, щеше да кръжи около него, докато разговаряме. Оставих обаждането да отиде към гласовата ми поща. Прибрах телефона в чантата и се опитах да не му обръщам внимание. Не исках да чувам гласа му днес, денят и без това вървеше зле, а беше само десет и половина сутринта. Изчаках три минути, после го извадих от чантата и прослушах съобщенията. Приготвих се да изживея агонията от познатия глас, който някога беше изпълнен с нежност, със смях и радост, а сега знаеше само да обвинява, да успокоява или да съжалява. Но се оказа, че не е той.

"Рейчъл, обажда се Ана". Веднага изключих телефона. Дъхът ми спря, зави ми се свят, нямаше как да спра вихъра в главата си, нито сърбежа по цялото тяло, затова станах, отидох до магазина на ъгъла на Тичфийлд Стрийт и си купих четири кенчета джин с тоник, после се върнах на същата пейка в парка. Отворих първото и го изпих на един дъх, след него и второто. Обърнах гръб на алеята, за да не виждам бягащите татковци, майките с количките и туристите. Щом не ги виждах, можех като децата да се преструвам, че и те не ме виждат. Отново пуснах съобщението от гласовата поща.

"Рейчъл, обажда се Ана". Дълга пауза. "Трябва да говоря с теб за тези твои обаждания". Друга дълга пауза. Явно говори, докато се занимава с нещо друго, върши няколко неща едновременно, както правят заетите съпруги и майки – чистят, подреждат, зареждат пералнята машина. "Виж, знам, че си в труден период – продължава тя, сякаш не тя е виновната за трудния ми период, – но не може да звъниш тук нощем." Тонът ѝ е сприхав, раздразнителен. "Будиш ни, но по-лошото е, че будиш и Ийви, а това е недопустимо. После се чудим как да я приспим." Да я приспим. Ние. Нашето малко семейство. С нашите проблеми и ежедневни отговорности. Скапана кучка. Кукувица, измътила яйцето си в моето гнездо. Отне ми всичко. Всичко. А сега звъни да ми каже, че моите проблеми им създават неудобства.

Изпразвам второто кенче и започвам третото. Благодатният поток на алкохола достига до кръвта ми, но въздействието му продължава само няколко минути, после ми прилошава. Изгълтах ги прекалено бързо, дори и за мен, трябва да забавя темпото. Иначе ще направя нещо, за което ще съжалявам. Ще ѝ се обадя и ще ѝ кажа, че не ми пука за пея и за семейството ѝ, че не ме засяга дори ако детето ѝ не спи до края на живота си. Ще ѝ кажа, че онова, дето ѝ го е писал – "не очаквай от мен да бъда разумен", го написа и па мен в началото, когато се запознахме; написа ми го на истинско писмо, в което изповяда вечната си любов. Ще ѝ кажа още, че тази мисъл дори не е негова, откраднал я е от Хенри Милър. И още, че всичко, което тя има сега, е втора употреба. Да видим как ще се почувства, когато разбере. Искам да ѝ се обадя и да я попитам: добре ли ти е да живееш в моята къща сред купувани от мен мебели и да спиш в леглото, което делях с него години наред. Добре ли ти е да храниш детето си на кухненската маса, където той ме любеше? Продължавам да се чудя защо избраха да останат там, в онази къща, в моята къща. Не можах да повярвам на ушите си, когато той ми го каза. Обичах тази къща. Аз бях тази, която настоя да я купим, въпреки разположението ѝ. Харесваше ми, че наблизо има железопътна линия, обичах да наблюдавам влака, докато минава край нас, и се наслаждавах на звуците. Не онези на градския експрес, а на старомодните влакове, търкалящи колелата си по релсите в старомоден ритъм. Том казваше, че няма вечно да е така, че ще изградят нова линия и тогава ще чуваме само писъка на бързите влакове, но аз не вярвах, че това ще се случи някога. Ако имах пари, щях да откупя къщата от него и да остана в нея. Но не стана така. Не успяхме да намерим и купувач, който да плати прилична цена, когато се разведохме, и той предложи да остане в нея, докато се намери желаещ да я купи. Така и не се намери. С Ана се преместиха в нея и тя я хареса, както аз навремето я харесах, затова решиха да останат. Тази жена е твърде самоуверена, щом е готова да живее там, където някога е живяла другата му съпруга. Явно не ме смята за заплаха. Сещам се за Тед Хюз, който живял с втората си жена, Ася Вевил, в апартамента, споделян от него с Плат. Ася носела дрехите на Силвия и разресвала косата си с нейната четка. Иска ми се да се обадя на Ана и да ѝ напомня, че Ася Вевил свърши с глава във фурната, също като Силвия. Нека да го има предвид.

Вероятно в един момент съм заспала на пейката – джинът и слънцето ме замаяха. Събудих се внезапно и първата ми мисъл беше къде ми е чантата. Беше до мен, но лицето ми гореше от слънцето. По мен лазеха мравки, бяха навсякъде, в косата ми, по врата и по гърдите. Скочих и размахах ръце, за да ги махна от себе си. На няколко метра от мен две момчета играеха с футболна топка. Щом ме видяха, спряха и се хванаха за коремите от смях.

Влакът спира почти срещу къщата на Джес и Джейсън, но аз не мога да видя какво става там през главите на хората, освен това сме от другата страна на линията. Не мога да не се запитам дали са си у дома, дали Джейсън е разбрал и ако е разбрал, тръгнал ли си е, или продължава да живее с нея живота, който се оказва чиста проба лъжа.

13 юли 2013, събота

Сутрин

Без да поглеждам часовника, знам, че е някъде между седем и четирийсет и пет и осем и петнайсет. Знам от силата на дневната светлина, от звуците на улицата пред прозореца, от прахосмукачката, с която Кати работи в коридора пред вратата ми. Тя става рано и всяка събота чисти къщата, без пропуск. Може да е рожденият ѝ ден, може да е празник – в събота Кати винаги става рано и чисти. Казва, че ѝ действа пречистващо, подготвяло я за един хубав уикенд. И понеже чисти много енергично, няма нужда да ходи на фитнес.

Ранното пускане на прахосмукачката всъщност не ме притеснява, защото и без това съм будна. Сутрин не мога да спя до късно. Не съм от онези, дето хъркат блажено до обяд. Отварям очи изведнъж, сърцето ми започва да препуска из гърдите, пулсът ми забързва, устата ми пресъхва и веднага разбирам, че съм се събудила.

И днес е така и колкото повече се правя, че не чувам, толкова по-силни стават звуците. Животът и светлината не ме оставят намира. Лежа заслушана в припрените енергични действия на Кати и си мисля за купчината дрехи до релсите и за Джес, която целува любовника си на утринното слънце.

Денят се простира пред мен дълъг и празен, без нито една заета с нещо минутка. Мога да отида до селския открит пазар, да купя сърнешко и бекон и да прекарам деня в готвене.

Мога да седя на дивана с чаша чай в ръка и да гледам по телевизията "Съботна кухня".

Мога да отида до фитнес залата.

Мога да редактирам автобиографията си.

Мога да изчакам Кати да излезе, да отида до магазина и да си купя две бутилки "Совиньон Блан".

В предишния си живот също се будех рано от тракането на влака в 8:04; отварях очи и слушах подрънкването на прозорците при преминаването му. Усещах го зад себе си, спящ, топъл, твърд. После ставахме и той отиваше да вземе пощата, а аз правех бъркани яйца; сядахме в кухнята, пиехме чай, после отскачахме до ресторанта за късен обяд и накрая заспивахме, сплели тела на кълбо пред телевизора. Сега нещата при него сигурно са различни. Вместо мързеливия секс и бърканите яйца съботните му радости са други, най-вероятно свързани с бърборенето на малкото момиченце, сгушено между него и съпругата му. То тъкмо се учи да говори, "мама", "тати" и целия онзи таен език, неразбираем за никого, освен за родителите му.

Болката е силна и постоянна, настанила се е точно в средата на гърдите ми, и аз установявам, че не мога да чакам Кати да излезе.

Вечер

Ще отида да се видя с Джейсън.

Прекарах целия ден в стаята си в очакване Кати да излезе, но тя остана твърдо в хола, не мръдна цял ден, защото "трябва да наваксвам с административната работа". Късно следобед вече не издържах зад затворената врата, излязох и ѝ казах, че отивам на разходка. Отидох в "Уийтшийф" – голямата скрита от погледите на минувачите кръчма след Хай Стрийт, и изпих три големи чаши вино. После си поръчах два бързи шота "Джак Даниълс". Оттам минах през магазинчето, купих две кенчета джин с тоник и се качих на влака.

Сега отивам да се видя с Джейсън.

Не, нямам намерение да му ходя на гости. Изобщо не си представям да застана на вратата му и да чукам. Нищо подобно. Нищо истерично. Просто ще мина с влака покрай къщата. Няма какво друго да правя, а не ми се стои вкъщи. Искам да го видя. Да видя и двамата.

Всъщност идеята май не е много добра. Знам, че не е добра.

Но какво може да стане?

Ще отида до Юстън, ще хвана обратния влак и ще се върна. (Обичам влаковете, какво лошо има в това? Те са прекрасни.)

Преди, в стария живот, когато бях себе си, мечтаех с Том да заминем на романтично пътуване. (Представях си, че за петата ни годишнина от сватбата се качваме на влака и отиваме в Берген, а за четирийсетия му рожден ден сме в Синия влак.)

Чакай, чакай, ето, сега ще минем покрай къщата на Джейсън и Джес.

Навън все още е светло, но не знам защо не виждам ясно. (Картината се размазва пред очите ми. Затварям едното си око. Така е по-добре.)

Ето ги. Това той ли е? Стоят на терасата, нали? Този мъж  Джейсън ли е? С Джес ли е?

Искам да се приближа, оттук не виждам добре, трябва да се приближа.

Няма да ходя в Юстън. Ще сляза в Уитни. (Не бива да слизам в Уитни, много е рисковано. Ами ако Том ме види? Или Ан?)

Ще сляза в Уитни.

Но идеята не е много добра.

Дори е лоша.

На седалката от другата страна на пътеката седи някакъв мъж с пясъчноруса, дори леко червеникава коса, и ми се усмихва. Искам да му кажа нещо, но думите сякаш се изпаряват, топят се по езика ми, преди да ги изговоря. Вкусвам ги, но не разбирам сладки ли са или солени.

Не мога да разбера също дали ми се усмихва, или ми се присмива?

Сутрин

Сърцето ми бие силно и тревожно в основата на гърлото. Устата ми е суха, боли, когато преглъщам. Обръщам се настрани с лице към прозореца. Завесите са спуснати, но процеждащата се през тях светлина наранява очите ми. Вдигам ръка, пристискам клепачите си с пръсти и се опитвам да прогоня божата. В същия момент забелязвам, че ноктите ми са мръсни.

Нещо не е наред. Имам чувството, че пропадам, че леглото под мен изчезва. Нещо се случи снощи. Поемам въздух и той прорязва гърдите ми като нож. Надигам се, но движението ми е прекалено рязко и ми се завива свят. Главата ми пулсира, сърцето ми всеки момент ще се пръсне.

Нещо се случи снощи, нещо много лошо. Имаше кавга. Викове. Юмруци? Не знам, всъщност не си спомням нищо. Помня, че отидох в кръчмата, после се качих във влака, бях на гарата, на улицата. На Бленам Роуд. Да, отидох до Бленам Роуд.

Вечерта се завръща в съзнанието ми като черна вълна.

Нещо се случи, знам го със сигурност. Не мога да си го спомня, но го усещам. Вътрешността на бузата ме боли, сякаш някой ме е ударил. В устата си имам метален вкус на кръв. Вие ми се свят, пред очите ми е мъгла. Прокарвам ръка по косата си, стигам до скалпа и потръпвам. От дясната страна напипвам подутина, мека и болезнена. Косата ми е сплъстена от кръвта.

Спънала съм се, това е. На стълбите при гара Уитни. Може би тогава съм си ударила главата? Спомням си, че бях във влака, но след това не помня нищо. Черна дупка. Поемам дълбоко въздух, за да забавя ритъма на сърцето, но паниката вече се надига в гърдите ми. Имаше някакъв мъж, сега си спомням. Беше с червеникава коса. Усмихваше ми се. Мисля, че ме заговори, но не знам какво си казахме. Не, имаше и още нещо, не бяха само две-три приказки, но не мога да го уловя в тъмната мъгла.

Изведнъж ме хваща страх и понеже не знам от какво, усещането се засилва. Нямам представа има ли причина за него. Оглеждам стаята. Телефонът ми не е на масата и чантата не е на пода, нито на облегалката на стола, където обикновено я оставям. Но аз съм у дома, значи съм използвала ключовете и чантата трябва да е в стаята.

Ставам от леглото. Боже мой, гола съм! Поглеждам се в голямото огледало на вратата на гардероба. Ръцете ми треперят. Гримът се е размазал по лицето ми и имам рана на долната си устна. Виждам синини по краката си, навеждам се да ги огледам и в този момент ми прилошава. Сядам на леглото, пъхам глава между коленете и чакам пристъпът на гадене да отмине. После ставам, грабвам нощницата и открехвам вратата на стаята. Коридорът е тих. Не знам защо, но съм уверена, че Кати не си е вкъщи. Не спомена ли, че ще остане тази нощ при Деймън? Имам чувството, че каза нещо такова, но не си спомням добре. И кога съм говорила с нея? Преди да изляза или по-късно? Тръгвам възможно най-тихо по коридора. Вратата на стаята ѝ е отворена. Надниквам вътре. Леглото е оправено. Може да е станала и вече да го е оправила, но по-вероятно е да не се е прибирала и това е истинско облекчение за мен. Ако не е била тук, не ме е видяла снощи, следователно няма представа колко зле съм била. Знам, че не би трябвало да има значение за мен, но има: силата на срама от поредната ми издънка е правопропорционален не само на сериозността ѝ, но и на броя на свидетелите.

Стигам до стълбите и се хващам здраво за перилата, защото отново ми се завива свят. Един от големите ми страхове (наред с ужаса, че ще получа кръвоизлив в корема, когато най-накрая черният ми дроб се спука от пиене) е, че един ден ще падна по стълбите и ще си счупя врата. Мисълта за това отново разбърква вътрешностите ми. Искам да си легна, но трябва да намеря чантата и да проверя телефона. Най-малкото, за да разбера дали не съм си изгубила кредитните карти и да видя на кого съм се обаждала и кога. Чантата лежи захвърлена в коридора пред входната врата. Дънките и бельото ми са до нея в безредна купчина, от която се носи воня на урина. Грабвам чантата и бъркам за телефона. Слава богу, откривам го веднага заедно с една смачкана банкнота от двайсет лири и носна кърпичка с кървави петна по нея. Отново ми се повдига и този път е необратимо. Буцата се изкачва за нула време в устата ми. Хуквам нагоре към банята, но не успявам да стигна навреме и повръщам на килима на площадката на втория етаж.

Трябва да легна. Ако не легна, ще умра, ще падна по стълбите. Ще си легна и ще почистя по-късно.

Включвам телефона и лягам. Вдигам внимателно ръце и крака и ги оглеждам. Над коленете си имам синини – стандартните рани на пияницата, получаваш ги, защото се удряш в разни неща. Но белезите по горната част на ръцете наистина ме плашат. Виждам тъмни овални петна, като че ли някой ме е стискал с ръце. Не е задължително да е знак за нещо страшно, и друг път съм се събуждала с такива белези, когато съм падала и някой се е опитвал да ме вдигне. Раната на главата ми изглежда зле, но може да, е съвсем невинна, например да съм се чукнала при влизането в кола. Може да е било такси, да съм го взела от гарата до къщи.

Хващам телефона и го преглеждам. Имам две съобщения. Първото е от Кати, получено е малко след пет. Пита ме кога ще се прибера. Щяла да спи при Деймиън и да се върне утре. Тревожи се да не би да съм сама и да пия някъде. Второто е от Том, получено е в десет и петнайсет. Замалко не изпускам апарата от ужас, когато го чувам да крещи.

"Господи, Рейчъл! Какво ти става? Писна ми, разбираш ли? Въртя волана от един час и те търся. Този път наистина изплаши Ана. Сега си мисли какво ли не... Едва успях да я уговоря да не се обажда в полицията. Остави ни намира, Рейчъл! Престани да звъниш, престани да обикаляш наоколо, забрави за нас. Не искам повече да говоря с теб, не можеш ли да го проумееш? Не искам да говоря, не искам да те виждам изобщо, не те искам около нас. Щом искаш, съсипвай си живота, но няма да ти позволя да съсипеш и моя. Повече няма да те защитавам. Стой далече от нас!"

Изобщо не разбирам за какво става дума. Какво съм направила? Какво съм правила между пет и десет часа вечерта? Защо Том ме е търсил? И какво общо има Ана? Мятам юргана върху главата си и стискам очи. Представям си как отивам до къщата, как вървя по алеята между тяхната градина и тази на съседите, и оттам прескачам оградата. Идеята ми е да се промъкна през отворения френски прозорец и да стигна до кухнята. Ана седи на масата. Хващам я отзад, с другата си ръка я сграбчвам за дългата руса коса, повличам я, свалям я на пода и удрям главата ѝ в хладните сини плочки.

Вечер

Някой вика. От ъгъла, под който пада светлината в стаята, преценявам, че съм спала дълго; сигурно е късен следобед или ранна вечер. Главата ме цепи ужасно. На възглавницата ми има кръв. Чувам виковете отдолу:

– Не мога да повярвам. За Бога! Рейчъл! РЕЙЧЪЛ!

Божичко, заспала съм! Без да почистя повръщаното на стълбите. И дрехите ми са в коридора. Господи!

Навличам долнището на анцуга и една тениска, отварям вратата и едва не се сблъсквам с Кати. Тя ме вижда и очите ѝ се разширяват от ужас.

– Какво става, Рейчъл? – пита, но веднага вдига ръка. – Всъ- щност не искам да знам. Не мога повече да търпя това в дома си. Не мога... – тя замлъква, но поглежда красноречиво към коридора.

– Съжалявам – измънквам аз. – Много съжалявам. Разболях се. Щях да почистя, но...

– Не си се разболяла, Рейчъл. Била си пияна. Имала си махмурлук. Съжалявам, но не издържам повече. Не мога да живея така. Трябва да си тръгнеш. Давам ти един месец да си потърсиш жилище, но след това си тръгваш. – Тя се обръща и прави крачка към стаята си, но спира и добавя: – И за бога, изчисти тази гадост!

После влиза и затръшва вратата зад себе си.

Изчиствам всичко и се връщам в стаята. Вратата на Кати е затворена, но аз усещам тихия ѝ гняв да се процежда през нея. Не я виня. И аз щях да побеснея, ако се прибера и вкъщи ме посрещнат напикани бикини и повръщано. Сядам на леглото и отварям лаптопа. Влизам в пощата си и започвам да съчинявам писмо до мама. Времето най-после настъпи. Няма как, трябва да я помоля за помощ. Ако се върна да живея в нейната къща, няма да мога да я карам както досега, ще трябва да променя живота си, да се взема в ръце и това ще е за добро. Но не мога да измисля думите, с които да ѝ го обясня. Представям си лицето ѝ, докато чете писмото, не писмо, а зов за помощ, виждам горчивото разочарование в очите ѝ, раздразнението. Дори ми се струва, че дочувам тежката ѝ въздишка.

Телефонът избръмчава, дава ми знак за съобщение, получено преди няколко часа. Отново е Том. Не искам да чувам гласа му, но се налага, няма как да го игнорирам. Докато натискам бутоните, за да изслушам съобщението, сърцето ми забързва ритъм, подготвяйки се за най-лошото.

"Рейчъл, ще ми звъннеш ли? – Гневът му вече не е толкова осезаем и сърцето ми забавя оборотите. – Искам да знам, че си се прибрала. Беше в такова състояние миналата вечер..." Дълга сърцераздирателна въздишка. "Виж, извинявай, че ти се развиках снощи, нещата... се поразгорещиха малко. Мъчно ми е за теб, Рейчъл, наистина. Но този ад трябва да приключи."

Пускам съобщението още веднъж, заслушвам се в нежния му глас и сълзите идват. Минава много време, преди да ги спра и да съчиня отговора си. Казвам му, че много съжалявам и че съм си вкъщи. Не мога да напиша нищо повече, защото нямам представа за какво точно съжалявам. Не знам какво съм направила на Ана, колко съм я изплашила. Не че ми пука особено, но това явно е разстроило и Том. След всичко, което преживя, мисля, че заслужава малко щастие. Никога не бих помрачила щастието му, просто ми се иска да го изживее с мен.

Отивам до леглото и пропълзявам под юргана. Иска ми се да знам какво се е случило и за какво трябва да се извинявам. Правя отчаяни опити да намеря смисъл във въртящите се из главата ми фрагменти от снощната вечер. Сигурна съм и едно – че се карах с някого или бях свидетел на караница. С Ана ли беше? Пръстите ми напипват раната на главата, носле слизат на порязаната долна устна. Почти го виждам, почти чувам думите, но след миг всичко изчезва. Не мога да се справя. Всеки път, когато решавам, че съм уловила момента, той се скрива отново в сянката на съзнанието ми, там, където не мога да го стигна.

МЕГАН

2 октомври 2012, вторник

Сутрин

Скоро ще завали, усещам го. Зъбите ми тракат, върховете на пръстите ми побеляват, появява се и син оттенък. Но няма да вляза вътре. Харесва ми да съм тук, отвън, намирам, че е пречистващо, като ледена баня. И без това Скот ще си дойде скоро, така или иначе, ще ме прибере и ще ме увие в одеяла като бебе.

Снощи получих пристъп на паника на връщане към къщи, Чух някакъв мотоциклет да форсира двигателя отново и отново. Една червена кола мина бавно покрай мен, сякаш оглеждаше проститутки по улицата, две жени с детски колички блокираха пътя ми. Не можах да се размина с тях по тротоара, затова слязох на улицата и изобщо не видях колата срещу мен, която замалко щеше да ме отнесе. Шофьорът натисна, клаксона и се развика. Въздухът ми свърши изведнъж, сърцето ми препусна като лудо. Стомахът ме присви. Все едно, че си взел голямо хапче, но ти се повдига и то тръгва обратно нагоре. Или те залива мощна вълна адреналин, от която ти призлява и те обзема едновременно страх и вълнение.

Изтичах вкъщи, прекосих градината до задния двор и се спуснах до линията. Седнах и зачаках влака да дойде и тракането му да заглуши всички останали звуци. Очаквах Скот да дойде и да ме утеши, но той не си беше вкъщи. Опитах се да прескоча оградата, исках да поседя малко от другата страна на линията, където не минава никой, но порязах ръката си па оградата и се върнах. Скот най-после се прибра и веднага попита какво става. Казах му, че съм счупила една чаша, докато съм мила чиниите. Той не ми повярва и се разстрои.

През нощта оставих Скот да спи, станах и излязох на терасата. Набрах номера и чух гласа му. В началото беше сънлив, после стана по-силен, ядосан или разтревожен. Затворих и изчаках да ми върне обаждането. Не скрих номера си, затова реших, че може да ме набере. Но той не го направи, ето защо се обадих още веднъж и още веднъж. И още веднъж. Накрая се включи гласовата поща и един безизразен и делови глас ме увери, че ще се свърже с мен при първа възможност. Реших да звънна в клиниката и да преместя напред часа на утрешния ми сеанс, но по това време надали някой щеше да ми вдигне, дори и автоматизираната система не работи посред нощ, затова си легнах отново, но не можах да затворя очи.

Реших сутринта да отида до Корли Ууд, да направя няколко снимки. Сигурно ще бъде мъгливо, тъмно и усойно и може да успея да уловя нещо интересно. Имам идея да направя няколко картички и да пробвам да ги продам в магазина за подаръци на Кингли Роуд. Скот не спира да ми повтаря, че няма нужда да търся работа, че е по-добре да си почивам. Като инвалид. Той не разбира, че последното нещо, от което се нуждая сега, е почивка. Трябва да запълня с нещо дните си. Знам добре какво ще стане, ако не го направя.

Вечер

На срещата ни този следобед доктор Абдик – Камал, както ме помоли да се обръщам към него, – ми предложи да започна да си водя дневник. За малко да си призная, че не мога да го направя, защото нямам доверие на съпруга си, подозирам, че ще го намери и прочете. Не го казах, защото това нямаше да говори добре за Скот. Но е истина. Никога не бих написала на хартия онова, което наистина мисля, чувствам и правя. Доказателство в моя полза: когато се прибрах тази вечер, лаптопът ми беше топъл. Скот знае как да изтрие историята на браузера, може да покрие следите си напълно, не аз съм сигурна, че преди да изляза, изключих компютъра. Извод: той отново чете имейлите ми.

Не че имам нещо против. В тях няма нищо за четене (предимно писма от агенции за наемане на работа и едно от Джени от курса по пилатес, пита ме искам ли да се присъединя към нейния кулинарен клуб в четвъртък вечер, където тя и приятелките ѝ готвят по ред на номерата вкусни вечери. По-добре да умра!). Напротив, дори се радвам, защото това ще го убеди, че няма нищо, че не правя нищо лошо. Това е добре за мен, добре е и за двама ни, макар да не е истина. Не мога да му се сърдя, защото знам, че има основателна причина да ме подозира. Давала съм му достатъчно поводи в миналото; и вероятно ще му давам и в бъдеще. Какво да правя, не съм модел на примерната съпруга. Колкото и да го обичам, няма да е достатъчно.

13 октомври 2012, събота

Сутрин

Миналата нощ спах пет часа, най-дългият ми сън от години, и най-странното е, че когато вчера се прибрах, бях толкова разстроена, че очаквах цяла нощ да броя овце. Бях си обещала повече да не го правя, не и след последния път, но когато го видях, си казах, защо не? Няма причина да се въздържам, повечето хора не го правят. Мъжете със сигурност. Не искам да засягам никого, но човек трябва да е честен към себе си, нали? Ето това правя аз, стремя се да съм честна към истинската си същност, същност, която никой не познава, нито Скот, нито Камал, никой.

Вчера след часа по пилатес попитах Тара иска ли да дойде с мен на кино през следващата седмица. После я помолих да ме покрие за вечерта.

– Ще му кажеш ли, че съм с теб, ако се обади? Кажи, че съм в тоалетната и ще се свържа с него веднага щом изляза. После ми се обади, аз ще му звънна и всичко ще е о'кей.

Тя се усмихна, сви рамене и каза "добре". Дори не попита къде ще ходя и с кого. Явно ме харесва и иска да сме приятелки.

Срещнахме се в "Лебеда" в Корли и той нае стая. Трябва да внимаваме, защото могат да ни видят. За него ще е ужасно, ще съсипе живота му. За мен също ще бъде трагедия. Не смея да си помисля какво би направил Скот.

След това поиска да говорим, да му разкажа за младостта си, когато живеех в Норуич. Бях споменавала за този период и преди, но снощи той поиска подробности. Разказах му някои неща, но не и цялата истина. Излъгах го, измислих си какво ли не, описах му всичките мръсни истории, които подозирах, че иска да чуе. Беше забавно. Фактът, че го излъгах, не ме тормози, и без това не мисля, че вярва на всичко казано. А и знам с абсолютна сигурност, че и той ме лъже.

Докато се обличах, той ме наблюдаваше от леглото.

– Това не бива да се случва повече, Меган – каза в един момент. – Знаеш, че не бива.

И беше прав. Не бива, не трябва да го правим повече, знам го, но знам, че ще го направим. Това няма да е последният път, защото няма как да ми откаже. По пътя за дома мислех точно по този въпрос. Ето какво ми харесва най-много в тази работа – властта над другия. Действа ми като наркотик.

Отварям бутилка с вино в кухнята. Скот застава зад мен, слага ръце на раменете ми и ги стиска.

– Как мина при терапевта?

Отговарям, че е минало добре и че има напредък. Той знае, че не бива да пита за подробности. И след малко сменя темата:

– Добре ли си прекарахте снощи с Тара?

Понеже съм с гръб към него, не мога да разбера дали пита от учтивост, или подозира нещо. Не долавям нищо в гласа му.

– Тя е много мила – казвам в отговор. – Сигурна съм, че ще си допаднете. Следващата седмица мислим да отидем на кино. Не е лошо след това да я доведа за вечеря.

– Аз не съм ли поканен на това кино? – пита той.

– Винаги си добре дошъл – отвръщам, обръщам се, целувам го и добавям: – Но тя иска да гледаме онзи със Сандра Бълок и...

– Не казвай нищо повече. Добре, тогава я доведи за вечеря – казва той и притиска нежно ръце към гърба ми.

Разливам виното и двамата излизаме на верандата, сядаме един до друг в самия край на плочките и пръстите на краката ни потъват в тревата.

– Омъжена ли е? – пита Скот.

– Кой, Тара ли? Не, сама е.

– Има ли си приятел?

– Не мисля.

– А приятелка? – вдига вежди той и аз се засмивам. – Всъщност, на колко години е?

– Не знам. Около четирийсет.

– О, на четирийсет и сама. Това е тъжно.

– Аха. Предполагам, че е самотна.

– Защо всички самотници неизменно се лепват за теб? Надушват те от километри и тичат ли тичат.

– Така ли мислиш?

– Сигурно и деца няма при това положение – продължава той и не знам дали си въобразявам, но в мига, когато заговаря за деца, усещам раздразнението в гласа му, а оттам и приближаващия скандал. Не искам да се караме, нямам сили за това, ставам и му казвам да донесе виното в спалнята.

Той тръгва след мен. Докато изкачваме стълбите, събличам дрехите си една по една и когато стигаме и ме бута на леглото, вече не мисля за него, но това няма значение, защото той не го знае. А аз съм достатъчно умела, за да го накарам да вярва, че всичко е за него.

РЕЙЧЪЛ

15 юли 2013, понеделник

Сутрин

Когато си тръгвах, Кати ме повика и ме прегърна, но сдържано. Мислех, че ще се смили и въпреки всичко няма да ме изрита от апартамента, но, избягвайки погледа ми, тя мушна в ръката ми написана на машина бележка – официално известие за напускане с днешна дата. Стана ми жал за нея, наистина, но не толкова, колкото за мен самата. Тя ми се усмихна тъжно и каза:

– Не ми е приятно да го правя, Рейчъл, повярвай ми. Цялата сцена беше ужасно неловка. Стояхме в коридора, който при цялото ми старание с парцала и белината все още миришеше на повръщано. Сълзите бяха на очите ми, но не исках да развалям и без това скапаното ѝ настроение, затова се усмихнах бодро и казах:

– Не се притеснявай, Кат, няма никакъв проблем.

Сякаш ме моли да ѝ направя някаква услуга и аз откликвам с радост.

Във влака сълзите ми най-после потичат и аз ги оставям, без да ми пука от хорските погледи. Може кучето ми да е избягало, може да са ми открили смъртоносна болест. Или да съм ялова разведена алкохоличка.

Колко ужасно! Боже, как стигнах дотук? Кога започна това свободно падане? Можех ли да го спра? Кога завих по грешния път? Не беше когато срещнах Том, напротив, той ме спаси от мъката след смъртта на татко. Не беше и когато безгрижни, полудели от щастие, се оженихме в онзи студен майски ден преди седем години. Тогава бях щастлива, успешна, платежоспособна. Нито когато се преместихме на номер двайсет и три в по-голяма и по-красива къща от онази, в която си представях, че ще живея на двайсет и шест години. Спомням си съвсем ясно първите дни, помня как се разхождахме наоколо боси, поемайки топлината на дъсчените подове, и оглеждахме празните стаи, притихнали в очакване да бъдат запълнени. Имахме големи планове, непрекъснато обсъждахме какво да засадим в градината, какви картини да окачим по стените, в какъв цвят да боядисаме свободната стая, която още тогава бях нарекла в себе си "детската".

Предполагам, че се случи тогава. Може би в този момент нещата тръгнаха в грешната посока, в момента, когато спрях да си мисля за нас като за двойка, а като за семейство. Щом веднъж картината заседна в съзнанието ми, вече не ми беше достатъчно да сме двама. Това ли беше моментът, когато Том ме погледна по друг начин и разочарованието в очите му започна да отразява моето собствено? Когато той загърби всичко, за да сме заедно, а аз му показвах, че не ми е достатъчен?

Оставям се на сълзите и избърсвам очите си чак някъде към Нордкоут, тогава се взимам в ръце, обръщам известието на Кати с гръб и започвам да пиша списък със задачите за днес:

Да отида до библиотека "Холбърн".

Да напиша писмо до мама.

Да се свържа с Мартин за препоръки.

Да разбера кога са срещите на АА ("Анонимни алкохолици") в централен Лондон или в Ашбъри.

Да кажа на Кати, че ме изхвърлиха от работа?

Когато влакът спира на семафора, вдигам поглед и виждал Джейсън. Застанал е на терасата и гледа надолу към линията. Имам чувството, че гледа право в мен, и още по-странно, сякаш ме е гледал така и преди. Сякаш наистина ме е виждал. Представям си, че ми се усмихва и незнайно защо ме хваща страх.

Той обръща гръб на линията и след миг влакът тръгва.

Вечер

Намирам се в спешния кабинет на университетската болница и стискам зъби от болка. Едно такси ме бутна, докато пресичах Грейс Ин Роуд. Искам да отбележа: макар че бях много разсеяна и някак трескава, бях трезва като монахиня. Имам дълга над сантиметър рана над дясното си око и в момента ми я зашива един ужасно красив и млад, но за съжаление, делови и индиферентен към пациентките си доктор. Когато привършва, той се заглежда в цицината на главата ми.

– Не е отсега – помагам му аз.

– Изглежда доста прясна – казва той.

– Прясна е, но не е от днес.

– Имали сме малка схватка?

– Ударих се, докато влизах в колата.

Той оглежда дълго раната и поклаща глава:

– Наистина ли е от колата? – Отдръпва се и ме поглежда в очите. – Не ми изглежда така. По-скоро ми се струва, че някой ви е ударил по главата.

При тези думи кръвта ми изстива. В главата ми изниква картина: аз се дърпам назад и вдигам ръце да се предпазя от някого. Така ли е станало наистина? Лекарят се приближава отново и оглежда отблизо раната.

– Било е с нещо остро, назъбено...

– Не – прекъсвам го аз и се опитвам да убедя колкото него, толкова и себе си, – беше в ръба на вратата на колата. Ударих се, докато се качвах в нея.

– Добре, добре – усмихва се той, вдига поглед от раната и се навежда леко, за да може очите ни да са на едно ниво. – Иначе как се чувстваш... – поглежда в бележките си и добавя: – Рейчъл?

– Добре съм.

Той впива очи в моите; не ми вярва. Оглежда ме загрижено. Сигурно си мисли, че ям бой от съпруга си.

– Добре. Ще почистя тази рана, защото не ми изглежда добре. Има ли на кого да се обадим да те вземе? Съпруг например?

– Разведена съм.

– Някой друг тогава? – пита той, без да ме поглежда. Изобщо не му пука, че съм разведена.

– Да, приятелката ми. Тя сигурно ще се тревожи за мен – отговарям и давам телефона и името на Кати.

Кати няма да се тревожи, не ме очаква днес, но аз се надявам да ѝ стане жал, като чуе, че ме е бутнало такси, и да ми прости за снощната идиотщина. От друга страна, може би ще си помисли, че са ме блъснали, защото съм била пияна. Не знам дали да не помоля доктора да ми вземат кръвна проба или нещо подобно, за да имам доказателство, че съм трезва. Усмихвам му се, но той не поглежда към мен, пише нещо в бележника си. Зарязвам идеята, и без това е тъпа.

Шофьорът на таксито не беше виновен, а аз. Слязох на платното... всъщност изтичах на платното и се оказах пред колата му. Нямам представа накъде се бях затичала. Изобщо не мислех, не и за себе си. Мислех за Джес. Която не е Джес, а Меган Хипуел, и от вчера вечерта се води изчезнала.

Бях в библиотеката на Теоболд Роуд. Пишех писмо на майка си (не ѝ казах нищо съществено, беше писмо за опипване на почвата, просто исках да разбера какво мисли за дъщеря си в момента) през моя Yahoo акаунт. На първата си страница Yahoo помества извадки от новините, най-важното, пришито към пощенския ти код. Само Господ знае откъде ми знаят пощенския код, но е факт. Там имаше снимка на Джес, на моята Джес, идеалната блондинка с къща до железопътната линия, и под нея пишеше: ИЗЧЕЗНАЛА ЖЕНА ОТ УИТНИ.

В първия момент се поколебах. Приличаше на нея, изглеждаше точно така, както я виждах в съзнанието си, но все пак се усъмних. После прочетох новината, видях адреса и разбрах.

Полицията на Бъкингамшър се тревожи все повече за изчезналата Меган Хипуел, двайсет и девет годишна, живееща на Бленам Роуд в Уитни. Жената е видяна за последен път от съпруга ѝ, господин Скот Хипуел, в събота вечерта към седем часа, когато е излязла на среща с приятелка. Изчезването е "неприсъщо за нея", казва господин Хипуел. Меган Хипуел е облечена с дънки и червена тениска. Висока е сто шейсет и два сантиметра, слаба, с руса коса и сини очи. Моля всички, които имат някаква информация за местонахождението на госпожа Хипуел, да се свържат с най-близкия полицейски участък.

Изчезналата е Джес. Няма я от събота. Потърсих повече информация в Гугъл. Новината се появи и в "Уитни Аргъс", но без други подробности. Спомних си, че тази сутрин видях Джейсън или Скот, както се оказа в действителност, да стои на терасата. Гледаше ме и ми се усмихваше. Скочих грабнах чантата, изхвърчах от библиотеката и се оказах на пътя, точно пред черното такси.

– Рейчъл? Рейчъл! – опитва се да привлече вниманието ми докторът. – Приятелката ти дойде да те прибере.

МЕГАН

10 януари 2013, четвъртък

Сутрин

Понякога не ми се ходи никъде. Мисля си, че ще съм най-щастлива, ако не ми се налага да си показвам повече носа навън. В такива дни дори и работата не ми липсва. Искам просто да си стоя на топло и сигурно в рая до Скот и никой да не ни безпокои.

Навън е тъмно и студено, времето е ужасно и това помага. Седмици наред не спира да вали студен и проливен дъжд, следван от воя на вятъра между дърветата, толкова силен, че заглушава тракането на влака. Искам да си остана тук с мъжа си, да гледам телевизия, да ям сладолед, да му се обадя да се върне малко по-рано от работа, за да правим любов в ранния следобед.

По-късно ще трябва да изляза, разбира се, защото днес е срещата ми с Камал. Последния път му разказах за Скот, за всичките си грешки, за провала си като съпруга. Камал казва, че трябва да намеря начин да си осигуря малко радост. Да престана да търся щастието другаде. Вярно е, че го правя, знам и се опитвам да си седя на задника, но в следващия момент се оказвам във вихъра на танца и си казвам: майната му, животът е твърде кратък.

Спомням си времето, когато отидохме с мама и татко на почивка в Санта Маргарита за великденските празници. Тъкмо бях навършила четиринайсет, когато срещнах онзи мъж на плажа. Беше много по-възрастен от мен – на трийсет, може би дори четирийсет, и той предложи на другия ден да ме разходи с лодка. Бен беше с мен, той също беше поканен, но (винаги загрижения за малката си сестричка батко) каза, че не бива да ходим, защото нямал доверие на този тип, мислел, че е долен сваляч. Какъвто си и беше. Но аз се ядосах, защото кога друг път щеше да ни се удаде възможност да се качим на частна яхта? Бен ме уверяваше, че ще имаме много възможности и че приключенията в живота ни тепърва предстоят. В крайна сметка не отидохме. Същото лято Бен изгуби контрол над мотора си и така и не успяхме да се качим на яхта.

Много ми липсва онова време, когато бяхме само двамата – аз и Бен. Тогава бяхме силни и толкова безстрашни!

Разказах на Камал всичко за него, но сега се въртим около друга тема – истината, цялата истина за Мак, за онова което се случи преди и след това. Камал е безопасен, няма да каже на никого заради лекарската тайна.

Но дори и да може, не вярвам, че ще каже нещо. Имам му доверие. Странно е, но онова, което ми пречи да му кажа цялата истина, не е страхът, че ще каже на някого, нито че ще ме съди. Причината е Скот. Струва ми се, че ще го предам! Ако разкажа на другиго нещо, което не съм споделила с него. Като се сетя за всичко, което съм му причинила, за всички други предателства, това би трябвало да е нищо, но за мен не е. За мен това е по-лошо, защото става дума за реалния живот, за нещо, което е част от самата ми същност, а той не го знае.

На тази тема все още мълча, не мога да споделя всичко, което чувствам. Знам, че именно това е смисълът на терапията, но просто не мога. Продължавам да държа нещата в мъгла, лъжа за имената на всички мъже в живота си, всички гаджета и всички бивши, но си казвам, че така трябва, защото няма значение кои са всъщност. Това, което има значение, е как ме карат да се чувствам. Задушена, неспокойна, гладна. Защо не мога да взема онова, което искам? Защо те не могат да ми го дадат?

Понякога могат. Понякога всичко, което искам, е Скот. Ако разбера как мога да задържа чувството, което изпитвам в такива моменти... Ако успея да се съсредоточа върху това щастие... Ако се науча да се наслаждавам на мига, вместо да се питам откъде и кога ще връхлети следващият циклон, всичко ще бъде чудесно.

Вечер

Когато съм с Камал, ми е почти невъзможно да се съсредоточа. Трудно ми е да разсъждавам трезво, когато ме погледне с тези свои очи като на лъв, когато скръсти ръце на скута си и кръстоса дългите си крака. Трудно ми е да не мисля за онези неща, които можем да правим заедно.

Трябва да си събера мислите. Говорим за случилото се след погребението на Бен, когато избягах от дома. Известно време живях в Ипсуич, но не задълго. Там се запознах с Мак. Работеше в някакъв ресторант и ме забра по пътя си към къщи.

– Той дори не искаше... разбираш ме, нали? – усмихвам се аз. – Отидохме в апартамента му, аз го помолих за пари, а той ме изгледа, сякаш съм луда. Казах му, че съм достатъчно голяма, мога да го правя, но той не повярва. И изчака, наистина ме изчака да навърша шестнайсет. Вече се бяхме преместили в една стара каменна къща близо до Холкам. Беше си направо съборетина на края на малка уличка, водеща на никъде. Разстоянието оттам до плажа беше около километъp пуста земя. От едната страна на землището имаше стар релсов път. Нощем лежах будна – тогава бях неуморна, а и пушехме много, това също гонеше съня – и ми се струваше, че чувам влаковете, толкова сигурна бях, че ставах, излиза навън и търсех светлините им.

Камал се размърдва на стола си и кима бавно. Не казва нищо. Очаква да продължа.

– Всъщност, бях щастлива с Мак. Живях с него колко..., около три години... да, мисля, че бяха толкова. Бях на деветнайсет, когато си тръгнах. Точно така. На деветнайсет.

– Щом си била щастлива, защо си тръгна? – пита ме той. Ето, стигнахме дотам. И то по-бързо, отколкото очаквах. Нямаше време да преживея онзи момент, да го преглътна. Не мога да го направя. Прекалено рано е.

– Мак ме изостави. Разби ми сърцето – казвам, което си е истина, но в същото време е и лъжа. Все още. Не съм готова да разкажа цялата история.

Когато се връщам, Скот не си е вкъщи, затова взимам лаптопа и за пръв път търся името му в Гугъл. За пръв път от десет години търся Мак. Но не го откривам. В света има стотици хора с името Крейг Макензи, ала никой от тях не е моят.

8 февруари 2013, петък

Сутрин

Разхождам се из гората. Излязох още преди да се развидели. Сега зората едва отваря очи, наоколо е мъртвешки тиха като изключим случайното обаждане на враните по клоните на дърветата над главата ми. Усещам как ме гледат с искрящите си като мъниста очи, как ме преценяват с поглед. Каква ли вест ми носят? Една за скръб, две за радост, три за момиче, четири за момче, пет за сребро, шест за злато, седем за неизказана тайна.

Колкото до неизказаните тайни, имам няколко от тях. Скот е на някакъв курс в Съсекс. Замина вчера сутринта и няма да се върне до полунощ. Мога да правя каквото си искам.

Преди да замине, му казах, че след курса ще отидем с Тара на кино. Предупредих го, че телефонът ми ще е изключен, говорих и с Тара. Казах ѝ, че той може да звънне, за да ме провери. Този път тя не издържа и ме попита какво всъщност става. Смигнах ѝ и се усмихнах, и тя се засмя. Според мен е доста самотна и няма да има нищо против да влезе в интригата.

На сеанса с Камал говорихме за Скот и онова с лаптопа. Случи се преди седмица. Търсех Мак – пробвах няколко пъти, просто исках да разбера къде е сега и какво прави. В интернет има снимки на почти всеки жител на планетата и ми се прииска да видя как изглежда сега, но не успях да го открия. Вечерта си легнах рано. Скот остана да гледа телевизия, а аз забравих да изтрия историята на браузера. Глупава грешка. Обикновено е последното ми действие, преди да затворя компютъра, независимо какво съм правила. Знам, че Скот разбира от тези работи и си има начини да разбере какво съм правила в нета, но ако изтривам всичко, ще му трябва много време да го възстанови и обикновено не му се занимава.

Този път обаче забравих. И на следващия ден се скарахме. Беше си цяла схватка. Той искаше да знае кой е Крейг, откога се виждам с него, къде се срещаме и какво толкова е направил за мен, което Скот не е могъл. Казах му, че е приятел от миналото, но това само влоши нещата. Камал ме попита боя ли се от Скот и това наистина ме вбеси.

– Той ми е съпруг! – избухнах срещу него. – Разбира се, че не ме е страх.

Това го изненада. Всъщност, изненада и мен. Не очаквах, че ще се ядосам толкова много, не вярвах, че желанието ми да защитя Скот е толкова силно. За мен беше откритие.

– Много жени се страхуват от съпрузите си, Меган. – Опитах се да кажа нещо, но той вдигна ръка и аз замълчах. – Онова, което ми казваш – четенето на имейлите ти, ровенето из местата, където си била в интернет, – казваш го така сякаш е нещо обикновено, сякаш е нормално. Но то не е Меган. Не е нормално да нарушаваш личното пространства на човека до себе си до такава степен. Това е форма на емоционално насилие.

Засмях се, защото ми прозвуча толкова мелодраматично.

– Това не е насилие – възразих. – Не и ако другият няма нищо против. А аз нямам.

Той ми се усмихна, но усмивката му беше тъжна.

– А не мислиш ли, че трябва да имаш?

Свих рамене.

– Може би, но фактът е такъв – нямам нищо против. Той е ревнив, със силно чувство за притежание. Винаги е бил такъв, но това не намалява любовта ми. Някои битки не заслужават усилията ми. Обикновено съм много внимателна! Покривам следите си и не се налага да се разправяме, не този път...

Той тръсна леко глава, но не можах да разгадая жеста му.

– Не мисля, че съм тук, за да ме съдиш – сопнах се аз.

Когато сеансът свърши, го попитах иска ли да пийнем някъде по едно. Каза, че не може тук, моментът не бил подходящ, затова го проследих до дома му. Апартаментът му е малко по-надолу по улицата. Изчаках малко и почуках на вратата му. Когато ми отвори, го попитах: "Сега моментът подходящ ли е?", плъзнах ръка по гърба му, надигнах се на пръсти и го целунах по устните.

– Меган – каза той с мек като кадифе глас. – Недей. Не мога така. Недей.

Това отблъскване и привличане, това желание и въздържание... направо прелест. Не исках да се разделя с това чувство, ужасно много исках да го задържа.

Сутринта станах рано, замаяна, пълна с емоции от пре- живяното. Не можех да остана в леглото – будна, сама, с глава, пълна с мисли за възможностите, от които мога да се възползвам или не. Станах, облякох се и тръгнах. И се оказах тук. Обикалям наоколо и разигравам сцената отново и отново – той каза, тя каза, изкушение, освобождение; да можех само да се установя на едно място, да прилепна някъде, не да гледам настрани. Ами ако никога не намеря онова, което търся? Ако е невъзможно да го постигна?

Студеният въздух реже гърдите ми, върховете на пръстите ми посиняват. Част от мен иска да легне директно тук, между листата, и да се остави в прегръдката на студа. Но няма да го направя. Време е да вървя.

На връщане завивам по Бленам Роуд и още на ъгъла я виждам да идва срещу мен. Бута количката пред себе си и детето като никога не плаче. Вижда ме, кима и ми се усмихна толкова сухо и измъчено, че се отказвам да ѝ върна усмивката. Обикновено се правя на мила и любезна, но тази сутрин се чувствам истинска, чувствам се себе си. Чувствам се лека, сякаш танцувам, и дори и да исках, няма да мога да изиграя ролята на любезна съседка.

Следобед

Следобеда заспах. Събудих се разтреперана от страх. И виновна. Чувствам се виновна. Но не достатъчно.

Спомних си какво стана вечерта, преди да си тръгне, помня как ми каза, че ни е за последен път, че край, повече не можем да го правим. Каза го, докато се обличаше. Закопчаваше си дънките. Аз бях още в леглото и се засмях, защото и миналия път каза, че ни е за последен път, и по-миналия, и още по-миналия. Той ме погледна... Не знам как да опиша този поглед. Не беше гняв, нито презрение. По-скоро... предупреждение.

И сега не си намирам място. Обикалям къщата, не мога да се спра, имам чувството, че докато съм спала, някой е влизал тук. Всичко уж си е на мястото, но атмосферата е различна, сякаш някой е докосвал вещите и ги е местил, и докато обикалям, не ме напуска усещането, че не съм сама, че нещо се кри от погледа ми. Три пъти проверявам френския прозорец към градината, но той е заключен. Божичко, нямам търпение Скот да си дойде. Имам нужда от него.

РЕЙЧЪЛ

16 юли 2013, вторник

71 Сутрин

Аз съм във влака в 8:04, но не отивам в Лондон, а в Уитни. Надявам се там да върна спомените си от онази вечер. Ще сляза на гарата, всичко ще ми се проясни и ще си спомня. Но няма да се обаждам на Том. Неудобно ми е, а и той беше пределно ясен. Не иска да има нищо общо с мен.

Меган все още я няма; изминаха повече от шейсет часа и изчезването ѝ вече се превръща в национална новина. Тази сутрин я прочетох в уебсайта на Би Би Си и в "Мейл онлайн", в другите медии също имаше по няколко думи.

Копирах статиите от Би Би Си и "Мейл" и сега ги нося със себе си. От тях разбрах следното.

Меган и Скот са се скарали в събота вечерта. Един съсед твърди, че е чул викове. Скот признава, че са се карали, но си е помислил, че жена му е отишла да спи при своята приятелка Тара Епстийн, която живее в Корли.

Но Меган не е стигнала до дома на Тара. Приятелката ѝ казва, че за последен път са се видели в петък следобед на курса по пилатес. (Знаех си, че Меган ходи на пилатес.) Според госпожа Епстийн "тя изглеждаше, както обикновено. Беше в добро настроение, искаше да организира нещо специално по повод трийсетия си рожден ден през следващия месец".

Има и свидетел, видял я да отива към гарата в седем и петнайсет в събота вечерта.

Меган няма роднини в този район. Родителите ѝ са починали.

Тя е безработна. Преди време е държала малка артгалерия в Уитни, но през април миналата година е затворила (знаех си, че Меган е свързана с изкуството).

Скот е специалист по информационни технологии и работи като частен консултант. (Не мога да повярвам, че Скот е айти консултант!)

Меган и Скот са женени от три години и живеят на Блекнам Роуд от януари 2012.

По данни на "Дейли Мейл" къщата им струва 400000 хиляди долара.

От прочетеното разбирам, че нещата стоят зле за Скот, не само заради кавгата, а защото нещата обикновено стоят така: когато стане нещо лошо с жена, полицията търси вината първо в съпруга или в приятеля ѝ. Но в този случай следователите не знаят каква е пълната картина. Подозират съпруга, защото нямат представа за любовника. И аз може би съм единственият човек, който знае, че такъв съществува.

Бъркам в чантата и търся хартия. Намирам една касова бележка за две бутилки вино и на гърба ѝ правя списък на вероятните обяснения за изчезването на Меган Хипуел:

1. Избягала е с любовника си. Оттук нататък ще го обозначавам с буквата Б.

2. Б я е наранил.

3. Скот я е наранил.

4. Напуснала е мъжа си и е отишла да живее другаде.

5. Някой различен от Скот и Б я е наранил.

Първата възможност ми се струва най-вероятна, четвъртата ѝ съперничи, защото Меган е самостоятелна и независима жена. В това съм сигурна. Щом има връзка, може да е решила да остане за малко сама, да прочисти мислите си, да претегли всички за и против. Петото предположение набира най-малко точки, защото убийството на непознат не е често срещано явление.

Цицината на главата ми пулсира. Не мога да спра да мисля за скандала, на който бях свидетел или си представях, че съм видяла в събота вечерта. А може би съм го сънувала... Когато влакът минава покрай къщата на Меган и Скот, поглеждам натам. Толкова съм развълнувана! Толкова ме е страх! Прозорците на номер петнайсет отразяват ярките утринни лъчи и приличат на невиждащи очи.

Вечер

Сядам на мястото си и в същия момент телефонът ми звъни. Кати е и аз я оставям на гласовата поща.

Тя ми оставя съобщение: "Здравей, Рейчъл, обаждам се да се уверя, че всичко при теб е наред". Тревожи се за мен заради онази работа с таксито. "Исках да ти се извиня за вчера... когато ти казах да си тръгнеш. Не трябваше да го правя. Прекалих. Виж, можеш да останеш, колкото поискаш". Дълга пауза и после: "Ще ми се обадиш, нали? И си ела директно вкъщи, не се отбивай в кръчмата".

Нямам и намерение. Виж, на обяд ми се пиеше. Направо ми се плачеше за едно след случилото се в Уитни тази сутрин. Но не пих, исках умът ми да е бистър. Отдавна не е имало причина да пазя ума си бистър.

Тази сутрин пътуването ми до Уитни беше повече от странно. Сякаш бяха минали векове от предишното ми отиване, въпреки че минаха само няколко дни. Видя ми се съвсем различно място, различна гара в различен град. Аз също бях по-различна от онази, която отиде там в събота вечерта. Днес бях трезва и уверена, хиперчувствителна към звуците, светлината и цветовете, явно заради страха да не ме разкрият.

Днес бях нарушител, защото сега това е територията на Ана и Том, на Меган и Скот. Аз съм външната. Не принадлежа на това място, но в същото време всичко ми е до болка познато. Минах по бетонните стъпала на гарата и покрай будка за вестници, излязох на Роузбери Авеню, отидох до разклона и оттам надясно, към арката, водеща до подлеза под железопътната линия, после наляво по Бленам Роуд – тесен трилентов път, от двете му страни красиви викториански къщи с тераси. Все едно че се прибирах у дома, и не просто в някакъв дом, в дома от детството ми, изоставен преди много, много години. Имах чувството, че изкачвам толкова позната стълба, че знам точно коя дъска ще изскърца. Близостта с това място не е просто в главата, тя е в костите ми. Тази сутрин, докато минавах покрай черната уста на подлеза, краката ми забързаха. Не беше нужно да им нареждам специално, защото винаги минавам тази част от пътя по-бързо. Навремето всяка вечер, когато се прибирах, особено през зимата, забързвах, и за всеки случай хвърлях поглед надясно. Нито веднъж не съм виждала някой да стои там, нито тогава, нито сега, и въпреки всичко замръзнах на място, когато тази сутрин погледнах в тъмното и внезапно видях себе си. Видях се няколко метра по-навътре, опряна в стената, с ръце на главата и покрита с кръв.

Стоях там и сърцето ми биеше тревожно в гърдите, хората преминаваха покрай мен на път за гарата, някои от тях се обръщаха да ме огледат, но аз стоях и не помръдвах. Нямах представа... нямам представа и сега има ли нещо реално в тези странни видения. Защо съм минавала през подлеза онази вечер? Каква причина съм имала да слизам долу, където е тъмно, влажно и вони на урина?

Обърнах се и тръгнах обратно към гарата. Не исках да оставам там, не исках да ходя до дома на Меган и Скот. Исках да се махна. Нещо лошо се е случило долу, знам го със сигурност.

Купих си билет, изкачих стълбите и отидох бързо в другия край на перона. Докато вървях, образите отново проблеснаха като светкавици в съзнанието ми. Този път не съм в подлеза, а на стъпалата. Спъвам се в едно от тях, един мъж ме хваща за ръката и ми помага. Мъжът от влака с червената коса. Виждам го, картината е неясна, но няма съмнение, че е той. Помня, че се засмях – на себе си или на нещо казано от него. Беше много учтив, това също го помня. Почти. После се случи нещо лошо, но мисля, че не е свързано с него.

Качих се на влака и отидох в Лондон. Влязох в библиотеката и седнах в компютърната зала да търся нова информация за Меган. В "Телеграф" намерих кратко съобщение, че "мъж около трийсетте помага на полицейското разследване". Сигурно е Скот. Не вярвам, че може да ѝ е сторил нещо. Сигурна съм, че не би могъл. Виждала съм ги заедно и знам, че се обичат. В съобщението е поместен и телефонният номер, на който можеш да се обадиш, ако имаш някаква информация по случая. Реших да се обадя по пътя към дома от уличен телефон. Ще им кажа за Б. И за онова, което видях от влака.

Телефонът ми звънва в момента, когато влизаме в Ашбъри. Отново е Кати. Горкото момиче, наистина се тревожи за мен.

– Рач? Във влака ли си? Прибираш ли се? – пита загрижено.

– Да, пътувам – отвръщам аз. – След петнайсет минути съм у дома.

– Полицията е тук, Рейчъл – казва тя и аз изстивам вътрешно. – Искат да говорят с теб.

17 юли 2013, сряда

Сутрин

Меган все още липсва, а аз излъгах полицията – и не веднъж, а много пъти. Докато се прибирах миналата вечер, паниката ме победи и аз полудях напълно. Опитах се да убедя самата себе си, че са дошли заради инцидента с таксито, но беше ясно, че няма такава вероятност. Вече бях говорила с пътния полицай – вината беше доказано моя. Явно ставаше дума за събота вечерта. Трябва да съм направила нещо. Сторила съм нещо ужасно и после да съм го изтрила от съзнанието си.

Знам, знам, че звучи невероятно. Какво толкова бих могла да направя? Да отида до Бленам Роуд и да нападна Mеган Хипуел, после да скрия тялото ѝ и да забравя за всичко"! Глупости. Наистина, пълни глупости, но това, което зная със сигурност, е, че в събота се случи нещо. Разбрах го, когато погледнах в тъмния тунел под железопътната линия и кръвта във вените ми се вледени.

Черните петна в паметта не са рядкост и не се появяват само когато се прибираш омаян от кръчмата или когато на можеш да си спомниш какво точно сте си говорили в ресторанта. Но сега е различно. Тук имаме тотална загуба. Губят ми се часове и не мога да си спомня абсолютно нищо.

Том ми купи една книга по този въпрос. Не беше много романтично, просто му писна сутрин да слуша колко много съжалявам за снощи, без да знам за какво. Мисля, че искаше да проумея какви поражения нанася алкохолът и докъде, мога да стигна. Беше написана от лекар, но не съм убедена в акуратността ѝ. Авторът твърдеше, че загубата на спомени не е просто забравяне на случилото се, а липса на памет, на спомен, който да забравиш. Според неговата теория човек е в такова състояние, че кратковременната му памет просто не е в състояние да функционира. В такова състояние човек не се държи, както обикновено. Той реагира на последното нещо, което си мисли, че се е случило, но понеже не може да задържа спомени, всъщност не знае кое е последното наистина случило се нещо. В книгата имаше много вицове и истории за изпаднали в безпаметност пияници, извършили невероятни тъпотии. Имаше една история за някакъв тип от Ню Джърси. Напил се на парти за Четвърти юли, после се качил в колата си и поел по магистралата срещу движението. След няколко километра се блъснал в един микробус със седем пътници. Микробусът избухнал в пламъци и шестима от хората загинали. Пияният останал незасегнат. Винаги остават незасегнати. И нямал спомен, че изобщо се е качвал в колата си.

А някакъв друг човек, този път от Ню Йорк, излязъл от бара, качил се в колата и отишъл пред къщата, където е израснал. Намушкал с нож хората вътре, съблякъл всичките си дрехи, качил се в колата, прибрал се у дома и си легнал. На следващата сутрин се събудил в ужасно състояние, без да знае къде са му дрехите и как се е прибрал вкъщи. Всичко му се изяснило, когато полицаите дошли и му казали, че е посякъл двама души без никаква причина.

Така че, може да звучи нелепо, но е възможно, и докато се прибера вкъщи, вече бях убедила себе си, че по някакъв начин съм съпричастна към изчезването на Меган.

Полицаите седяха на дивана в хола, единият беше над четирийсетте, с цивилни дрехи, а другият – по-млад – с униформа и акне по врата. Кати стоеше до прозореца и чупеше пръсти. Изглеждаше потресена. Полицаят стана. Мъжът с цивилните дрехи – много висок и леко прегърбен – ми подаде ръка и се представи като инспектор Гаскил. Каза ми и първото си име, но не го помня. Не бях концентрирана. Едва дишах.

– За какво става дума? – извиках към тях. – Случило ли се е нещо? Нещо с майка ми? С Том?

– Всички са добре, госпожо Уотсън, просто искаме да си поговорим с вас за случилото се в събота вечерта – каза Гаскил.

Чувала съм такива неща по телевизията, там разпитват заподозрените по този начин. Просто не изглеждаше реално. Инспекторът искаше да знае какво съм правила в събота вечерта. Какво, мамка му, правих в събота вечерта?

– Трябва да седна – казах и детективът ме покани с жест да заема неговото място на дивана до Пъпчивия врат.

Кати пристъпваше от крак на крак, дъвчейки долната си устна. Направо не беше на себе си.

– Добре ли сте, госпожо Уотсън? – попита ме Гаскил и посочи към раната над окото ми.

– Блъсна ме едно такси – отвърнах бързо. – Вчера след обед. В Лондон. Отидох до болницата да ме зашият. Можете да проверите.

– Добре, ще проверим – каза той с леко кимане. – Та, разкажете ни за съботата.

– Отидох до Уитни – започнах аз, опитвайки се да говоря спокойно, без заекване.

– По каква работа?

Пъпчивия врат извади бележник и химикалка и се приготви да пише.

– Исках да се видя със съпруга си.

– О, Рейчъл! – въздъхна Кати.

Инспекторът не ѝ обърна внимание.

– Предполагам, че имате предвид бившия си съпруг. Том Уотсън, нали?

Да, все още нося неговото име. Просто беше по-удобно. Не се наложи да сменям кредитните си карти, нито имейл адреса и паспорта, такива неща.

– Така е. Исках да го видя, но после реших, че идеята не е добра, затова се прибрах.

– По кое време беше това?

Гласът на Гаскин беше равен, а лицето му – бял лист, без грам емоция. Докато говореше, устните му едва мърдаха. Драскането на химикалката на Пъпчивия врат по листа се смеси с пулсирането на кръвта в слепоочията ми.

– Беше към... Мисля, че беше към шест и половина. Не знам, мисля, че стигнах дотам с влака в шест.

– И се прибрахте в... колко?

– Някъде около седем и половина. – Вдигнах поглед и срещнах очите на Кати и по израза им разбрах, че знае. Знаеше, че лъжа. – Може да е било и малко по-късно. Може би към осем... Да, всъщност, сега си спомням. Прибрах се малко след осем.

Кръвта плъзва към лицето ми. Ако този човек не може да схване, че лъжа, значи мястото му не е в полицията.

Инспекторът се обърна, издърпа един от прибраните под масата в ъгъла столове и го обърна към себе си с бърз, почти яростен жест. Постави го директно срещу мен, на разстояние от няколко крачки, седна, кръстоса ръце на коленете си и наклони глава на една страна.

– Добре – кимна към мен, – тръгнали сте в шест. Следователно сте били в Уитни към шест и половина. И сте се върнали около осем, което означава, че сте напуснали Уитни в седем и половина. Така ли да го разбирам?

– Да, мисля, че е така – отвърнах, изчака няколко секунди, явно очакваше допълнителни обяснения. Помислих си да кажа, че съм влязла в някакво заведение, но това беше тъпо, защото можеше да се провери. Щеше да ме попита в кое заведение съм била и дали съм говорила с някого, и аз щях да блокирам. Докато обмислях какво още мога да му кажа, изведнъж осъзнах, че всъщност не съм го питала защо иска да знае къде съм била в събота вечерта. Само по себе си това звучеше подозрително. И ме правеше да изглеждам виновна за нещо.

– Говорихте ли с някого? – попита той, сякаш прочел мислите ми. – Отбивали ли сте се в някакви магазини, барове...?

– Говорих с един мъж на гарата. – Казах го силно, триумфално някак, сякаш има огромно значение. – Защо ме питате за събота? Станало ли е нещо?

Инспектор Гаскил се облегна назад.

– Сигурно сте чули, че е изчезнала една жена от Уитни, жена, която живее на Бленам Роуд, само няколко врати от бившия ви съпруг. Обиколихме целия район, питахме наред дали си спомнят да са я виждали тази вечер, дали са видели и чули нещо необичайно. И по време на разследването изникна вашето име. – Той замълча за момент, оставяше думите му да достигнат до съзнанието ми. – Онази вечер са ви видели на Бленам Роуд горе-долу по същото време, когато госпожа Хипуел, изчезналата жена, е напуснала дом си. Госпожа Ана Уотсън ни каза, че ви е видяла на улицата близо до дома на семейство Хипуел, недалеч от собствената ѝ къща. Твърди, че сте се държали странно и сте я разтревожили. Толкова много сте я разтревожили, че имала намерение да звънне в полицията. Сърцето ми запърха като птичка в клетка. Не можех да кажа нищо, защото виждах себе си, виждах се да се влача в подлеза с окървавени ръце. Окървавени ръце. Сигурно от моята кръв? Трябва да е била моята. Погледнах към Гаскил видях очите му приковани в моите, и разбрах, че трябва бързо да кажа нещо, за да го спра, да не му дам възможност да прочете мислите ми.

– Не съм направила нищо – избъбрих на един дъх. – Нищо. Просто... исках да се видя със съпруга си...

– Бившия ви съпруг – поправи ме повторно той, извади една снимка от джоба на сакото си и ми я показа. Беше на Меган. Взрях се в нея и дълго време не отместих поглед. Стори ми се направо невероятно да видя "на живо" тази съвършена блондинка, която наблюдавах дни, не, месеци наред, чийто живот ежедневно градях, разграждах и отново градях в съзнанието си. Снимката беше стандартна, за паспорт, виждаше се само главата ѝ. Чертите на Меган се оказаха малко по-остри, отколкото си ги представях, не толкова изтънчени, като на образа в главата ми. – Госпожо Уотсън! Виждали ли сте тази жена?

Не можех да кажа нищо. Не бях сигурна. Наистина не си спомням.

– Не мисля – отвърнах тихо.

– Не мислите? Но може и да сте я видели?

– Аз... не съм сигурна.

– Пихте ли някакъв алкохол в събота, госпожо Уотсън? – попита ме той. – Пили ли сте нещо, преди да отидете в Уитни?

Горещата вълна ме заля отново.

– Да.

– Госпожа Уотсън... Ана Уотсън... каза, че когато ви е видяла пред дома си, ѝ се е сторило, че сте пияна. Пияна ли бяхте?

– Не – казах и задържах поглед върху очите на инспектора, за да не срещна погледа на Кати. – Пийнах няколко чашки след обяда, но не бях пияна.

Гаскил въздъхна. Изглеждаше искрено разочарован. Погледна към Пъпчивия врат, после към мен. Бавно, преднамерено бавно стана на крака и избута стола на мястото му под масата.

– Бихте ли се обадили, ако си спомните още нещо за онази вечер, госпожо? Каквото и да е – каза и ми връчи визитна картичка.

После кимна мрачно към Кати и докато се приготвяше да си върви, аз се отпуснах тежко на дивана. Сърцето ми започна да забавя лудешкия си ритъм, но в следващия момент забърза отново, когато го чух да ме пита:

– Работите в пиар агенция, нали? В "Хънтингтън Уайтли"?

– Да – смънках под носа си. – В "Хънтингтън Уайтли".

Но той ще провери и ще разбере, че лъжа. Не трябва да го оставям да разбира всичко сам. Трябва да му кажа.

Ето това ще направя тази сутрин. Ще отида в полицията и ще изясня нещата. Ще му разкажа всичко: че изгубих работата си преди месеци, че в съботната вечер бях доста пияна и нямам представа в колко часа съм се прибрала. Ще му кажа и онова, което трябваше да споделя още вчера: че гледа в грешна посока. Трябва да знае, че Меган Хипуел е имала любовна връзка.

Вечер

В полицията мислят, че си измислям, че съм психически нестабилна и съм ходила да бройкам съпруга си. Само ycложних положението си, не мисля, че помогнах и на Скот, каквото беше намерението ми. Защото той има нужда от помощта ми. Ясно е, че полицаите го подозират, а аз не вярвам че може да ѝ причини нещо лошо. Познавам го. Колкото и да е налудничаво, знам, че е така. Виждала съм ги заедно. Той не би могъл да я нарани.

Добре де, да помогна на Скот не беше единствената причина да отида в полицията. Трябваше да се оправя с лъжите които наговорих вчера. С лъжата, че работя в "Хънтингтът Уайтли".

Отне ми цяла вечност да събера смелост и да вляза в упра-влението. Десетина пъти бях на ръба да се обърна и да се върна вкъщи, но в крайна сметка престъпих прага. Попитах дежурния полицай мога ли да говоря с инспектор Гаскил и той ми показа претъпканата чакалня, където стоях близо час преди да дойдат и да ме вземат. В този момент вече се потях и треперех, сякаш ме водеха към ешафода. Оставиха ме в друга стая, по-малка и по-задушна от първата, без прозорци и бе въздух. Останах там около десетина минути, преди най-после Гаскил и някаква жена, също в цивилно облекло, да се появят. Гаскил ме поздрави любезно; изглежда не се изненада от посещението ми. Представи ме на своята колежка, детектив, сержант Райли, по-млада от мен, висока, слаба, с тъмна коса и доста симпатична. Лицето ѝ имаше лисичи черти.

Тримата седнахме около една маса и замълчахме. Те се втренчиха в мен с очакване.

– Спомних си онзи мъж – започнах колебливо. – Казах ви, че на гарата имаше един мъж. Мога да го опиша. – Райли повдигна леко едната си вежда и се намести на стола си.

–Беше средно висок, добре сложен, с червеникава коса. Спънах се по стълбите и той ме хвана за ръката.

Гаскил се наведе напред, сложи лакти на масата и подпря брадичката си с ръце.

– Беше облечен... Мисля, че носеше синя риза.

Това не е вярно. Наистина имаше мъж и той беше с червеникава коса, помня, че ми се усмихваше – или ми се присмиваше, – докато пътувахме във влака. Мисля, че слезе на Уитни и може би сме си разменили няколко думи. Възможно е също да съм се спънала на стъпалата. Имам спомен от това, но не мога да кажа със сигурност за събота вечерта ли се отнася или за друг ден и друго време. Толкова пъти съм се спъвала в какви ли не стълби. И нямам представа как е бил облечен.

Детективите не се впечатлиха особено от разказа ми. Райли кимна неопределено с глава. Гаскил свали ръце от устата си и ги остави на бюрото с дланите нагоре.

– Добре – каза той. – Това ли ви накара да дойдете чак дотук, госпожо Уотсън?

В гласа му нямаше гняв, по-скоро ме окуражаваше да продължа. Почувствах, че мога да говоря с него. Можех да му се доверя.

– И... вече не работя в "Хънтингтън Уайтли" – изплюх камъчето най-накрая.

– О!

Той се облегна назад, видимо заинтригуван.

– Напуснах преди три месеца. Моята съквартирантка... всъщност тя ми е наемодателка... не знае. Не съм ѝ казала. Защото си търся друга работа. Не искам да ѝ казвам, защото ще се разтревожи за наема. Имам малко заделени пари, мога да си го плащам, но... Както и да е, вчера ви излъгах за работата си и искам да се извиня.

Райли също се облегна назад и ми се усмихна хладно.

– Значи, вече не работите за "Хънтингтън Уайтли". Не работите никъде, нали? Вие сте безработна. – Кимнах. – Нямате договор за работа?

– Не.

– И... вашата съквартирантка не е забелязала, че не xодите на работа всеки ден?

– Аз ходя. Искам да кажа, че... не отивам в офиса, но пътувам до Лондон, както правех и преди, излизам по същото време, за да... за да не разбере. – Райли и Гаскил се спогледаха. Той отново заби поглед в мен, между очите му се появи лека гънка.

– Знам, че звучи странно... – започнах, но замлъкнах в средата на изречението, защото всичко звучи не просто странно, звучи откачено, когато го кажеш на глас.

– Ясно. Значи се преструвахте, че ходите на работа всеки ден? – попита Райли.

Веждите ѝ се сключиха, сякаш се тревожеше за мен. Сякаш се чудеше дали да не се обади в лудницата да ме приберат. Не казах нищо. Не помръднах.

– Мога ли да попитам защо напуснахте работа, госпожо Уотсън?

Нямаше смисъл да лъжа. Дори и да не бяха провери историята на осигурителния ми номер преди разговора, се със сигурност щяха да го направят.

– Уволниха ме – отговорих.

– Уволнили са ви – повтори Райли с нотка на удовлетворение. Явно точно такъв отговор бе очаквала. – И защо уволниха?

Въздъхнах леко и потърсих помощ при Гаскил.

– Това важно ли е за вас? – погледнах към него. – Има ли значение защо са ме уволнили?

Гаскил не каза нищо, зачете се в някакви бележки, сложени пред него от Райли, и с нищо не показа отношението си. Райли смени темата.

– Госпожо Уотсън, искам да ви попитам за събота вечерта. – Отново погледнах към Гаскил: "Вече говорихме за това", но той не вдигна глава от бележките.

– Добре – отвърнах и несъзнателно вдигнах ръка към скалпа си, разтревожена за раната.

– Кажете ми защо отидохте на Бленам Стрийт онази вечер. Защо искахте да говорите с бившия си съпруг?

– Не мисля, че това ви влиза в работата – отвърнах и преди тя да успее да каже нещо, продължих: – Може ли да получа чаша вода?

Гаскил стана и излезе от стаята, което не беше очакваният резултат. Райли мълчеше, просто ме гледаше. Устните ѝ все още носеха спомена от усмивката. Не можах да издържа погледа ѝ и забих очи в масата. Знам, че това е тактика. Тя мълчеше, за да ми стане толкова неудобно, че да кажа нещо, дори и да не искам.

– Исках да обсъдя с него някои въпроси – казах тихо. –  Лични работи.

Това прозвуча надуто и неискрено.

Райли въздъхна. Прехапах устни, твърдо решена да не ги отворя, докато Гаскил не се върне в стаята. В мига, когато той се появи и сложи чашата с вода пред мен, Райли попита:

– Лични работи ли казахте?

– Да, точно така.

Райли и Гаскил си размениха погледи, не разбрах дали бяха пълни с раздразнение или смях. Усетих вкус на пот по горната си устна и посегнах към водата. Миришеше на метал. Гаскил прелисти документите пред себе си, после ги избута встрани, сякаш бе приключил с тях или показваше, че каквото и да има в тях, то не го интересува.

– Госпожо Уотсън, настоящата съпруга на... бившия ви съпруг, госпожа Ана Уотсън, изрази загриженост за вас. Каза ни, че сте я тормозили, тормозили сте и съпруга ѝ, често сте посещавали дома им без покана и веднъж... – Гаскил отново придърпа бележките към себе си, но Райли го прекъсна.

– Веднъж сте влезли в къщата им и сте отвлекли детето, новороденото им момиченце.

В центъра на стаята се отвори черна дупка и ме погълна.

– Това не е вярно – казах. – Не съм отвличала... Не стана така. Не съм... не съм я отвличала.

Това ме изкара извън релси. Разтреперих се, заплаках. Казах, че искам да си тръгна. Райли избута стола си, стана, побутна Гаскил и излезе от стаята. Гаскил ми подаде салфетка.

– Можете да си тръгнете по всяко време, госпожо Уотсън. Да ви припомня ли, че вие сама дойдохте да говорите с нас? – усмихна ми се извинително той.

В този момент ми се прииска да взема ръката му и да я стисна, но не го направих, защото щеше да изглежда налудничаво

– Мисля, че имате какво още да ми кажете – каза той и заради това "ми", вместо "ни" го харесах още повече.

– Може би искате да си отдъхнете малко – продължи той, стана и ме насочи към вратата, – да се поразтъпчете, да xaпнете нещо. Когато сте готова, елате отново и ще ми разкажете всичко.

Реших да забравя за цялата работа и да се прибера вкъщи Тръгнах към гарата, готова да обърна гръб на всичко, но се замислих за тези мои пътувания с влака, за това движение напред-назад по линията, за всекидневното минаване покрай къщата на Меган и Скот. Ами ако не я открият? Цял живот ще се питам и ще се чудя (осъзнавам, че не е много вероятно, но въпреки това) дали казаното от мен нямаше да ѝ помогне! Какво ще стане, ако обвинят Скот само защото не са знаели за Б.? Какво, ако в момента тя е в дома на Б., завързана в мазето, с кървящи рани? Или заровена в градината му?

Затова направих, както ми каза Гаскил, – купих си сандвич с шунка и кашкавал от един магазин на ъгъла на улицата и отидох до единствения парк в Уитни – жалко парче земя заобиколено от строени през трийсетте години на миналия век къщи с голямо, почти изцяло асфалтирано игрище. Седнах на една пейка до изхода и се загледах в майките и детегледачките, подвикващи към децата да не лапат пясък от пясъчника, да не се бият и така нататък. Преди няколко години мечтаех за същото. Мечтаех да дойда тук, не да хапна някой сандвич в почивката между два разпита в полицията, а да разходя собственото си бебе. Обмислях каква количка да купя, представях си туровете из "Тротърс" и Центъра за ранно обучение, откъдето щях да го снабдя с прекрасни дрехи и играчки. Виждах се как седя тук, подрусвайки собственото си щастие в собствения си скут.

Но това не стана. Нито един лекар не можа да ми обясни защо не можах да забременея. Бях млада, здрава и докато опитвахме, не пиех много. Спермата на Скот беше активна и обилна. Просто не стана. Никога не съм изпитвала агонията на помятането. Не забременях и толкова. Направихме един опит ин витро, можехме да си позволим само толкова. Всички ни предупреждаваха, че ще бъде неприятно и по-вероятно неуспешно, и се оказаха прави. Но никой не ни предупреди, че това ще ни съсипе. Стана точно така. Всъщност, съсипа мен, а после аз съсипах и двама ни.

Ако си бездетна, няма как да промениш това. Не и ако си на трийсет. Приятелите ни имаха деца, приятелите на нашите приятели имаха деца, накъдето се обърнех, виждах бременни родилки и партита за първи рождени дни. И всеки питаше: майка ми, приятелите, колегите в работата. Кога ще дойде и твоят ред? В един момент този въпрос стана постоянна тема на неделните обеди не само между Том и мен, а между всички близки. Какво правим по въпроса, какво трябва да направим, наистина ли мислиш, че е добра идея да си сипеш втора чаша вино? Все още бях млада, все още имаше достатъчно време, но неуспехът ме покри като покров, превзе ме, придърпа ме към себе си и аз изгубих надежда. По онова време се възмущавах от факта, че всички го виждаха като моя грешка, но предвид скоростта, с която успя да забремени Ана, явно проблемът не е бил в Том. Тогава си мислех, че трябва да си поделим вината, но се оказа, че всичко е било заради мен.

Лapa, най-добрата ми приятелка от университета, роди две деца за две години: първо момче, после момиче. Не ги харесвах. Не исках дори да чувам за тях. Не ги исках около себе си и, естествено, след известно време Лара спря да говори с мен. В службата имаше едно момиче, веднъж ми разказа, съвсем нехайно, сякаш говореше за операция от апандисит или вадене на зъб, че скоро била направила аборт с лекарства и не било толкова травматизиращо, колкото по операционен път. Тя знаела, защото била изпитала и втория начин още в университета. Повече не ѝ проговорих, дори не я поглеждах. Обстановката в офиса стана тягостна и хората забелязаха.

Том не усещаше нещата по същия начин. Като начало вината не беше негова, а и той нямаше такава нужда от деца, каквато изпитвах аз. Искаше да бъде баща, наистина, сигурна съм, че мечтаеше за деня, когато щеше да рита футбол в градината със сина си или да носи дъщеря си на рамене в парка, но смяташе, че животът ни е прекрасен и така. Щастливи сме, ми казваше, защо просто не се насладим на щастието си? И постепенно започна да се дразни. Не разбираше как е възможно да ти липсва нещо, което никога не си имал и  как е възможно да тъгуваш за него.

Чувствах се изолирана в мъката си. Превърнах се в самотница, затова започнах да пия. Първо по малко, после малко повече, и от цялата работа станах още по-самотна защото никой не искаше да се занимава с пиян човек. Постепенно започнах да губя почвата под краката си и пиех. Или пък пиех и затова губех почва под краката си. Обичах paботата си, но кариерата ми не можеше да се нарече бляскава. Дори и да беше, хайде да бъдем откровени: все още жените са оценявани главно заради две неща – външния им вид и ролята им на майки. Аз не съм хубава и не мога да имам деца. В какво ме превръща това? В нищожество.

Разбирам, че нямам право да търся причината за зависимостта си в това. Не мога да обвиня родителите си или детството, нямам чичо насилник, не ми се е случвало нищо ужасно. Вината си е изцяло моя. Така или иначе, щях да имам проблеми с алкохола. Винаги съм обичала да пия. Не станах по-тъжна, а тъгата е доста отегчително нещо – и за тъжния човек, и за всички около него. И така, от прекаляваща с пиенето се превърнах в алкохоличка, а от това няма нищо по-отегчително.

Сега съм по-добре. На тема деца, имам предвид. Пооправих се, откакто останах сама. Трябваше да направя нещо. Прочетох много книги и статии по въпроса и осъзнах, че е нужно да приема истината и да направя нещо за себе си. Има различни стратегии за справяне с тази ситуация, има надежда. Ако се стегна и престана да пия, имам възможност да осиновя дете. А и не съм навършила още трийсет и четири – нищо не се знае. Сега съм по-добре, отколкото преди две години, когато зарязвах количката с продуктите и напусках магазина, ако наоколо имаше много деца и майки; тогава не бях в състояние да отида в парка, да седна близо до детска площадка и да наблюдавам как дундестите хлапета се спускат по пързалката. В най-лошите моменти, когато гладът за дете беше просто непоносим, ми се струваше, че губя ума си.

И може би го изгубих за известно време.

В деня, за който стана въпрос в полицията, може би наистина не бях на себе си. Този ден ме ужили нещо, което Том каза. Направо ме пусна по пързалката. Не, не го каза, а го написа. Същата сутрин го прочетох във фейсбук. За мен не беше нещо неочаквано. Знаех, че тя ще роди, той ми беше казал, а и аз я бях виждала, бях видяла онези розови транспаранти в детската стая и беше ясно, че скоро ще се случи, ала мислех за детето като за нейно. До деня, когато видях снимката. Той държеше новородената си дъщеря, гледаше надолу към нея и се усмихваше. Отдолу бе написал: "Ето за какво е цялата врява. Никога не съм изпитвал такава любов. Това е най-щастливият ден в живота ми". Представих си как го пише, знаейки, че аз ще го видя, ще прочета тези думи и те ще ме убият. Но въпреки това ги бе написал. Не му е пукало. Родителите не се интересуват от нищо, освен от децата си. Те са центърът на тяхната вселена. Те са всичко, за което си заслужава да се живее. Никой друг не е важен, няма значение; дали страда, или се радва, той просто не съществува за тях.

Страшно се ядосах. Направо побеснях. Може би съм искала да си отмъстя. Да им покажа колко много страдам и колко истинска е мъката ми. Не знам. Но сглупих.

След няколко часа се върнах в полицията. Попитах има ли възможност да поговоря насаме с Гаскил, но той заяви, че иска Райли да присъства. Харесвам го, но след това започнах да го харесвам по-малко.

– Не съм нахлула в дома им – започнах нервно. – Просто отидох там. Исках да говоря с Том. Но когато позвъних, никой не отвори...

– Тогава как влязохте? – попита ме Райли.

– Вратата беше отворена.

– Външната врата е била отворена?

Въздъхнах.

– Не, разбира се. Плъзгащата се врата отзад, която води към градината.

– А как се оказахте в градината?

– Прескочих оградата. Знаех пътя...

– Значи сте прескочили оградата, за да влезете в дома на бившия си съпруг?

– Да. Ние слагахме... Отзад винаги имаше резервен ключ! Криехме го на определено място, в случай че някой от нас си изгуби своите или ги забрави. Но не съм влизала с взлом. Просто исках да говоря с Том. Помислих си, че... звънецът може да не работи.

– Станало е през деня в работен ден, нали? Защо решихте, че бившият ви съпруг ще си е вкъщи? Обадихте ли му се по телефона?

– Господи! Ще ме оставите ли да говоря? – извиках, а тя поклати глава и ми се усмихна по онзи начин, сякаш ме познава, сякаш може да прочете мислите ми.

– Прескочих оградата – продължих, опитвайки се да намаля децибелите, – и почуках на стъклото на вратата, която беше леко отворена. Никой не дойде. Подадох глава и изпиках Том. Отново никой не се появи, но чух детски плач. Влязох и заварих Ана...

– Госпожа Уотсън ли?

– Да. Госпожа Уотсън спеше на дивана. Бебето беше в подвижната количка и плачеше, направо пищеше със зачервено лице... изглежда беше плакало дълго.

Докато разказвах, ми дойде наум, че трябваше да им кажа как съм чула бебето да плаче още от улицата и затова съм влязла през задната врата. Така нямаше да изглеждам абсолютна маниачка.

– Бебето е плачело, майка му е била там и не се е събудила, така ли е, госпожо? – попита Райли.

– Да.

Райли подпря лакти на бюрото и покри устата си с ръце, така че не виждах ясно изражението ѝ, но усетих, че не ми вярва. Знаеше, че лъжа.

– Взех го, за да го успокоя. Това е всичко. Взех го, защото исках да спре да плаче.

– Не, това не е всичко, защото когато Ана се е събудила, вие не сте били там, нали? Били сте в градината до оградата, близо до железопътната линия.

– Тя не спря да плаче веднага – казах. – Започнах да я люлея, но не млъкваше, затова излязох навън с нея.

– До железопътната линия?

– В градината.

– Имахте ли намерение да сторите нещо лошо на детето?

Скочих на крака. Мелодраматично е, знам, но исках да ги накарам да разберат... да накарам Гаскил да разбере колко абсурдно е подобно предположение.

– Не искам да слушам подобни обвинения. Дойдох да ви кажа за онзи мъж. Дойдох да помогна. А вие... в какво всъщност ме обвинявате? За какво?

Гаскил остана спокоен, не се впечатли много. Даде ми знак да седна и каза:

– Госпожо Уотсън, другата... госпожа Уотсън – Ана – спомена името ви при разпита на съседите на Меган Хипуел. Каза ни, че и в миналото сте се държали странно, като обезумяла. По този повод ни разказа за инцидента с детето. Обясни ни, че сте подложили на тормоз и нея, и съпруга ѝ, и продължавате непрекъснато да се обаждате в дома им. – Той погледна за момент в бележките пред себе си. – И все през нощта. Отказвате да разберете, че с брака ви е свършено...

– Това просто не е истина!

Да, упорствах и да, звънях на Том от време на време, но не всяка нощ, това си е чисто преувеличаване. Започнах да подозирам, че Гаскил изобщо не е на моя страна, и отново ми се доплака.

– Защо не променихте името си? – попита ме Райли.

– Моля?

– Все още използвате фамилията на бившия си съпруг. Защо? Ако някой ме зареже заради друга жена, веднага ще поискам да се отърва от името му. Със сигурност нямаше да искам да споделям едно име със заместничката си.

– Аз не съм толкова дребнава.

Всъщност съм ужасно дребнава. Побърквам се от мисълта, че тя също е Уотсън.

– Да, изобщо не сте. И пръстенът... онзи на верижката около врата ви. Това сватбеният ви пръстен ли е?

– Не – излъгах аз. – Той е... беше на баба.

– Наистина ли? Добре. От всичко казано мога да заключа както и самата Ана Уотсън ни каза, че не желаете да продължите напред и отказвате да приемете, че бившият ви съпруг си има ново семейство.

– Не виждам...

– ... какво общо има това с Меган Хипуел? – завърши тя изречението вместо мен. – Имаме сведения, че вечерта, когато тя е изчезнала, вие – нестабилна личност с упорито пиянство сте била забелязана на улицата, където живее тя. Имайки пред вид приликата между Меган и госпожа Уотсън...

– Изобщо не си приличат – извиках, възмутена от предположението.

Джес няма нищо общо с Ана. Меган няма нищо общо с Ана.

– И двете са руси, слаби, дребни жени с бяла кожа...

– И съм нападнала Меган Хипуел, мислейки, че е Ана? Това е най-глупавото нещо, което съм чувала – извиках, но онази буца в гърлото ми започна отново да тупти. Всичко случило се в събота вечерта продължава да тъне и мрак.

– Знаехте ли, че Ана Уотсън и Меган Хипуел се познават? – попита ме Гаскил и ченето ми увисна.

– Какво? Не, те не се познават.

Райли се усмихна за момент, после стана сериозна.

– Да, познават се. Меган е гледала известно време детето на семейство Уотсън... – тя погледна към бележките си. – Било е през август и септември миналата година.

Не знам какво да кажа. Не мога да си го представя. Меган в дома ми. С нея. С нейното дете.

– Тази рана на устната ви... И тя ли е от инцидента с таксито онзи ден? – попита ме Гаскил.

– Да. Сигурно съм я прехапала, когато паднах.

– Къде стана този инцидент?

– В Лондон. На Теобалдс Роуд. Близо до "Холбърн".

И какво правехте там?

– Моля?

Защо бяхте в центъра на Лондон?

Свих рамене.

– Вече ви казах – отвърнах хладно. – Съквартирантката ми не знае, че изгубих работата си. Затова всяка сутрин отивам в Лондон, обикалям библиотеките, търся си работа, работя по сивито си.

Райли поклати глава. Вероятно в знак на недоверие. Или на учудване. Как може някой да стигне дотам?

Избутах стола назад, готова да си тръгна. Достатъчно с мъченията. Изкараха ме някаква идиотка, побъркана жена. Дойде време да изиграя коза си.

– Нямам представа защо ми говорите всичко това – казах. – Мисля, че имате много по-сериозна работа, например да разследвате изчезването на Меган Хипуел. Сигурно вече сте говорили с любовника ѝ. – Никой от тях не отвори уста. Просто седяха и ме зяпаха. Не очакваха такова нещо. Не знаеха за него. – Или още не сте разбрали? Меган Хипуел имаше любовник – казах триумфално и тръгнах към вратата. Гаскил ме спря. Придвижи се тихо и изненадващо чевръсто и преди да хвана дръжката на вратата, застана пред мен.

– Мислех, че не познавате Меган Хипуел – каза той.

– Не я познавам – отвърнах и се опитах да мина покрай него.

– Седнете и обяснете – блокира пътя ми той.

Тогава им разказах какво съм видяла от влака, колко често съм наблюдавала Меган да седи на терасата и да се пече на слънце или да пие сутрешното си кафе. Казах им, че миналата седмица я видях с мъж, който очевидно не беше съпругът ѝ и че той я целуна.

– Кога беше това? – попита остро Гаскин. Изглеждаше ядосан, може би защото си мислеше, че е трябвало да го кажа веднага, вместо цял ден да ги занимавам със себе си.

– В петък. Петък сутринта.

– Значи в деня преди да изчезне, сте я видели с друг мъж –обобщи Райли и затвори рязко папката пред себе си.

Гаскил се облегна на стола си, изучавайки лицето ми. Тя беше убедена, че си измислям. Той се колебаеше.

– Можете ли да го опишете? – попита ме той.

– Висок, с тъмна коса...

– Хубав ли беше? – прекъсна ме Райли.

Издух бузи и изпуснах въздуха.

– По-висок е от господин Хипуел. Знам, защото съм ги виждала заедно, имам предвид Джес и... извинете, Меган и Скот Хипуел. Този мъж беше по-слаб, с по-тъмна кожа. Стори ми се, че е азиатски тип.

– Можете да определите етноса му през прозореца на влака? – учуди се Райли. – Много впечатляващо. Между другото, коя е Джес?

– Моля?

– Споменахте някоя си Джес.

Усетих как се изчервявам.

– Не, не съм – поклатих глава.

Гаскил стана от стола и ми подаде ръка.

– Мисля, че това е достатъчно. – Поех ръката му, игнорирах Райли и се обърнах към вратата. – Искам да ви предупредя да не ходите на Бленам Стрийт, госпожо Уотсън. И не се свързвайте с бившия си съпруг, освен ако не е нещо важно. Не доближавайте госпожа Уотсън и детето ѝ.

Във влака по пътя за вкъщи, докато анализирам всички неща, които се объркаха днес, с изненада установявам, че не се чувствам толкова гадно, колкото би трябвало. Замислям се и се сещам защо е така: снощи не съм пила и сега също нямам желание да пия. Така е, защото съзнанието ми е заето – за пръв път от много време – с нещо различно от личното ми нещастие. Имам цел. Или поне имам нещо, което да ме разсейва.

18 юли 2013, четвъртък

Сутрин

Тази сутрин, преди да се кача във влака, купих три вестника. Меган липсва вече четири дни и пет нощи и историята заинтригува всички медии. Очаквано "Дейли мейл" са най-бързи, успели са да намерят нейна снимка по бикини, но освен това са ѝ направили най-подробен профил.

Меган Милс е родена през 1983 година в Рочестър, на десетгодишна възраст тя и родителите ѝ се преместват в Кингс Лин, Норфолк. Меган била умно и отворено дете, талантлива художничка, красива и малко дива. Станала още по-буйна след смъртта на по-големия ѝ брат Бен, с когото били много близки. Той загинал на деветнайсетгодишна възраст в катастрофа с мотоциклет. Тогава Меган била на петнайсет. Три дни след погребението избягала от дома. Арестувана е два пъти – веднъж за кражба и веднъж за проституция. "Мейл" ме информира, че по това време връзката ѝ с родителите била прекъсната напълно. След няколко години и двамата починали, без да се помирят с дъщеря си. (Докато чета, ми става мъчно за Меган. Въпреки всичко тя не е много по-pазлична от мен. И тя е била изолирана и самотна.)

На шестнайсет години се преместила да живее при своя приятел в къщата му до Холкам в Норфолк. Нейна приятелка  от училище разказва: "Той беше по-възрастен, музикант или нещо подобно. Взимаше наркотици. Когато двамата се събраха, спряхме да се виждаме". Името на приятеля ѝ не е дадено, следователно не са го намерили. Може дори да съществува. Приятелката от училище може да си измисля само за да види името си във вестника.

След това журналистката прескача няколко години и в следващия момент Меган вече е на двайсет и четири, живее Лондон и работи като сервитьорка в един ресторант в северната част на града. Там се запознава със Скот Хипуел, независим айти специалист, приятел на управителя на ресторанта. Двамата се влюбват. След "кратка, но интензивна връзка" сключват брак. Тогава тя е на двайсет и шест, а той на трийсет.

Следват още няколко цитата, единият е от Тара Епстийн, приятелката, с която Меган е трябвало да прекара вечерта, когато изчезва. Тя твърди, че Меган е "прекрасно момиче което изглеждало "много щастливо". "Скот не би я наранил казва тя. – Той я обича с цялото си сърце". Всичко казано от нея е абсолютно клише. Онова, което ме заинтригува, думите на един от художниците, излагали картини в нейната галерия, някой си Раджеш Гуджрал, който казва, че Меган е "чудесна жена, забавна, красива и с остър ум, независима личност с топло сърце". Имам чувството, че Раджеш си е падал по нея. Прочитам и още едно изказване от човек на име Дейвид Кларк, "бивш колега" на Скот, който казва: "Меган и Скот са страхотна двойка. Двамата са много щастливи и влюбени един в друг".

Следва информация за хода на разследването, но казаното от полицията е равно на нула: били говорили с "определен брой свидетели", работели "по няколко версии". Единственият интересен коментар е на инспектор Гаскил, който заявява, че двама мъже помагат на полицията в тяхното разследване. Повече от сигурна съм, че и двамата са заподозрени. Единият сигурно е Скот. Може ли другият да е Б? И дали Б. не е Раджеш?

Толкова се захласвам във вестниците, че забравям да обърна обичайното внимание на пътуването. Имам чувството, че току-що сме тръгнали, когато влакът спира на обичайното си място срещу червената светлина на семафора. В градината на Скот има хора – пред задната врата виждам двама униформени и ми се завива свят. Открили ли са нещо? Намерили ли ли са я? Има ли заровено тяло в градината, или е скрито под дъските в къщата? Не мога да спра да мисля за онези дрехи до железопътната линия, което е глупаво, защото ги видях, преди Меган да изчезне. Плюс това, дори някой да ѝ е направил нещо, това със сигурност не е Скот. Няма как да е Скот, той е луд по нея, няма човек, който да не го казва.

Днес денят е мъглив, времето се обърна, небето е оловно-сиво, плашещо. Не виждам какво става в къщата, няма как, и това ме довежда до отчаяние. Не мога да стоя настрани,за добро или за лошо, аз съм част от всичко това. Трябва да разбера какво става.

Но имам план. Първо, трябва да проуча има ли някакъв ничии да си върна паметта и да си спомня какво се случи в събота. Ще отида до библиотеката, ще проуча въпроса и ще открия може ли хипнозата да ми помогне, възможно ли е наистина да възстановя изгубените часове. Второ – и аз мисля, че е много важно, защото полицията изглежда не ми повярва, когато им казах за любовника, – трябва да се свържа със Скот Хипуел. Трябва да му кажа. Той заслужава да знае.

Вечер

Влакът е пълен с мокри до кости от дъжда хора. От дрехите им се издига пара и се кондензира по прозорците. Миризмата от телата им, от парфюма и праха за пране се носи в наведените им надолу мокри глави. Надвисналите над нас страховити облаци от тази сутрин натежаваха и потъмняваха все повече и накрая небето изригна като в мусонна буря. Точно когато хората напуснаха работните си места, дъжд плисна изведнъж, обърна се в порой и превърна пътищата в реки, които изпълниха метростанциите и гарите с отварящи и затварящи чадърите си мъже и жени.

Сутринта не си взех чадър, затова съм мокра от глава  до пети, сякаш някой е излял пълна кофа с вода върху мен. Памучният панталон залепва за бедрата ми, а светлосинята блуза прозира смущаващо. През целия път от библиотеката до гарата тичах, притиснала чантата до гърдите си, за да скрия, каквото мога, и по някаква причина намерих това забавно – има нещо смешно в изненадания от пороен дъжд човек. Докато стигна до Грейс Ин Роуд, вече се смеех толкова силно, че едва успявах да си поема въздух. Не си спомни кога за последно съм се смяла така.

Сега обаче не се смея. Щом си намерих място, веднага извадих телефона и проверих новините по случая "Меган Хипуел". Онова, от което се страхувах, вече е факт. "В полицейския участък на Уитни е разпитан трийсет и пет годишен мъж по подозрение във връзка с изчезването на Меган Хипуел, изчезнала от дома си от събота вечерта". Това е Скот. Сигурна съм. Мога само да се моля да е прочел имейла ми, защото разпит под подозрение е сериозно нещо. То означава, че го мислят за извършител на престъпление. Но, разбира се, още нищо не е категорично. Може изобщо да няма престъпление и Меган да си е добре. От време на време през съзнанието ми минава мисъл, че може да си е жива и здрава, да седи на някой хотелски балкон с изглед към морето, вдигнала крака на парапета, и да държи чаша с освежаваща напитка.

Тази картина ме обнадеждава и едновременно с това ме разочарова, а разочарованието ме кара да се чувствам зле. Честно, не ѝ желая злото, въпреки че изневери на Скот, въпреки че разби илюзиите ми за съвършената двойка и това ме ядоса. Не. Разочарована съм, защото се чувствам част от тази загадка и вече не съм просто момичето във влака, пътуващо напред-назад без цел и посока. Искам Меган да се върне жива и здрава. Наистина. Но не още.

Тази сутрин изпратих на Скот имейл. Лесно намерих адреса му. Пуснах името му в Гугъл и открих www. shipwellconsulting.co.uk – рекламният сайт, където предлага "айти консултации и уебуслуги за бизнес организации и организации с идеална цел". Разбрах, че е той, защото бизнес адресът му се оказа и домашният му адрес.

Изпратих му кратко съобщение:

Скъпи Скот,

Казвам се Рейчъл Уотсън. Двамата не се познаваме, но много бих искала да говоря с теб във връзка със съпругата ти. Нямам информация за местонахождението ѝ и не знам какво ѝ се е случило, но знам нещо, което би могло да ти помогне. Ако не искаш да говориш с мен, ще те разбера, но ако все пак решиш, уведоми ме на този имейл адрес.

Сърдечни поздрави,

Рейчъл

Нямам представа дали ще се свърже с мен, аз сама не бих го направила, ако съм на негово място. И той, като полицията, сигурно си мисли, че съм побъркана, някаква откачалка, прочела за инцидента във вестника. Ако са го арестували, няма как да разбера дали е имал възможност да прочете писмото ми. Но трябваше да опитам.

И сега съм отчаяна, просто ми иде да се разплача. Не мога да видя нищо през тълпата от хора, но дори и да можех, този път влакът не спира, продължава директно напред и не ми оставя никаква възможност да надникна от другата страна на линията и да видя дали дъждът не отмива някое важно доказателство. Може би в момента изчезват завинаги решаващи улики. Петна от кръв, отпечатъци, фасове от цигари с нечие ДНК по тях. Толкова ми се пие, че усещам вкуса на виното в устата си. Представям си в детайли как алкохолът се влива във вените ми и ми замайва главата.

Пие ми се като на смок и в същото време не ми се пие, защото ако издържа и днес, ще станат три дни без алкохол а аз не мога да си спомня кога за последно се е случва да не пия три дни поред. Вкусът на виното е отчетлив, примесен с още нещо, с вкус на отдавна забравена упоритост. Някога имах волята да пробягам десет километра преди закуска и да карам седмици наред с 1300 калории на ден. Това беше едно от нещата, които Том обичаше у мен. Наричаше ме "моята упорита женичка", "моята желязна воля." Спомням си как при една караница, малко преди края, когато нещата между нас се бяха влошили съвсем, той си изпусна нервите и извика: "Какво стана с теб, Рейчъл? Кога стана толкова слабохарактерна?".

Не знам. Не знам кога и не знам къде отиде волята ми, не си спомням кога съм я изгубила. Мисля, че с времето се изпари парче по парче и накрая изчезна напълно.

Влакът забавя ход, спирачките пищят тревожно на сигнала пред гарата в Уитни. Вагонът се изпълва с шум, правостоящите пътници се блъскат, спъват се един в друг, настъпват се и се извиняват шепнешком. Вдигам глава и погледът ми попада право в очите на мъжа от събота вечерта, онзи, червенокосият, който ми помогна, когато се спънах. Той не трепва, невероятно сините му очи не помръдват от моите. Така се стряскам, че изпускам телефона си. Навеждам се, вдигам го и отново го търся, този път предпазливо, не директно. Обхождам вагона с поглед, изтривам запотения прозорец с лакът, надниквам навън и чак тогава поглеждам към него. Той ми се усмихва и навежда леко главата си настрани.

Лицето ми пламва, не знам как да реагирам на усмивка му, защото нямам представа какво означава. Може би е "О, здрасти, помня те отпреди". Или е "А, ето я онази досадница, която падна по стълбите, след като ми наговори куп простотии". Или е нещо друго? Не знам, но като се замисля, в съзнанието ми се оформя картина: аз се спъвам на стъпалата, падам и след миг го чувам да казва: "Добре ли си, скъпа?".

Обръщам се и отново се заглеждам през прозореца. Усещам погледа му върху себе си и ми се ще да се скрия, да изчезна. Влакът поема напред и след секунди влиза в гарата на Уитни, хората сгъват вестниците, прибират солети, бонбони и телефони, тръгват към изхода, пробивайки си път с лакти и рамене,  и заемат позиции до вратата. Отново се обръщам и въздъхвам облекчено – той тръгва към вратата и слиза от влака.

Изведнъж се сещам. Каква идиотка съм! Трябва да стана и да го последвам. Трябва да говоря с него. Може би знае каквo се е случило онази вечер или какво не се е случило. Може би ще попълни някои места в черната дупка. Ставам от мястото, но обхваната от колебание, не помръдвам. Вече е късно, вратите ще се затворят всеки момент. Аз съм в средата на вагона. Няма да имам време да си пробия път през тълпата  и да стигна до тях. Чува се сигнал, те се затварят и влакът потегля. Все още права, се обръщам и поглеждам през прозореца. Мъжът от събота стои на ръба на перона под дъжда и ме гледа, докато отминавам.

И сега, колкото повече наближавам дома, толкова повече се ядосвам на себе си. На път съм да сляза в Нордкоут да сменя влаковете, да се върна в Уитни и да го намеря. Идеята е глупава и много рискована, предвид предупреждението на Гаскил да стоя далеч от онзи район, но вече ми дойде до гуша да се питам какво стана онази вечер. Няколко часа (признавам, доста изморителни) търсене в Гугъл тази сутрин потвърдиха онова, което вече подозирах: хипнозата не помага за възвръщането на спомени при пълна загуба на паметта. Както разбрах от предишната статия ние не съхраняваме спомени от този момент, защото ням какво да си спомним. Това е, и винаги ще си остане черна дупка в съзнанието ми.

МЕГАН

7 март 2013, четвъртък

Следобед

Стаята е тъмна, въздухът – гъст, сладък, наситен с аромата на телата ни. Отново сме в "Лебеда", в стаята под стряхата на хотела. Но този път е различно, защото той все още е тук и ме наблюдава.

– Къде искаш да отидем, ако можем? – пита ме след миг.

– В някоя от къщите на плажа в Коста де ла Луз – отвръщам. Той се усмихва.

– И какво ще правим там?

– Имаш предвид, какво друго, освен това, нали? – засмивам се аз. Пръстите му обхождат бавно корема ми.

– Да, за другото питам.

Ще отворим кафе-бар, ще продаваме картини, ще се учим да сърфираме.

Той целува хълбока ми и пита:

– Какво ще кажеш за Тайланд?

Сбръчквам нос.

– Там е пълно с деца. Предлагам ти Сицилия – обръщам се към него аз. – На някой от островите Егади. Ще отворим баp на плажа, ще ходим за риба...

Той отново се засмива, после ляга върху мен и ме целува.

– Неустоима – шепне в ухото ми. – Ти си неустоима.

Искам да се засмея, да кажа високо: "Видя ли? Победих. Казах ти, че няма да бъде за последен път. Няма да има после ден път", но само прехапвам устни и затварям очи. Бях права да, но не мисля, че ще ми донесе нещо хубаво, ако го кажа на глас. Предпочитам да се насладя мълчаливо на победата си; тя ми носи толкова удоволствие, колкото и докосването му.

Когато се успокояваме, той заговаря по странен начин, не съм го чувала досега да говори така. Обикновено аз съм бъбривката, но този път той ме изненадва. Казва ми, че се чувства празен отвътре, разказва за семейството, което е оставил, за жената преди мен и за другата преди нея, онази, която му завъртяла главата и опустошила душата му. Не вярвам в теорията за сродните души, но двамата наистина се разбираме, не съм усещала такава близост с друг мъж, поне не съм; усещала от дълго време. Тя идва от споделени преживявания от това, че знам какво е да се чувстваш празен отвътре.

Празен отвътре: това го разбирам. И започвам да си мисля, че няма начин да запълня тази празнина. Ето какво разбрах от терапията си: празнините в живота на човека са постоянни. Трябва да успееш да изградиш живота си около тях, да си пробиеш път, както корените на дърветата си пробиват път между бетона. Трябва да моделираш себе си около и въпреки тези празнини. Знам това и го разбирам, но не го казвам на глас. Не и сега.

–Кога заминаваме? – питам, но той не отговаря. Заспивам и когато се събуждам, него вече го няма.

8 март 2013, петък

Сутрин

Скот ми носи кафето на терасата.

– Тази нощ си поспа – казва той, навежда се, целува ме по главата и застава зад мен с ръце на раменете ми, топли и уверени.

Облягам глава на него, затварям очи и се заслушвам в тракането на влака, който забавя ход и спира точно срещу къщата. В началото, когато се преместихме тук, Скот обичаше да маха с ръка на пътниците и това ме разсмиваше. Той ме прегръща по-силно, отново се навежда и този път ме целува по врата.

– Тази нощ спа – повтаря той. – Сигурно се чувстваш по-добре.

– Така е.

– Значи терапията работи?

– Имаш предвид, дали ремонтът е към края си?

– Не ремонтът – казва той и аз чувам болката в гласа му. – Нямах предвид...

– Знам. – Вдигам ръка и стискам лекичко неговата. – Просто се пошегувах. Да, мисля, че има прогрес. Но не е толкова просто, разбираш ли? Не знам дали ще дойде моментът, когато ще мога да кажа, че със сигурност ми помага и наистина съм по-добре.

Настъпва тишина. Ръцете му ме притискат още по-силно.

– Значи ще продължиш да ходиш? – пита след малко и аз отвръщам, че да, ще ходя.

Имаше време, когато си мислех, че той може да замести всяка липса в мен, да ми бъде достатъчен. Години наред го вярвах. Обичах го с цялото си сърце. И още го обичам.

Но повече не мога да се заблуждавам. Единственото време, когато се чувствам себе си, е на тези тайни трескави следобеди като вчерашния. Тогава, в онази гореща и здрачна стая, наистина се почувствах жива. Ала може ли някой да ми гарантира, че ако избягам, няма отново да открия, че те не са ми достатъчни? Кой може да потвърди, че няма да се окажа в същото положение, в което съм сега – несигурна, задушаваща се като в капан? Ако стане така, ще поискам да избягам отново, и после отново, и накрая ще се върна при онази стара железопътна линия, защото няма да има повече къде да отида. Може би ще стане така. А може би не. Човек трябва да поема рискове, нали?

Слизам на земята и му казвам довиждане. Той слага ръка на кръста ми и отново ме целува по главата.

– Обичам те, Meгс – прошепва в ухото ми и аз се чувствам най-лошият човек на света. Очаквам с нетърпение да затвори вратата след себе си, за да се наплача.

РЕЙЧЪЛ

19 юли 2013, петък

Сутрин

Влакът в 8:04 е почти празен. Прозорците са отворени и след вчерашната буря въздухът пълни вагона с хладна свежест. Меган липсва от сто трийсет и три часа, а аз се чувствам много по-добре в сравнение с предишните месеци. Когато се събудих тази сутрин, се погледнах в огледалото и видях разликата: кожата ми е по-чиста, очите – по-бистри. Чувствам се някак по-лека. Знам, че не съм отслабнала дори и грам, но вече не съм задръстена отвътре. Чувствам се себе си. Каквато бях някога.

Скот не отговори на имейла ми. Прегледах новините в интернет и не намерих нищо за арест, затова реших, че са пренебрегнали информацията ми. Това ме разочарова, но всъщност трябваше да го очаквам. Гаскил ми се обади точно когато излизах от къщи. Попита имам ли възможност да дойда днес в управлението. За миг се изплаших, но после го чух да казва с тихия си приятен глас, че просто иска да погледна няколко снимки. Попитах го дали са арестували Скот Хипуел.

– Никой не е арестуван, госпожо Уотсън – отвърна той.

– Но онзи мъж, за когото писаха, че е под подозрение...

– Не мога да ви дам сведения по въпроса.

Гласът му е толкова успокояващ, толкова мил, че отново започвам да го харесвам.

Снощи прекарах вечерта на дивана в екипа си за джогинг с лист и химикалка в ръка. Направих списък на нещата, които трябва да свърша, нахвърлих и някои стратегии. Мога на пример да се завъртя из гарата на Уитни в пиковите часове и да потърся мъжа с червеникавата коса от събота. Мога да го поканя на едно питие и да видя докъде ще доведе това, да разбера видял ли е нещо и какво знае за вечерта. Проблемът е, че може да се натъкна на Ана и Том, те ще докладват на полицията и аз ще загазя още повече. Другата опасност е, че мога да изложа себе си на риск. Все още са налице доказателствата за физическа разправа, синините не са избледнели, цицината на главата ми не е спаднала. И не съм сигурна дали не ме е нападнал именно този мъж. Фактът, че ми с усмихна и махна с ръка, не означава нищо, може да е психопат. Не, не го виждам като психопат. Не мога да го обясня, но изпитвам симпатия към него.

Може да пробвам отново да се свържа със Скот. Но трябва да му дам причина да говори с мен, а се страхувам, че ако му кажа директно, каквото имам да казвам, ще си помисли че съм луда. Може дори да реши, че имам нещо общо с изчезването на Меган, и да се обади в полицията. Това ще бъде истинска катастрофа.

Мога да опитам с хипноза. Сигурна съм, че няма да помогне да си спомня, но въпреки това съм любопитна. А и няма да навреди, нали?

Все още седях и правех бележки по случая, когато Кати се прибра с Деймиън. Двамата бяха на кино. Явно остана доволна да ме види трезва, но беше и предпазлива, защото с нея не сме разговаряли нормално от вторник, когато дойде полицията. Казах ѝ, че не съм пила от три дни и бях възнаградена.

– Да знаеш колко се радвам, че се връщаш към нормални си живот! – изчурулика тя, сякаш знае какъв е нормалният ми живот, и ме прегърна.

– Онова, което казаха полицаите... беше недоразумение – казах аз. – Между нас с Том няма проблеми и не знам нищо за изчезналото момиче. Не бива да се тревожиш за това.

Тя ме прегърна още веднъж и направи чай и за двете. Реших да се възползвам от доброто ѝ настроение и да я запозная с положението в работата, но се отказах, не исках да развалям вечерта.

Тази сутрин тя все още беше в добро настроение и преди да изляза, ме прегърна отново.

– Толкова се радвам за теб, Рач – ми каза. – Доволна съм, че нещата ти се оправят. Бях започнала да се тревожа за теб.

После ми каза, че ще прекара уикенда с Деймиън, и аз веднага си помислих, че довечера мога да си пийна, без някой да ме съди.

Вечер

Горчивия вкус на хинина, ето какво обичам в изстудения джин с тоник. Тоникът трябва да е на "Швепс" и да е в стъклена бутилка, в никакъв случай в пластмасова. Не е правилно да пия тези готови бърканици, но нуждата ме кара. Знам, че не трябва да го правя, но цял ден си точих лигите. Не само заради предстоящата свободна вечер, но и от вълнението покрай изчезването на Меган. Адреналинът ми е скочил до небето. Вътрешно кипя, усещам иглички по кожата си.

Денят ми беше много добър. Тази сутрин прекарах един час насаме с детектив инспектор Гаскил. Щом пристигнах в управлението, веднага ме заведоха при него. Този път седнахме в кабинета му, не в стаята за разпити. Предложи ми кафе, аз приех и се изненадах, когато стана и ми го приготви лично. Има си чайник и нескафе, кутията стои върху хладилника в ъгъла на кабинета. Поднесе ми го и ми се извини, че няма захар.

Компанията му беше много приятна. Харесва ми как държи ръцете си, как мести нещата около себе си, въпреки че иначе не е много експресивен. Първия път не го забелязах, защото в стаята за разпити нямаше много вещи за местене. Тук, в кабинета, непрекъснато побутваше чашата, кутията с химикалки, бележника, подреждаше документите на спретнати купчинки. Ръцете му са широки, с дълги пръсти и добре поддържани нокти. Без пръстени.

Днес беше по-различно. Този път не се чувствах като запо- дозряна, като някоя, която той се опитва да хване в противоречие. Чувствах се полезна. И още по-полезна, когато разтвори една от своите папки, постави я пред мен и ми показа серия от снимки. На Скот Хипуел, на трима непознати за мен мъж и на Б. В първия момент се поколебах. Загледах се в снимка! И се опитах да свържа образа с мъжа, когото видях при нея онзи ден. Главата му беше наведена, когато я прегърна.

– Това е той – казах накрая. – Мисля, че е той.

– Сигурна ли сте?

– Той е.

Гаскил извади снимката от папката и я разгледа внимателно.

– Казахте, че сте ги видели да се целуват, така ли е? Mиналия петък? Преди една седмица?

– Да, точно така. В петък сутринта. Бяха отвън, в градината.

– И мислите, че не може да бъркате? Че не е просто... приятелска прегръдка и... така да се каже, платонична целувка?

– Не, не беше. Беше си истинска целувка. Беше... романтична.

Стори ми се, че виждам устните му да потрепват, да се разтварят лекичко в усмивка.

– Кой е този мъж? – полюбопитствах аз. – Той ли е... Mислите ли, че може да е с него сега? – Той не отговори, само поклати леко глава.

– Помогнах ли ви, инспекторе? Внесох ли някаква яснота?

– Да, госпожо Уотсън. Много ни помогнахте. Благодаря ни, че се отбихте.

Стиснахме си ръце. Той сложи лявата си ръка на дясното ми рамо и за миг ми се прииска да се обърна и да я целуна. Напоследък изпитвам такова желание към всеки, който ме докосне нежно. Като изключим Кати, разбира се.

Гаскил ме поведе към вратата и оттам в стаята пред кабинета му. Вътре имаше поне половин дузина полицаи. Един-двама ми хвърлиха коси погледи с припламнала в ъгълчето искра на интерес или на презрение, не можах да определя. Прекосихме помещението, излязохме в коридора, и тогава го видях. Вървеше срещу мен с Райли до себе си. Скот Хипуел. Тъкмо влизаше през главния вход. Беше навел глава, но това не ми попречи веднага да го позная. Вдигна поглед и кимна към Гаскил, после очите му се спряха на мен. Погледите ни се срещнаха за секунда и мога да се закълна, че ме разпозна. Спомних си онази сутрин, когато беше на терасата. Тогава погледна надолу към линията и аз реших, че гледа в мен. Разминахме се по коридора, толкова близо един до друг, че можех да го докосна. Беше красив отвън, но някак кух отвътре и навит като пружина, напрежението просто струеше от него. Стигнах до изхода и се обърнах да го погледна още веднъж, уверена, че очите му са върху мен, но се оказа, че тази, която ме гледаше, беше Райли.

После взех влака за Лондон и отидох в библиотеката. Прочетох всяка статия, свързана със случая, но не научих нищо повече. Потърсих психотерапевти в Ашбъри, но и тук ударих на камък – оказа се скъпо и без гаранции, че наистина помагат човек да възстанови паметта си. Но докато четях историите на хора, твърдящи, че са възвърнали спомените си чрез метода на хипноза, осъзнах, че се боя повече от успешен сеанс, отколкото от провал. Страхувам се не само от онова, което мога да науча за онази събота, но и от друго.

Не знам дали ще мога да понеса глупостите, които може да съм сътворила, думите, които съм казала, и лицето на Том, докато съм го правила. Страхувам се да разпръсна мрака.

Замислих се за Скот. Бих могла да му изпратя още еди имейл, но като че ли няма смисъл. Среща с детектив Гаскил тази сутрин ме убеди, че полицията гледа сериозно на показанията ми и ще ги има предвид. Засега ролята ми в тази история приключи и трябва да се примиря с това. Дано да съм им помогнала, защото не вярвам изчезването на Меган в същия ден, когато я видях с онзи мъж, да е просто съвпадение. Отварям второто кенче джин с тоник и докато гледам веселото подскачане на мехурчетата, с радост установявам, че цял ден не съм мислила за Том. До този момент. Мислих за Скот, за Гаскил, за Б., за мъжа във влака и чак тогава дойде ред на Том. Той зае незавидното пето място. Отпивам с чувството, че все пак имам какво да празнувам. Знам, че ще се оправя, знам, че ще бъда щастлива. Съвсем скоро.

20 юли 2013, събота

Сутрин

Никога няма да се науча. Събуждам се с усещането за грешка, за срам, и веднага разбирам, че съм направила нещо глупаво. Извършвам вечния, ужасен, до болка познат ритуал на припомняне. Какво съм направила този път? Изпратих имейл. Това е.

Снощи по някое време Том влезе в списъка с мъжете, към които проявявам интерес, затова му изпратих писмо. Лаптопът  ми се оказва на пода до леглото, стои там и ме обвинява с присъствието си. Ставам и на път за банята стъпвам върху него. Навеждам се, пия вода директно от чешмата и се поглеждам укорително в огледалото.

Днес не изглеждам добре. Но три дни поред без пиене е добро начало и от днес спирам отново. Оставам под душа цяла вечност и постепенно намалявам топлата вода, правя я все по-хладка, докато стане напълно студена. Човек не може да влезе директно под студената струя, прекалено стресиращо е, направо брутално, но ако я изстудява постепенно, дори не забелязва. Студената вода успокоява кожата ми и притъпява болката от раната на главата и над окото.

Взимам лаптопа, слизам долу и си правя чай. Има някакъв, макар и минимален, шанс да съм написала писмо до Том и да не съм го изпратила. Поемам дълбоко въздух и влизам в пощенската си кутия. Виждам, че нямам съобщения, и си отдъхвам, но когато отварям папката с изпратени писма, го виждам. Писала съм му, само че той не ми е отговорил. Засега. Изпратила съм го малко преди единайсет вечерта, вече бях пила няколко часа. Сега адреналинът и еуфорията от алкохола са ме напуснали изцяло и нещата изглеждат ужасно. Отварям писмото и чета:

Би ли казал на жена си да спре да лъже полицията за мен? Доста подло, не мислиш ли? Да се опитва да ми навлече неприятности? Да казва на полицаите, че съм обсебена от нея и от грозното ѝ дете? Кажи ѝ да си гледа своята работа. Да ме остави на мира.

Затварям очи и пускам капака на лаптопа. Цялото ми същество се гърчи. Иска ми се да се смаля, да стана съвсем мъничка, толкова мъничка, че да изчезна. Освен че се свивам от срам, примирам и от страх, защото Том може да покаже писмото в полицията и тогава наистина ще загазя. Ако Ана събира доказателства, че съм вманиачена и искам да си отмъстя, този факт ще бъде ключов за досието ми. И защо ми трябваше да споменавам за детето? Какъв човек трябва да съм, за да го направя? Бога ми, не тая никаква омраза към него – не мога да мразя едно дете, което и да е, да не говорим за детето на Том. Не се разбирам. Не разбирам личността, в която съм се превърнала. Божичко, той сигурно ме ненавижда за това. Аз самата се ненавиждам – ненавиждам тази своя версия, версията, която пише такива писма. Тя няма нищо общо с мен, защото аз не съм такава. Аз не съм хейтърка. Не съм ли?

Опитвам се да не мисля за лошите времена, но в дни на днешния спомените изпълзяват от дълбините на съзнанието ми. Помня друга караница от онези към края на брака ни. Спомням си как се събудих след едно бурно парти, без да помня нищо. Том ми каза какво е станало, колко съм го засрамила, как съм обидила съпругата на негов колега, крещяла съм в лицето ѝ, че флиртува с мъжа ми. "Не искам да ходя повече никъде с теб – ми каза тогава. – Питаш ме защо не каня гости у нас, защо вече не ходим на ресторант. Наистина ли искаш да знаеш защо? Заради теб. Защото ме е срам от теб".

Грабвам чантата и ключовете и хуквам надолу по стълбата към супермаркета. Какво като няма още девет? Страх ме е   и не искам да мисля за това. Ако взема няколко болкоуспокояващи кенчета, мога да се успокоя, да си легна и да спя цял ден. По-късно ще мисля за последствията.

Стигам до външната врата, ръката ми се доближава до дръжката и спира. Мога да се извиня. Ако се извиня сега може да спася нещо. Да го убедя да не показва писмото на Ана, нито на полицията. Няма да му е за пръв път да ме защитава от нея.

Миналото лято, когато отидох в дома на Том и Ана, нещата не се случиха точно така, както ги разказах на полицаите. Не звъннах на външната врата. Не знаех какво точно искам, и досега не знам с какви намерения съм отишла. Слязох надолу по алеята и прескочих оградата. Беше тихо. Не чувах нищо. Отидох до френския прозорец и надникнах вътре. Ана наистина спеше на дивана. Не я извиках, нито нея, нито Том. Не исках да я будя. Бебето не плачеше, спеше  в люлката до майка си. Взех го и излязох навън, колкото можех по-бързо. Затичах се с него към оградата. То се събуди и започна да хленчи. Нямам представа какво си мислех, че правя. Не исках да го нараня. Стигнах до оградата, притиснала здраво детето към гърдите си. През това време то вече ревеше с пълно гърло, направо пищеше. Залюлях го, започнах да го подрусвам лекичко. В следващия момент чух друг звук. Влакът се задаваше. Обърнах се към къщата и видях Ана да лети към мен. Устата ѝ беше отворена като зейнала рана, устните ѝ се движеха, но аз не чух какво казва.

Грабна детето от ръцете ми с писък. Опитах се да избягам, но се спънах и паднах. Тя застана над мен, разкрещя се, каза ми да стоя надалече, иначе щяла да се обади в полицията.  Звънна на Том, той се върна веднага и двамата седнаха в хола. Тя ревеше истерично, настояваше да се обадят в полицията, искаше да ме арестуват за отвличане. Том я успокои, започна да я моли да зареже работата и да ме пусне да си тръгна. Спаси ме от жена си, после ме закара до дома и преди да си тръгне, взе ръката ми. Реших, че е жест на съчувствие, на съпричастие, но той я стисна, и после още по-силно, И по-силно, докато не извиках. Тогава ми каза с червено от ярост лице, че ще ме убие, ако някога доближа дъщеря му.

Не знам какво съм искала да направя през онзи ден. И досега не знам. Стоя нерешително пред вратата, пръстите ми шарят нервно около дръжката. Прехапвам здраво устни. Знам, че ако пийна сега, за час-два ще се почувствам по-добре, но после ще стане по-лошо. Отпускам ръка, връщам се в хола и отново отварям лаптопа. Трябва да му се извиня. Да измоля опрощение. Отново влизам в пощата и виждам, че имам ново писмо. Но не от Том, а от Скот Хипуел.

Скъпа Рейчъл,

Благодаря ви, че се свързахте с мен. Не си спомням Меган да е споменавала името ви, но тя има много познати от галерията, а мен не ме бива много с имената. Бих искал да поговорим за онова, което знаете. Моля ви, обадете се възможно най-скоро на номер 97583123657.

Сърдечни поздрави,

Скот Хипуел

За миг си представям, че писмото е попаднало в кутията ми погрешка. Че е било предназначено за някого другиго. Но мигът отминава и аз си спомням. Помня, че седях на дивана, преполовила втората бутилка, и си мислех, че не искам ролята ми в тази история да приключи. Исках да съм там, да съм в самия център на събитията.

Затова му писах втори път.

Минавам от неговото към моето второ писмо и го прочитам:

Скъпи Скот,

Извинявайте, че ви пиша за втори път, но според мен е важно да поговорим. Не съм сигурна, че Меган е споменавала за мен – аз съм нейна приятелка от галерията – и някога живеех в Уитни. Мисля, че имам информация, която би ви заинтересувала. Моля ви, отговори ми на този адрес.

Рейчъл Уотсън

Изведнъж ми става горещо, стомахът ми се свива на топка. Вчера – трезва, на бистра глава и ясни мисли – реших, че трябва да приема фактите: ролята ми в тази история приключи. Но ангелите ме изоставиха и бях отново победена от алкохола и от личността, в която се превръщам под въздействието му. Пияната Рейчъл не вижда последствията от постъпките си, тя е или крайно експанзивна оптимистка, или обсебена от омраза. Тя няма минало, нито бъдеще. Тя съществува за момента. Пияната Рейчъл иска да бъде част от събитията и да убеди Скот да говори с нея, затова излъга. Аз излъгах.

Искам да прокарам остриетата на десетки ножове по кожата си, за да може болката да заглуши гласа на срама, но не съм достатъчно смела да го направя. Започвам да пиша на Том, пиша и трия, пиша и трия, търся начин да поискам прошка за казаното от мен миналата вечер. Ако ме накарат да запиша всяка грешка, за която трябва да се извиня на Том, ще излезе цял роман.

Вечер

Преди около седмица Меган Хипуел излиза от дома си на Бленам Роуд номер петнайсет и изчезва. Оттогава никой не я е виждал. От събота телефонът ѝ не е използван, нито кредитните ѝ карти. Когато прочетох това във вестника по-рано през деня, се разплаках. Толкова ме е срам от скритите ми помисли през тези дни! Меган не е загадка, която трябва да се разреши, не е красива неясна и безплътна фигура, която броди в мъглата в началото на някакъв филм на ужасите. Тя не е мистерия. Тя е реална.

Аз седя във влака на път за Уитни. Отивам в дома ѝ да се срещна със съпруга ѝ.

Трябваше да му се обадя. Грешката вече беше направена и нямаше как да игнорирам писмото му, защото щеше да се обади в полицията. Щеше ли? Аз щях, ако съм на негово място и някакъв непознат се свърже с мен, заявявайки, че има информация, а после изчезва. Като се замисля, може вече да се е обадил. Няма да се учудя, ако полицаите чакат да се появя на вратата му.

Седнала на обичайното си място, макар и не в обичайните дни, имам чувството, че стоя над пропаст и се опитвам да се задържа на ръба на стръмна скала. Същото беше и сутринта, докато набирах номера му. Струваше ми се, че пропадам в мрака, без да знам кога ще достигна дъното. Той говореше тихо, сякаш в стаята имаше още някой, който не биваше да чуе разговора ни.

– Може ли да се срещнем? Да поговорим лично? – попита ме той.

– Аз... не, не мисля...

– Моля ви!

Поколебах се за момент, после се съгласих.

– Моля ви, заповядайте у нас! Не сега... сега има хора. Довечера?

После ми даде адреса и аз се престорих, че го записвам

– Още веднъж благодаря, че се свързахте с мен – каза накрая и затвори.

Още докато се съгласявах, разбрах, че идеята не е добра. Онова, което знам за Скот, е от вестниците, а то е почти нищо. А нямам представа дали наученото от личните ми наблюдения е реално. Всъщност, не знам нищо за Скот. Знам нещо за Джейсън, но той – трябва непрекъснато да си  напомням! – не съществува. Единственото сигурно нещо по това няма две мнения – е, че жена му липсва от две седмици и той сигурно е заподозрян. Знам още, че има мотив да я убие, защото видях онази целувка. Естествено, той може да не знае за нея, но... Ох, нещата са много объркани, но как да пропусна възможността да отида до къщата, която съм оглеждала стотици пъти от влака и от улицата? Как да пренебрегна възможността да мина през онази врата, да вляза и да седна в кухнята или на терасата, където съм ги виждала толкова често да седят?

Изкушението беше голямо. Сега седя във влака със скръстени ръце и ги стискам силно, за да спра треперенето. Като възбудено дете, въвлечено в приключение. Толкова се зарадвах, че най-после имам цел, че спрях да мисля за действителността, за Меган.

Сега обаче мисля само за нея. Трябва да убедя Скот, че я познавам... поне малко. Само така ще ми повярва, че съм я видяла с друг мъж. Ако си призная веднага, че съм излъгала няма да ми се довери. Затова се опитвам да си представя как влизам в галерията и сядам да си побъбрим на чаша кафе. Пие ли Меган кафе? Сигурно сме говорили за изкуство, за йога, за съпрузите си. Не знам нищо за изкуството и никога не съм практикувала йога. Нямам съпруг. А тя предаде своя.

Припомням си какво бяха казали за нея истинските ѝ приятели: "чудесна", "забавна", "красива", "сърдечна". Меган е направила грешка. Случва се. Никой от нас не е съвършен.

АНА

20 юли 2013, събота

Сутрин

Ийви се събужда малко преди шест. Ставам, влизам в детската и я вдигам от креватчето. Нахранвам я и я слагам в леглото до мен.

Когато се събуждам отново, Том не е при нас, но чувам стъпките му по стълбата. Тананика си нещо без определена мелодия, "Честит рожден ден, честит рожден ден"... Дори не помислих за рождения си ден. Изключих напълно. Не помислих за нищо, освен да взема малката и да се върна леглото. Усмихвам се, преди да съм се събудила напълно. Отварям очи и виждам, че Ийви също се усмихва, а Том е завързал престилката ми на голо и стои до леглото с поднос в ръце.

– Закуска в леглото за момичето с рождения ден – казва тържествено, оставя подноса на края на леглото и се навел да да ме целуне.

Отварям подаръците. От Ийви получавам прекрасна сребърна гривна, инкрустирана с оникс, а от Том – черен копринен сутиен и бикини. Гледам ги и не мога да спра да се усмихвам. Том идва в леглото и двамата лягаме с Ийви между нас. Малките ѝ пръстчета се увиват здраво около неговия показалец, а аз държа съвършеното ѝ розово краче и имам чувството, че в гърдите ми избухват фойерверки. Невъзможно е човек да поеме толкова много любов.

Малко по-късно, когато на Ийви ѝ писва да лежи, я взимам. Двете слизаме долу и оставяме Том да подремне още малко, защото го заслужава. Развихрям се из кухнята, подреждам, почиствам. Изпивам кафето отвън, на верандата, гледам полупразните влакове по линията и планирам обяда. Днес е прекалено горещо за фурната, но въпреки това ще опека малко месо, защото Том обича говеждо печено, а после може да се разхладим със сладолед. Трябва да изтичам до магазина да взема една бутилка мерло, той обича мерло. Приготвям Ийви, слагам я в количката и двете тръгваме към магазините.

Всички казват, че съм луда, понеже се съгласих да живеем с Том в старата му къща. Но те казваха същото и когато разбраха, че имам връзка с женен мъж с психически нестабилна съпруга. Доказах им, че грешат. Няма значение колко проблеми ни създава бившата, Том и Ийви си заслужават. Обаче за къщата бяха прави. В дни като този, когато слънцето ни следва, докато вървим по малката ни уличка – чиста, с ярка маркировка и усещане за спокойствие, – би могло да е чудесно. Тротоарите ѝ са оживени, пълни с майки като мен, с кучета на каишки и деца в колички. Би могло да е направо идеално. Би могло, ако не се чуват скърцащите спирачки на влаковете. Ако не се налага човек да поглежда встрани, защото когато погледне, погледът му може случайно да попадне на номер петнайсет.

Когато се връщаме, заварвам Том да седи пред компютъра на масата в трапезарията. Обул си е къс панталон, но не е сложил риза и когато се движи, мускулите му играят под кожата. Дори и сега, когато го гледам така, в стомаха ми запърхват пеперуди. Казвам му здрасти, но той е в своя си свят и когато прокарвам пръсти по рамото му, подскача и отваря бързо лаптопа.

– Здрасти – отговаря и става. Усмихва ми се, но изглежда уморен и някак разтревожен.

Без да ме погледне, взима Ийви от мен и това ме стряска.

– Какво? – поглеждам го в очите. – Какво има?

– Нищо – отвръща той и отива при прозореца, подрусвайки Ийви на хълбок.

– Том, какво има?

– Нищо. – След миг се обръща, поглежда ме и аз знаех какво ще каже, преди да отвори уста. – Още едно писмо от Рейчъл.

Поклаща глава и ме поглежда тъжно. Изглежда толкова наранен, че не мога да го понеса. Понякога ми се ще да убия тази жена.

– Какво казва?

Той отново поклаща глава.

– Няма значение. Обичайното... Глупости.

– Съжалявам – навеждам глава. Не питам точно какви глупости е написала този път, защото знам, че не иска да ми каже. Не обича да ме разстройва.

– Няма нищо. Едни и същи небивалици.

– Боже, ще ни остави ли някога на мира? Ще ни остави ли да си живеем живота?

Той идва при мен и с дъщеря ни между нас ме целува.

– Ние си го живеем – казва той. – И сме щастливи.

Вечер

Да, ние сме щастливи. Обядвахме, после се излегнахме на поляната, а когато стана прекалено горещо, влязохме и ядохме сладолед. Том гледа Гран При по телевизията, а ние с Ийви направихме курабийки и тя си хапна добре. Докато гледам, си казвам, че няма по-щастлив човек от мен. Имам всичко, което съм искала. Когато погледна Том, благодаря на Господ, че той ме забеляза и аз се появих в точния момент, за да го спася от онази жена. Накрая тя направо го побъркваше и ако това беше продължило още малко, щеше да го съсипе, да го превърне в нещо, което той не е.

Том качва Ийви горе, време е за къпане. Оттук я чувам как пищи от удоволствие и отново се усмихвам. Усмивката не слиза от лицето ми през целия ден. Измивам съдовете, подреждам хола и вече мисля за вечерята. Предпочитам нещо леко. Странно, преди няколко години никога не бих харесала идеята да си останем вкъщи за рождения ми ден и наместо да празнувам, да готвя цял ден, но сега ми е приятно и мисля, че така трябва да бъде. Да сме си само тримата.

Обирам от пода пръснатите играчки на Ийви и ги връщам в сандъка. Искам тази вечер да я сложа да си легне рано и да облека подаръка на Том. Ще минат часове, преди да се стъмни, но аз паля свещите върху камината и отварям втората бутилка мерло, за да го оставя да подиша. Пресягам се през дивана да пусна завесите и виждам една жена. Навела глава към гърдите си, тя върви по тротоара на отсрещната страна на улицата. Не поглежда насам, но това е тя. Сигурна съм. С разтуптяно сърце се взирам в нея. Опитвам се да видя по-добре, но ъгълът е малък и тя се скрива от погледа ми.

Обръщам се, готова да изхвърча през вратата и да я проследя надолу по улицата, но Том застава на прага. Ийви е в ръцете му, увита в хавлия.

– Добре ли си? – пита ме той. – Станало ли е нещо?

– Не, нищо – казвам и пъхам ръце в джобовете, за да не види, че треперят. – Абсолютно нищо.

РЕЙЧЪЛ

21 юли 2013, неделя

Сутрин

Събуждам се с мисълта за случилото се вчера, но то ми се струва нереално. Нищо не е реално. Кожата ми настръхва. Цялото ми същество копнее за едно питие, ала знам, че не бива. Трябва да пазя съзнанието си ясно. Заради Меган. Заради Скот.

Вчера вложих голямо старание. Измих си косата и си сложих грим. Облякох единствените дънки, които все още ми стават, шарена памучна блуза и сандали с ниско токче. Изглеждах доста прилично. Непрекъснато си повтарях, че е смешно да се тревожа за външността си, защото последното нещо, от което Скот би се заинтересувал, е как изглеждам, но въпреки това се погрижих за себе си. За пръв път щях да се срещна с него и това беше важно за мен. Повече отколкото трябва.

Напуснах Ашбъри към шест и половина, качих се във влака и пристигнах в Уитни малко след седем. Тръгнах по Роузбъри Авеню и минах покрай подлеза. Този път не погледнах в тунела, нямах сили за това. Бързо преминах край номер двайсет и три, къщата на Том и Ана, с прибрана до гърдите брадичка и слънчеви очила, молейки се да не ме забележат. Беше тихо, наоколо не се виждаше никой, само две коли минаха бавно между редиците с паркирани автомобили и продължиха надолу към центъра. Уличката винаги е била малко заспала, но чиста и добре поддържана от живеещите тук млади семейства; те вечерят около седем часа, после засядат на диваните и всички – мама, татко и свилите се между тях хлапета – гледат "Х-фактор".

От номер двайсет и три до номер петнайсет не са повече от петдесет-шейсет крачки, но на мен ми се видяха цял километър. Имам чувството, че ми отне часове, докато ги измина; краката ми натежаха като олово и пристъпваха неуверено, сякаш бях пияна или вървях по хлъзгав път, изплашена, че мога всеки миг да се изтърся на паважа.

Почуках на вратата и преди да сваля треперещата си ръка, Скот ми отвори. Появи се на прага и изпълни цялата рамка.

– Рейчъл? – попита и ме огледа внимателно, без усмивка на лицето.

Кимнах делово. Той протегна ръка към мен, другата ме покани с жест да вляза. Поех ръката му, но не помръднах. Изплаших се от него. Отблизо изглежда доста страшен – висок, с широки рамене и ясно изразени мускули по гърдите и раменете. Ръцете му са огромни и докато ги гледах, неочаквано ми мина през ума, че може да ме прекърши – главата ми, гърдите – без никакво усилие.

Той се отдръпна и докато минавах към коридора, ръката ми неволно докосна неговата. Цялата пламнах. Миришеше на пот, тъмната му коса беше прилепнала към черепа, сякаш не я бе мил със седмици.

Влязохме в хола и изведнъж ме връхлетя дежавю. Усещането беше толкова силно, че потръпнах. Разпознах камината до нишите на срещуположната стена, осветена от струящата през спуснатите наполовина транспаранти светлина; знаех, че ако се обърна наляво, ще видя прозореца, градината и железопътната линия зад нея. Надясно бяха кухненската маса и френските прозорци, през които се виждаше свежата зелена поляна. Познавах тази къща. Зави ми се свят и се огледах за стол. Може би съм я видяла през онази съботна вечер, може би черната дупка в паметта ми, всичките изгубени часове са свързани с нея?

Не, това е невъзможно. Не означава нищо. Познавам къщата не защото съм била тук и друг път, а защото е същата като онази на номер двайсет и три; коридорът води до стълбите, холът е от дясната страна, а от него се влиза в кухнята. Верандата и градината са ми познати, защото съм ги виждала от влака. Не бях поканена на втория етаж, но знам, че ако се кача по стълбата, ще се окажа на площадка с голям плъзгащ се прозорец и ако човек прескочи през този прозорец, ще се окаже на импровизираната тераса на покрива. Знам, че ще намеря две спални, по-голямата е с два прозореца и гледка към улицата, а другата е по-малка, намира се в задната част на къщата и има изглед към градината. Но само защото зная всичко това, не означава, че съм била тук и друг път.

Още треперех, когато Скот ме покани в кухнята и ми предложи чаша чай. Седнах на масата, а той отиде да кипне вода на печката, сложи пакетчето чай в чайника и го остави директно върху плота, мърморейки нещо под носа си. В стаята се носеше остра миризма на антисептик, но самия Скот беше в безобразно състояние – на гърба на тениската си имаше голямо петно пот, дънките му падаха под кръста сякаш бяха прекалено големи за него. Не съм сигурна, че знаеше кога е ял за последен път.

Той сложи чашата с чай пред мен, седна от другата страна на масата и скръсти ръце пред себе си. Тишината веднага се настани между нас и скоро зае цялата стая. Звънна в ушите ми и изведнъж ми стана горещо и неудобно. Умът ми изхвръкна от главата. Нямах представа какво правя там. Защо изобщо отидох? В далечината се чу тракане. Влакът идваше и познатият звук ме успокои.

– Значи... сте приятелка на Меган? – най-после заговори той.

Една буца заседна на гърлото ми, когато чух името ѝ да излиза от устата му. Сплетох здраво пръсти около горещата чаша и се загледах в масата пред себе си.

– Да – отвърнах треперливо. – Познавам я... малко. От галерията.

Той ме погледна с очакване. Стисна челюсти и мускулите около устата му заиграха. Трескаво затърсих правилните думи, но нищо не ми дойде в ума. Трябваше да се подготвя по-добре.

– Имате ли някакви новини? – попитах.

Очите му намериха моите и отново ме обзе страх. Сгреших с този въпрос. Не е моя работа има ли новини или не. Сигурно ще се ядоса и ще ме изгони.

– Не – каза той. – Какво искахте да ми кажете?

Влакът мина бавно покрай къщата и аз погледнах към релсите. Главата ми се замая, имах чувството, че съм излязла от тялото си и се гледам отстрани.

– В писмото си казвате, че искате да ми кажете нещо за Меган – каза той и в тона му се появи нотка на нетърпение.

Поех дълбоко въздух. Чувствах се ужасно. Изведнъж осъзнах, че онова, което имам да кажа, ще влоши още повече нещата за него, ще го нарани.

– Видях я с един мъж – избълвах наведнъж силно и ясно, без никаква подготовка.

Той се взря в мен.

– Кога е било това? В събота вечерта ли? Казахте ли го и на полицията?

– Не. Беше в петък сутринта – казах и раменете му се смъкнаха.

– Но... в петък всичко беше наред. Защо това трябва да е важно? – Мускулите около челюстта му отново заиграха, явно започваше да се ядосва. – Видели сте я... с кого сте я видели? С мъж?

– Да, аз...

– Как изглеждаше той? – продължи с въпросите той, стана и тялото му закри влизащата от прозореца светлина. – Казахте ли в полицията? – попита отново.

– Да, но не съм сигурна, че погледнаха сериозно на думите ми.

– Защо?

– Аз... не... Мислех, че вие знаете.

Той се наведе напред и подпря ръце на масата. Пръстите му се свиха в юмруци.

– Какво искате да ми кажете? Тук ли я видяхте? Какво правеше?

Отново поех въздух.

– Беше... на поляната – заговорих отново. – Точно там посочих към градината. – Тя... видях я от влака.

Недоверието по лицето му беше повече от очевидно.

– Всеки ден взимам влака от Ашбъри за Лондон. Минавам покрай вашата къща. Видях, че е с някого. И това... не бяхте вие.

– Откъде сте толкова сигурна? Петък сутрин... Петък, един ден преди да изчезне.

– Точно така.

– Не бях тук – замисли се той. – Бях на конференция в Бирмингам. Върнах се вечерта.

По високите му скули се появиха розови петна. Скептицизмът му отстъпи място на нещо друго.

– Та, видели сте я с някого на поляната. И...

– И тя го целуна. – Трябваше да изплюя камъчето. Трябваше да му го кажа. – Те се целунаха.

Той се изправи. Все още свити в юмруци, ръцете му се долепиха плътно от двете страни на тялото му. Розовите петна по скулите му се наситиха с цвят, станаха по-ярки.

– Съжалявам – казах. – Много съжалявам. Знам, че е ужасно да чуете такова нещо...

Знам точно колко е ужасно. Седнала срещу него, си спомних с кристална яснота как се почувствах тогава, докато седях в собствената си кухня, през пет къщи оттук, а на стола срещу мен беше Лара, бившата ми приятелка, и дебелото ѝ бебе врещеше в скута ѝ. Спомних си какво изпитах, докато ми казваше колко съжалява, че с брака ми е свършено. Помня и как изпуснах нервите си, докато я слушах. Тя не знаеше нищо за болката ми. Пратих я на майната ѝ, а тя ми каза да не говоря така пред детето ѝ. Оттогава не съм я виждала.

– Как изглеждаше мъжът, с когото сте я видели? – попита Скот, застана с гръб към мен и се загледа през прозореца.

– Беше висок, мисля, че беше по-висок от вас. С тъмна кожа. Приличаше на азиатец. Индиец или нещо подобно.

– И двамата се целуваха тук? В градината?

– Да.

Той въздъхна дълбоко.

– Боже – простена след малко. – Имам нужда от едно питие.

Обърна се и попита:

– Искате ли бира?

Исках, разбира се, нуждаех се отчаяно от една бира, но отказах. Наблюдавах го как вади една бутилка от хладилника, как я отваря и отпива голяма глътка и почти усещах студената течност да се плъзга по гърлото ми; ръката ме заболя от желание да хвана чашата. Скот се облегна на плота, главата му падна на гърдите.

Изведнъж ми стана тъжно. Не помагах с нищо. Само увеличих болката му, направих така, че да му стане още по-трудно. Намесвах се в скръбта му, а това не беше правилно. Не биваше да се срещам с него. Не биваше да го лъжа. Не биваше.

Вече се надигах от стола, готова да си тръгна, когато той заговори:

– Може да е... Знам ли? Това може да е добра новина, нали? Може да означава, че тя е добре. Че просто... – той се засмя кратко и безрадостно – е избягала с някого.

Избърса търкулналата се по бузата му сълза с опакото на ръката си и сърцето ми се сви на малка стегната топка.

– Въпросът е там, че... Не мога да повярвам, че няма да ми се обади. – Той ме погледна така, сякаш знаех отговора. – Нормално е да ми се обади, нали? Тя знае колко ще се безпокоя... колко ще се изплаша за нея. Меган не е такъв човек.

Говореше ми като на човек, на когото можеше да се довери. Като на приятелка на Меган, знаех, че не го заслужава но ми подейства добре. Той отпи друга глътка от бирата и се обърна към градината. Проследих погледа му до малка купчина камъни – дълъг алпинеум, започнат, но недовършен. След миг отново допря бутилката до устата си, но изведнъж спря и се обърна към мен.

– Видели сте Меган от влака, така ли? – попита той. – Просто сте гледали през прозореца и сте я видели? И по каква случайност се е оказала ваша позната.

Атмосферата в стаята се промени. Вече не ме вижда като съюзник, съмняваше се, че заслужавам доверието му. През лицето му премина сянка на съмнение.

– Да. Аз... аз знам къде живее тя – казах и в мига, когато думите излязоха от устата ми, съжалих за тях. – Имам пред вид, където живеете вие. Била съм тук и преди. Преди много време. Затова, когато преминавам с влака оттук, поглеждам за нея. – Той не изпускаше очите ми от поглед. Изчервих се и измънках: – Често съм я виждала отвън.

Той остави празната бутилка на плота, направи две крачки към мен и седна на близкия стол.

– Значи сте я познавали добре? Достатъчно добре, за да ни дойдете на гости?

Кръвта обагри врата ми в червено, основата на гърба ми плувна в пот, а адреналинът скочи до небесата. Не бива да казвам това, нямаше причина да усложнявам лъжата.

– Беше само веднъж, но аз познавам района, някога живеех наблизо. – Той повдигна вежди. – Живеех надолу по пътя. На номер двайсет и три.

Той кимна бавно.

– Там живее семейство Уотсън. Да не сте бившата съпруга на Том?

– Да. Преместих се преди две години.

– Но сте посещавали галерията на Меган?

– Да, понякога.

– И когато сте се виждали... тя споделяла ли е с вас лични неща? За мен например? – впи очите си в моите. Гласът му беше дрезгав, напрегнат. – Или за друг?

Поклатих глава.

– Не, не. Обикновено говорехме общи неща... колкото да мине времето.

Настъпи дълга пауза. Горещината в стаята стана непоносима, всеки ъгъл излъчваше онази остра миризма на антисептик и изведнъж ми прилоша. Силите ме напуснаха. Загледах се в една малка масичка вдясно от мен, отрупана със снимки в рамки. На една от тях беше Меган, усмихваше ми се весело, но и леко укорително.

– Трябва да тръгвам – казах припряно. – Отнех ви достатъчно време.

И веднага станах, но той протегна ръка и ме хвана за китката. Очите му не се откъсваха от моите.

– Не си тръгвайте още – каза тихо.

Отново се отпуснах на стола, но отдръпнах ръката си от неговата. Притесних се, сякаш ме задържаха против волята ми.

– Този мъж... – започна той, – мъжа, с когото сте я видели... мислите ли, че ще го познаете, ако го видите отново?

Нямаше как да му кажа, че вече съм идентифицирала мъжа в полицията. Но хората там не обърнаха голямо внимание на думите ми и точно затова се свързах с него. Ако му бих признала, щях отново да изгубя доверието му. Затова го излъгах за втори път.

– Не съм сигурна. Но мисля, че ще мога. – Изчаках секунди, после продължих: – Във вестниците беше цитирано едно име на неин приятел. Мисля, че се казваше Раджеш. Чудех се, дали...

Скот вече клатеше глава.

– Раджеш Гуджрал ли? Не, не мисля. Той е художник, излагаше картините си в галерията. Раджеш е хубав мъж, но... е женен. Има деца. – Сякаш това има някакво значение. – Чакайте – вдигна ръка той. – Мисля, че някъде имам негова снимка.

И хукна към втория етаж. Докато го чаках, усетих болка  в раменете и осъзнах, че стоя с напрегнати мускули от мига, когато влязох в тази къща. Отново разгледах снимките: Меган по лятна рокля на плажа; близък план на лица на Меган; близък план на очите на Меган – стряскащо сини; Меган сама. Нямаше нито една снимка на двамата заедно.

Скот се появи с една брошура и ми я връчи. Брошурата рекламираше някаква изложба в галерията. Той я обърна посочи един от мъжете на последната страница.

– Ето, това е Раджеш.

Мъжът стоеше до цветна абстрактна картина. Бе по-възрастен, с брада, нисък и набит. Не беше онзи, когото бях видяла от влака и после идентифицирах в полицията.

– Не е той – казах уверено.

Скот застана до мен и се загледа в брошурата. После се обърна рязко, излезе от стаята и отново се качи горе. Този път се върна с лаптоп, остави го на масата и седна.

– Мисля, че мога... – заговори, докато го отваряше и включваше, но спря на средата на изречението. Сега имах възможност да го огледам внимателно. Лицето му беше пример за съсредоточеност, челюстите – плътно стиснати и издадени. – Меган имаше терапевт – продължи след малко той. – Казва се Абдик. Камал Абдик. Не е азиатец. Май че е от Сърбия или от Босна, във всеки случай някъде там. Той написа нещо на екрана.

– Сигурен съм, че има свой уебсайт. И мисля, че има и снимка...

Той намери, каквото търсеше, и обърна лаптопа към мен, така че да мога да виждам екрана. Наведох се напред и се вгледах в снимката.

– Това е той – извиках развълнувано. – Определено е той.

Скот затвори рязко лаптопа. Дълго време не проговори.

Седеше с лакти на масата, подпираше главата си с треперещи ръце и дишаше тежко.

– Получаваше пристъпи на безпокойство – заговори най-после. – Имаше проблеми със съня. Всичко започна миналата година, не си спомням кога точно.

Говореше, без да поглежда към мен, сякаш говореше на себе си. Бе забравил за присъствието ми.

– Аз бях този, който предложи да се свърже с психотерапевт. Окуражих я да отиде, защото виждах, че няма да мога да ѝ помогна. Не е по силите ми. – Гласът му се изгуби за момент. – Не можех да ѝ помогна... Каза ми, че и в миналото е имала подобни проблеми, и в крайна сметка всичко е отшумяло, но аз я накарах... убедих я да отиде. Някой ѝ препоръча този човек. – Той прочисти гърлото си и продължи: – Терапията като че ли помагаше. Тя се развесели... Сега разбирам защо – засмя се тъжно той.

Потупах го лекичко по ръката, за да го утеша. Но той я издърпа рязко и стана.

– Трябва да си вървите – каза припряно. – Майка ми ще дойде всеки момент... Не ме оставя сам за повече от час-два.

На вратата улови ръката ми и се вгледа в мен.

– Виждали ли сме се и преди? – попита напрегнато.

За миг ми се прииска да му кажа: "Да, виждали сме се. Видяхме се в полицейския участък, може да сме се виждали и тук, на улицата. Аз бях тук в събота вечер", но поклатих глава и отвърнах:

– Не мисля.

Тръгнах към гарата, колкото може по-бързо. След няколко метра се обърнах и погледнах назад. Той продължаваше ди стои на вратата и да ме гледа.

Вечер

Непрекъснато проверявам пощата си, но до този момент нямам вести от Том. Мисля си колко по-лесно е било да дави ревността си в алкохол преди появата на имейлите, съобщенията и мобилните телефони, преди тази електроника и следите, която оставя тя.

В днешните вестници нямаше нито ново за Меган. Медиите вече са на друга вълна, заглавните страници са посветени на политическата криза в Турция, на четиригодишно момиченце, нахапано от кучета, и на унизителната загуба на националния ни отбор по футбол от Черна гора.

Кати ме покани да обядваме навън. Беше свободна, защото Деймиън замина за Бирмингам, за да се види с май си, а тя не беше поканена. С Деймиън ходят от две години, тя все още не се е запознала с майка му. Отидохме до "Жирафа" на Хай Стрийт, място, което ненавиждам. Седнахме в средата на помещението сред пищящи и хленчещи деца под пет години и Кати ме засипа с въпроси за последните дни. Искаше да знае къде съм била снощи.

– Да не си се запознала с някого? – попита ме с блеснали очи.

Много трогателно.

Замалко да кажа "да", защото това си е самата истина, и лъжата се оказа по-лесна. Казах ѝ, че съм ходила на среща на анонимните алкохолици.

– Ох! – възкликна смутено тя и заби поглед в повехналата гръцка салата пред себе си. – В петъка май се подхлъзна малко.

– Така беше. Виж, пътуването хич няма да е безоблачно Кати – отвърнах аз. Почувствах се ужасно, защото виждах, че искрено се притеснява за мен и пиенето ми. – Но аз се старая. Наистина.

– Ако искаш да дойда с теб...

– Не, няма нужда засега – отвърнах. – Но ти благодаря.

– Тогава може да правим нещо друго заедно. Да отидем на фитнес например? – погледна ме тя.

Засмях се, но когато осъзнах, че говори сериозно, казах:

– Ще помисля по въпроса.

Преди малко Деймиън ѝ се обади, каза ѝ, че се е върнал от Бирмингам и тя може да отиде при него. Щом го чу, Кати веднага хукна. Исках да ѝ кажа: "Защо тичаш като луда всеки път, когато ти звънне?", но не съм в позиция да раздавам съвети по интимни въпроси, както и по всякакви въпроси, ако ме питате, а и в момента умирам за едно питие. Мисля за това, откакто седнахме на масата и пъпчивият сервитьор ни попита ще искаме ли по чаша вино, но Кати отсече: "Не, благодаря". Замълчах си, но в момента избутвам благородните мисли настрана и тръпна в очакване да се разкара по-бързо. (Не се тревожи, наистина се справям добре.) Докато се обувам, за да отида до магазина, телефонът ми звънва. Том. Сигурно е Том. Измъквам телефона от чантата, поглеждам екрана и сърцето ми започва да бие като барабан.

– Здравейте! – От другата страна се мълчи, затова питам: – Всичко наред ли е?

След кратка пауза Скот ми отговаря:

– Да, наред е. Аз съм добре, просто се обадих да ви благодаря за вчера. За времето, което отделихте и за информацията.

– Няма нищо. Не е необходимо да...

– Прекъсвам ли нещо?

– Не, не, нищо. – От другата страна отново се мълчи, затова повтарям: – Всичко е наред. Има ли... нещо ново? Говорихте ли с полицията?

– Инспекторът, определен за връзки със семейството, беше тук тази сутрин – казва той и сърцето ми забързва ритъм. – Казва се инспектор Райли. Споменах ѝ за Камал Абдик. Казах ѝ, че може би ще е добре да поговорят с него.

– Казахте ли ѝ, че сте разговаряли с мен? – питам с пресъхнали устни.

– Не, не споменах за вас. Помислих, че... не знам, но реших, че ще е по-добре името да излезе от моята уста. Казах ѝ, излъгах, знам, но ѝ казах, че постоянно се опитвам да си спомня важни неща, които биха имали отношение към случая. Във връзка с това подметнах, че сигурно си заслужава да поговорят с психотерапевта ѝ. Споделих ѝ, че имам подозрения, че може би в близкото минало между тях е имало нещо.

Отново започвам да дишам нормално.

– А тя какво каза?

– Каза, че вече са разговаряли с него, но ще го извикат отново. Тя... зададе много въпроси, пита ме защо не съм споменал за доктор Абдик досега. Тя е... не знам, просто нямам доверие. Би трябвало да е на моя страна, но през цялото време имах чувството, че ме подозира и се опитва да ме обърка.

Много се радвам, че и той не я харесва. Ето още нещо общо между нас, друга свързваща ни нишка.

– Както и да е. Та, затова се обадих. Да ви благодаря, че дойдохте и ми отворихте очите. Може да ви прозвучи странно, но за мен беше облекчение да разговарям с човек, който не ми е близък роднина. С вас мисля по-рационално. След като си тръгнахте, върнах лентата назад и си спомних как се държа Меган след първата си среща с него... с Абдик... Как се държеше, когато се върна. В нея имаше нещо... сякаш светеше със собствена светлина. – Той въздъхва звучно и добави: – Но не съм сигурен. Може и да си въобразявам.

Обхваща ме същото чувство от вчера – той вече не говори на мен, а на себе си. Аз само отразявам звука от гласа му, но и това ме радва. Радвам се, че мога да му бъда от полза.

– Цял ден преглеждам вещите на Меган. За кой ли път продължава той. – Вече бях огледал спалнята, какво ти спалнята, цялата къща, и то няколко пъти, търсех нещо, което може да ми подскаже къде може да е. Нещо негово... знам ли. Но няма нищо, нито писма, нито имейли, нищо. По едно време си помислих, че мога да се свържа с него, но днес кабинетът му не работи, а няма как да открия личния му телефон.

– Дали е добра идея да се свързвате с него? – питам аз. – Имам предвид, че може би е по-добре да го оставите на полицията.

Не искам да кажа на глас онова, което вероятно и двамата си мислим – че може да е опасен. Би могъл, нали?

– Не знам, наистина не знам. – В гласа му се долавя отчаяние и това ме разстройва, но не мога да му предложа никаква утеха. Чувам дишането му от другата страна на линията – забързано, накъсано, сякаш се страхува от нещо. Искам да попитам сам ли е, или има някой при него, но си замълчавам. Ще прозвучи нахално и малко неприлично.

– Днес видях бившия ви съпруг – казва той и космите по ръцете ми настръхват.

– Така ли?

– Да. Отидох да купя вестници и го видях на улицата. Попита ме добре ли съм, има ли някакви новини от Меган.

– Така ли? – повтарям, защото това е всичко, което мога да кажа, думите просто се изпаряват от главата ми. Не искам Скот да говори с Том. Том знае, че не познавам Меган. И знае, че бях на Бленам Роуд вечерта, когато тя изчезна.

– Не споменах за вас. Не бях сигурен, че трябва да му казвам, че сме се запознали..

– Аз също не съм сигурна. Струва ми се... неловко някак.

– Ясно. Добре.

Настъпва дълга тишина. Изчаквам пулсът ми да се успокои. Вече чакам той да приключи разговора, но след малко го чувам да казва:

– Наистина ли никога не е говорила за мен?

– Разбира се... разбира се, че ми е говорила – бързам да кажа. – Всъщност ние не говорехме толкова често, но...

– Но вие знаете къде живеем. Меган рядко кани хора вкъщи. Пази си личното пространство.

Трескаво започвам да търся причина. Защо му казах, че съм ходила и друг път у тях?

– Стана случайно. Веднъж минах да взема една книга от нея.

– Наистина ли? – Определено не ми вярва. Сигурно Mеган не чете.

Мислено оглеждам къщата им. Никъде не видях рафтове с книги.

– И какво ви е казала за мен?

– Тя... беше много щастлива с вас – отговарям след миг. – Чувстваше се удовлетворена.

Докато го казвам, осъзнавам колко нелепо звучат думите ми, но няма как да бъда по-конкретна, просто опитвам да спася себе си.

– Честно казано, самата аз изживявах тежък момент с моя брак и мисля, че просто сравнявахме нещата. Но тя грейваше, когато заговореше за вас.

Тъпо клише!

– Наистина ли? – пита с натежал от мъка и копнеж глас. Явно не забелязва клишето. – Толкова е хубаво да го чуя!

Той замлъква за момент и аз се заслушвам в плиткото дишане от другата страна.

– Ние... Вечерта, когато изчезна, се скарахме. Сериозно – казва той. – Мисълта, че излезе от къщи ядосана...

Но не довършва.

– Сигурна съм, че не е била много сърдита – успокоявам го аз. – Знаете как е с влюбените. Непрекъснато се карат.

– Но този път беше различно, беше ужасно и аз не мога... Не мога да споделя с никого, защото ако кажа, ще решат, че съм виновен.

Този път в гласа му се появява друга нотка – на вина, на безпокойство.

– Не си спомням как започна всичко – продължава той. В първия момент не мога да му повярвам, но после се замислям за всички вече забравени кавги и прехапвам език.

– Много се разгорещих. Аз... държах се грубо с нея. Като пълен простак. Като кучи син. Тя се разстрои. Качи се горе и събра част от дрехите си в една чанта. Не знам какво точно взе, но по-късно видях, че четката ѝ за зъби я няма, и разбрах, че няма да се прибере. Предположих... реших, че ще отиде да спи при Тара. Случвало се е. Но само веднъж. Не беше непрекъснато така.

– Не тръгнах след нея – продължава той и отново не говори лично на мен. Прави признание. Той е от едната страна на изповедалнята, а от другата съм аз – анонимна, без лице. – Оставих я да излезе.

– Това в събота вечерта ли беше?

– Да. Тогава я видях за последен път.

Полицията разполага със свидетел, който я е видял. Или е видял жена с нейното описание да отива към гарата към седем и петнайсет, знам това от публикациите във вестниците. Тогава е забелязана за последно. Никой не си спомня да я е виждал на перона или във влака. В Уитни няма камери, а тези в Корли не са я засекли, макар вестниците да твърдят, че това не доказва нищо. Въпреки това Меган може да е била там, защото на гарата има доста непокрити от камерите места.

– Колко часа беше, когато решихте да ѝ се обадите.

Друга дълга пауза.

– Аз... отидох в кръчмата. В "Розата", ако я знаете. На Кингли Роуд, точно зад ъгъла. Трябваше да поохладя страстите, да подредя нещата в главата си. Изпих две бири, после се прибрах. Беше малко преди десет. Исках да ѝ дам време ди се успокои и да се върне. Но я нямаше.

– Значи сте ѝ се обадили към десет?

– Не. – Гласът му се снишава до шепот. – Не беше така. Вкъщи изпих още две бири. Гледах телевизия, после си легнах.

Припомням си ужасните скандали с Том и всички обиди, които  съм му нанасяла след поредния запой. Помня как изскачах на улицата и крещях като луда, че не искам повече да го виждам. Той винаги ми се обаждаше, успокояваше ме и ме връщаше вкъщи.

– Представих си как седи в кухнята на Тара и ѝ обяснява какъв боклук съм. Затова я зарязах.

Зарязал я е. Звучи грубо и безотговорно, не съм изненадана, че не е разказал на полицията. Това не е онзи Cкот, когото си представях, когото познавам, онзи Скот, който застава зад Меган на терасата и слага огромните си ръце върху слабичките ѝ рамене, готов да я защити от всички и от всичко.

Не искам да слушам повече, искам да затворя, но той про- дължава да говори.

– Събудих се рано и веднага прегледах телефона си. Нямаше съобщения. Не се разтревожих... предположих, че спи, все още ядосана. След малко ѝ се обадих. Включи гласовата поща, но аз запазих спокойствие. Реших, че не е станала или просто ме игнорира. Не успях да открия номера на Тара, но имах адреса ѝ. Беше на визитната картичка на бюрото на Меган. Излязох и отидох у тях.

Задавам си въпроса, защо му е трябвало да ходи у Tapа, щом не се е тревожел, но не искам да го прекъсвам. Оставям го да говори.

– Отидох у Тара малко след девет. Трябваше да почакам докато ми отвори, но когато се появи, се изненада, че ме вижда. Беше очевидно, че съм последният човек, когото е очаквала да почука на вратата ѝ по това време на деня. Тогава разбрах, че Мегън не е била там. И си помислих... помислих си...

Гласът му секва и аз се намразвам заради съмненията си преди малко.

– Тара ми каза, че с Меган са се засекли на курса по пилатес в петък вечерта и след това не са се виждали. Toгава се изплаших.

Когато приключваме, затварям телефона и се замислям

Ако човек не го познава, ако не го е виждал с Меган, както аз съм ги виждала, много от казаното току-що звучи, меко казано, достоверно.

22 юли 2013, понеделник

Сутрин

Събудих се с разбъркани мисли. Спах добре, но сънувах кошмари и трябваше да положа усилия, за да се отърся от съня. Горещината се завърна и въздухът във вагона не достига, въпреки че е наполовина празен. Сутринта станах по-късно и нямах време да си взема вестник или да проверя новините в интернет. Сега се опитвам да вляза в сайта на Би Би Си през телефона, но ми отнема цяла вечност, докато страницата се зареди. В Нордкоут се качва мъж с айпад и заема мястото до мен. Той няма никакви проблеми със зареждането, отива директно в сайта на "Дейли Телеграф" и третата новина, изписана с големи черни букви, гласи: АРЕСТУВАН Е МЪЖ ВЪВ ВРЪЗКА С ИЗЧЕЗВАНЕТО НА МЕГАН ХИПУЕЛ.

Новината ме разтърсва и аз се навеждам силно напред, за да мога да прочета. Мъжът ме поглежда възмутено, почти обидено.

– Съжалявам – извинявам се аз. – Аз я познавам. Познавам изчезналата жена.

– Колко ужасно! – въздъхва мъжът – добре облечен и добре възпитан господин. – Искате ли да прочетете статията?

– Ако нямате нищо против – отвръщам с благодарност. – Моят телефон не зарежда нищо.

Той се усмихва любезно и ми подава таблета си.

Докосвам заглавието и статията излиза на екрана:

Вчера полицията е задържала трийсетгодишен мъж във връзка с изчезването на Меган Хипуел, двайсет и девет годишна жена от Уитни, която липсва от тринайсети юли, събота. От полицията не потвърдиха дали арестуваният е съпругът на госпожа Хипуел, Скот Хипуел, разпитан под подозрение в петък. В своето изявление тази сутрин говорителят на полицията каза: "Потвърждаваме, че имаме задържан по случая с изчезването на Меган Хипуел, но обвинения все още не са му повдигнати. Издирването на изчезналата продължава, както и работата по локализиране мястото на предполагаемото престъпление".

В този момент минаваме покрай къщата и влакът, като никога, не спира на семафора. Обръщам глава към прозореца, но твърде късно. Къщата вече е останала назад. Ръцете ми треперят, докато връщам айпада на мъжа до себе си. Той поклаща тъжно глава и казва:

– Много съжалявам.

– Тя е жива – казвам с треперещ глас, но дори и аз не вярвам. Сълзите напират в очите ми. Аз бях в дома му. Бях там. Седях срещу него на масата и гледах в очите му. И усетих нещо. Помня, че си помислих как огромните му ръце могат да ми прекършат врата като нищо, а щом могат това, още по-лесно ще прекършат този на дребничката крехка Меган. Спирачките изскърцват. Наближаваме Уитни и аз скачам от мястото си.

– Трябва да сляза – казвам на мъжа до мен, той ме поглежда изненадано, но кима и ми пожелава късмет.

Хуквам по перона и оттам се спускам по стъпалата срещу основния поток от хора. Вече съм на последното стъпало, когато се спъвам и един мъжки глас казва:

– Внимавай!

Не го поглеждам, защото очите ми са в ръба на циментовото стъпало, предпоследното. По него има петно от кръв. Нямам представа откога е тук. Може ли да е от миналата седмица? Може ли да е моята кръв? Или нейната? Може да са намерили кръв в къщата и затова са го арестували? Опитвам се да си спомня кухнята, хола. Онази миризма на антисептик, на болнично чисто. На белина ли беше? Не знам, не си спомням, помня само потта по гърба му и бирения дъх.

Изтичвам покрай подлеза, на ъгъла на Бленам Роуд, спъвам се, но продължавам напред. Бързам по тротоара, сдържайки дъха си, с наведена надолу глава. Най-после преодолявам страха си и я вдигам, но когато поглеждам към къщата, се оказва, че няма нищо за гледане. Пред входа няма микробуси, нито полицейски коли и това ме обърква отново. Как успяха да приключат толкова бързо с огледа на къщата? Ако са открили нещо, щяха още да са тук. Щяха да им трябват часове да надникнат навсякъде и да съберат всички улики. Забързвам крачка. Когато стигам до къщата, спирам и поемам дълбоко въздух. Завесите са спуснати и долу, и горе. Но пердетата на един от прозорците на съседната къща помръдват. Някой ме наблюдава. Заставам на прага и вдигам ръка. Не бива да съм тук. Нямам представа какво правя пред дома му. Просто исках да видя. Да разбера. А сега съм като в задънена улица. Не знам какво да правя – да тръгна срещу инстинктите си и да почукам на тази врата или да си тръгна. Обръщам се с намерение да си тръгна и в същия момент вратата се отваря.

Преди да реагирам, ръката му се изстрелва напред, хваща ме за рамото и ме дърпа към себе си. Устните му са стиснати на черта, очите му гледат диво. Той е отчаян. Изплашена и трепереща, отварям уста да извикам, но той ме вкарва в коридора и затръшва вратата зад мен.

МЕГАН

21 март 2013, четвъртък

Сутрин

Аз никога не губя. Трябва да го знае. Никога не губя в такива игри.

Екранът на телефона ми е тъмен. Апаратът мълчи упорито, дори нахално. Няма съобщения, няма пропуснати разговори. Всеки път, когато го погледна, имам чувството, че някой ме удря през лицето и това ме ядосва още повече. Какво стана с мен в онази хотелска стая? Какво си помислих? Връзката ни е сериозна? Че това между нас е истинско? Изобщо не е имал намерение да заминава с мен. Но за секунда му повярвах, дори повече от секунда, и точно това ме подлудява. Бях наивна и смешна. Сигурно през цялото време се е кискал наум.

Ако си мисли, че ще седна да рева, много се лъже. Мога да мина и без него, мога да се справя прекрасно и сама, но просто не обичам да губя. Не може да се отнася така с мен. Не може да ме захвърля като ненужна вещ. Аз съм тази, която си тръгва.

Колкото и да се опитвам, не мога да се успокоя. Непрекъснато се връщам към онзи следобед в хотела и повтарям и преповтарям казаното от нас, и онова, което почувствах тогава.

Какъв простак!

Ако си мисли, че ще си тръгна мирно и тихо и ще изчезна от живота му, е сбъркал жестоко. Ако не вдигне телефона си, ще набера домашния му номер. Няма да му позволя да се държи така с мен.

На закуска Скот ме моли да отложа срещата с терапевта. Не казвам нищо. Правя се, че не съм го чула.

– Дейв ни покани на вечеря – обяснява ми той. – Не сме се виждали отдавна. Не можеш ли да отложиш часа си?

Казва го спокойно, сякаш е най-обикновено питане, но аз усещам, че ме наблюдава, че очите му не слизат от лицето ми. На ръба на скандала сме и трябва да внимавам.

– Не мога, Скот, вече е късно – отговарям. – Защо не поканиш Дейв и Карън у нас в събота?

Мисълта да забавлявам Дейв и Карън през уикенда е неприятна, навява ми скука, но ще трябва да направя този компромис.

– Защо да е късно? – възразява той, слага чашата с кафето на масата пред мен, поставя ръка на рамото ми и казва: – Отложи я, моля те!

След малко излиза от стаята и аз напрягам слух. В мига, когато чувам външната врата да се затваря, грабвам чашата с кафе и я запращам в стената.

Вечер

Започвам да се навивам, че всъщност не ме е захвърлил. Да кажем, че просто се опитва да постъпи правилно, етично и хуманно. Но в себе си знам, че не е вярно. Най-малкото, не е цялата истина, защото, ако желаеш силно някого, изобщо не се сещаш за етиката (още по-малко за хуманността). Ще направиш всичко, за да си с него. Той просто не ме желае достатъчно.

Цял следобед отклонявах обажданията на Скот, закъснях за сеанса и влязох директно в кабинета, без да се обадя на рецепцията. Той седеше на бюрото си и пишеше нещо. Вдигна поглед към мен, но не ми се усмихна, после отново наведе глава над бележките си. Застанах пред бюрото и зачаках отново да вдигне глава. Имам чувството, че пуснах корени докато го направи.

– Добре ли си? – попита ме най-после и този път ми се  усмихна. – Закъсня.

Гърлото ми се сви и не успях да му отговоря. Заобиколих зад бюрото и се наведох над него. Кракът ми докосна бедрото му и той побърза да се отдръпне назад.

– Меган, добре ли си? – попита нервно.

Поклатих глава. Протегнах ръка към него и той я пое.

– Меган... – поклати глава.

Не казах нищо.

– Не може така, Меган... Седни, нека да поговорим.

Поклатих глава.

– Меган.

С всяко повтаряне на името ми положението ставаше по-лошо.

Той стана, излезе отпред и, отдалечавайки се от мен, застана в средата на стаята.

– Хайде, седни – каза делово, дори малко грубо.

Последвах го, прегърнах го през кръста с едната ръка другата сложих на гърдите му. Той ме хвана за ръцете и ме отблъсна от себе си.

– Недей, Меган. Не можем... не бива – прошепна и обърна глава на другата страна.

– Камал – изрекох името му със свито гърло. Гласът прозвуча умоляващо и това ме изнерви още повече. – Моля те, Камал.

– Това... не е прилично. Съвсем нормално е, но...

Казах му, че искам да съм с него.

– Това е пренасочване на чувствата, Меган – заговори той. – Случва се понякога. На мен също ми се случва. Трябваше да обсъдим този въпрос миналия път. Съжалявам.

Изведнъж ми се прииска да изкрещя. Излязло от неговата уста, всичко изглеждаше толкова банално, незначително и често срещащо се, че не можех да го преглътна.

– Какво искаш да ми кажеш, Камал? Че не чувстваш нищо? Че съм си измислила всичко?

Той поклати глава.

– Трябва да ме разбереш, Меган. Не биваше да позволявам нещата да стигнат толкова далече.

Приближих се до него, прегърнах го през кръста и го дръпнах към себе си. Той отново хвана ръцете ми, дългите му пръсти се сключиха около китките ми.

– Мога да изгубя работата си – каза отчаяно и това вече  наистина ме изкара от кожата.

Отдръпнах се рязко. Той се опита да ме задържи, но не успя. Разкрещях се, казах му, че пет пари не давам за скапаната му работа. Разтревожен, че секретарката и другите пациенти може да си помислят нещо, той се опита да ме укроти. Сграбчи ме за раменете, палците му се забиха в меката плът на ръцете ми и започна да ме моли да се успокоя, да спра да се държа като дете. Разтърси ме силно, за миг си помислих, че ще ме удари.

Целунах го и ухапах силно долната му устна. Усетих кръвта в устата си. Той ме отблъсна.

По пътя за дома започнах да планирам отмъщение. Сетих се за всички неща, които можех да му причиня. Можех да направя така, че да го уволнят, дори да го съдят. Но в крайна сметка реших да не го правя, харесвах го прекалено много  и не исках да страда. Постепенно осъзнах, че не съм чак толкова ядосана, че ме отхвърли. Онова, което ме измъчва, е, че не стигнах до края на моята история, а за мен ще бъде мъчително да започвам всичко отначало с друг терапевт.

Не искам още да се прибирам вкъщи, защото не знам как да обясня синините по ръцете си.

РЕЙЧЪЛ

22 юли 2013, понеделник

И сега чакам. Да не знаеш какво следва, да гледаш как нещата се движат съвсем бавно си е истинска агония. Но не мога да направя нищо повече.

Сутринта надуших опасността отдалече и се оказах права. Просто не знаех от какво трябва да се страхувам.

Не и от Скот. Той ме издърпа в къщата, но сигурно видя ужаса в очите ми, защото почти веднага ме пусна и се дръпна. С широко отворени очи и разчорлен побърза да се  скрие от влязлата с мен светлина и да затвори вратата.

– Какво правиш тук? Фотографите и репортерите са навсякъде. Не искам хора пред вратата си. Не искам никой да се мотае наоколо. Ще започнат да говорят, да задават въпроси... ще опитат... всичко, за да направят някоя снимка, ще...

– Отвън няма никого – казах, но ако трябва да съм честна, не огледах добре. Може да е имало хора в колите наоколо. Може би са седели вътре и просто са чакали нещо да се случи.

– Какво правиш тук? – попита ме отново той.

– Чух по новините... Исках да ... Той ли е? Него ли арестуваха?

Той кимна.!

– Да. Рано тази сутрин. Онази жена за връзки със семейството беше тук. Дойде да ми го съобщи. Но не можеше... не искаше да ми каже защо. Сигурно са намерили нещо у тях, обаче си мълчат. Но нея не. Нея още не са я открили.

Скот седна на първото стъпало и обви тялото си с ръце. Трепереше неистово.

– Не издържам повече. Не издържам това чакане... да звънне телефонът. Ако звънне, за какво ще бъде... За най-лошата новина? Или... – той замлъкна, после ме погледна, сякаш ме виждаше за пръв път. – Защо дойде?

– Исках... Реших, че не бива да оставаш сам.

Той ме изгледа, сякаш виждаше луд човек.

– Не съм сам – каза, стана и тръгна към хола. За миг останах неподвижна. Не знаех да го последвам или да си тръгна, но в този момент той извика към мен:

– Искаш ли кафе?

На поляната отвън стоеше една жена и пушеше. Беше висока, с прошарена коса, облечена елегантно с черен панталон и затворена догоре бяла блуза. Крачеше нагоре-надолу по верандата, но в мига, когато ме видя, спря, хвърли недопушената цигара на каменната настилка под себе си и я угаси с крак.

– От полицията ли сте? – попита ме недоверчиво, когато влезе в кухнята.

– Не аз съм...

– Това е Рейчъл Уотсън, мамо – представи ме Скот. – Жената, която се свърза с мен за Абдик.

Тя кимна бавно и несигурно, сякаш обяснението му не ѝ беше достатъчно. Очите ѝ зашариха по мен, минаха с преценяващ поглед от върха на косата ми до пръстите на краката.

– Разбирам.

– Аз просто...

Нямах правдоподобно обяснение за посещението си. Не можех да и кажа "Просто исках да разбера", нали?

– Скот ви е много благодарен, че го осведомихте за положението. Сега ще почакаме и ще видим какво ще стане.

Тя пристъпи към мен, хвана ме за лакътя и ме насочи учтиво  към вратата. Потърсих Скот с поглед, но той не гледаше към мен. Очите му бяха фиксирани в някаква точка на прозореца от другата страна на линията.

– Благодаря ви, че наминахте, госпожо Уотсън. Оценяваме загрижеността ви.

Докато се усетя, се оказах на прага с плътно затворена врата зад себе си и щом вдигнах поглед, ги видях: Том буташе количката, Ана вървеше до него. Те също ме видяха и заковаха на място. Ана вдигна ръка към устата си и се наведе да хване детето. Лъвицата пази малкото си. Исках да се изсмея, да ѝ кажа, че не съм тук заради нея и че дъщеря ѝ изобщо не ме интересува.

Само че нежеланата тук съм аз, майката на Скот ми го показа ясно. Нежелана, отхвърлена от всички. Нищо, няма значение, нали хванаха Камал Абдик? Хванаха го с моята помощ. Аз помогнах, постъпих правилно. Арестуваха престъпника и няма да мине много време, когато ще намерят Меган и ще я върнат у дома.

АНА

22 юли 2013, понеделник

Сутрин

Том ме събуди рано с целувка и широка усмивка. Тази сутрин срещата му е по-късно, затова предложи да вземем Ийви и да закусим на нашето място, в барчето зад ъгъла. Там се срещахме в началото, когато започнахме да излизаме. Сядахме винаги до прозореца. Тя беше на работа в Лондон и нямаше опасност да мине оттам и да ни види, но въпреки това имаше тръпка – по някаква причина можеше да се върне по-рано, можеше да се почувства зле и да се прибере без време или да забрави важни документи и да дотърчи. Мечтаех за подобна ситуация. С цялото си сърце желаех един ден да се върне, да го види с мен и да разбере, че той вече не е неин. Странно е, като си помисля, че имаше време, когато очаквах с радост появата ѝ.

След изчезването на Меган избягвам да използвам този път – когато минавам покрай къщата ѝ, ме полазват тръпки, но това е единственият възможен начин човек да стигне до кафенето. Том върви малко по-напред и бута количката, пее никаква песничка на Ийви, разсмива я. Обожавам да излизаме тримата. Виждам как хората ни гледат и си представям каквo си казват на ум: "Какво красиво семейство!". И това ме изпълва с гордост, каквато не съм изпитвала досега.

И така, нося се аз в моя балон на щастието и вече стигам до номер петнайсет, когато вратата се отваря. В първия миг решавам, че халюцинирам, защото отвътре излиза тя. Тя –  Рейчъл. Преминава прага, суети се няколко секунди пред входната врата, после ни вижда и заковава на място. Ужас! Усмихва ни се странно, по-скоро прави гримаса, и аз инстинктивно се спускам напред, изваждам Ийви от количка и я плаша с припрените си движения. Тя започва да плаче.

Рейчъл минава бързо покрай нас по посока към гарата.

Том вика след нея:

– Рейчъл!

Но тя продължава напред все по-бързо и по-бързо, почти се затичва, и ние оставаме да гледаме след нея. След малко Том се обръща към мен, вижда израза на лицето ми и казва:

– Хайде да се приберем.

Вечер

Когато се прибрахме, разбрахме, че са арестували някого  във връзка с изчезването на Меган. Оказа се, че е някакъв непознат, психотерапевт, при когото е ходила на сеанси, аз никога не съм го чувала. Отдъхнах си, защото си представях вече какво ли не.

– Казах ти, че не може да е случайно – каза ми Том. – Никога не е непознат, нали? Всъщност, не знаем какво точно се е случило. Може да си е добре. Просто да е избягала с друг мъж.

– Тогава защо са арестували този човек?

Той сви рамене. Вече мислеше за друго, затягаше вратовръзката, оправяше сакото си, приготвяше се за среща с новия клиент.

– Какво ще правим? – попитах го аз.

– Да правим ли? – примига неразбиращо той.

– С Рейчъл. Защо беше тук? Защо е била в къщата на Xипуел? Може би... се е опитвала да влезе в нашата градина... като прескочи през съседските огради.

Том се изсмя.

– Съмнявам се. Все пак говорим за Рейчъл. Не я виждам да успее да прехвърли дебелия си задник през всичките тези огради. Нямам представа какво е правила там. Може да е била пияна и да е сбъркала къщата.

– Значи смяташ, че отново ще се опита да души наоколо?

Той поклати глава.

– Не знам. Виж, не се тревожи за това. Дръж вратите заключени. Ще ѝ се обадя и ще разбера какво прави тук.

– Мисля, че трябва да се обадим в полицията.

– И какво ще им кажем? Тя не е направила нищо...

– Не е правила нищо в последно време, освен ако не броим факта, че беше тук в нощта, когато Меган Хипуел изчезна – казах аз. – Трябваше много отдавна да съобщим за нея.

– Ана, стига – сложи той ръка на кръста ми. – Не мисля, че Рейчъл има нещо общо с изчезването на Меган. Но щом това те притеснява, ще говоря с нея.

– Но ти каза последния път...

– Знам – прекъсна ме той. – Знам какво казах.

Целуна ме и сложи ръка на колана на дънките ми.

– Нека да не намесваме полицията, ако не е абсолютно необходимо.

Обаче аз мисля, че е абсолютно необходимо. Не мога да спра да мисля за усмивката, която заигра по лицето ѝ, когато ни видя. Беше ехидна. Почти триумфална. Трябва да се махнем оттук. Да се отървем от нея.

РЕЙЧЪЛ

23 юли 2013, вторник

Сутрин

Събуждам се и ми трябва известно време да определя усе- щанията си. Усещам въодушевление, примесено с още нещо: неясна заплаха.

Сядам в леглото, хващам лаптопа, включвам го и чакам нетърпеливо да зареди и да вляза в интернет. Процесът изглежда безконечен. Чувам Кати да се движи из къщата, мие съдовете от закуската си, после изтичва горе да си измие зъбите. Спира пред вратата ми и се суети. Представям си как вдига ръка и свива пръсти, готова да почука. Но явно размисля и изтичва надолу по стълбата.

Най-после се появява новинарската страница на Би Би Си. Първото заглавие съобщава, че има спад в ръста на печалбите. Второто е за поредната телевизионна звезда от седемдесетте години на миналия век, обвинена в сексуален скандал. За Меган няма нищо. Няма нищо и за Камал. Въздъхвам разочаровано. Знам, че полицията разполага с двадесет и четири часа за повдигне на обвинение на заподозрян. И при определени условия може да го задържи за допълнителни дванайсет часа. Знам това, защото вчера направих проучване. След като ме изритаха от дома на Скот, се върнах тук, включих телевизора и докато чаках, прекарах по-голямата част от деня в гледане на новини и четене на статии онлайн.

Към обяд полицията назова заподозрения. В новините споменаха, че са намерили "улики в дома и автомобила на доктор Абдик", но не казаха какви. Вероятно кръв? Или телефона ѝ, защото все още не са го открили? Дрехи, чанта, четка за зъби? Показаха снимка на Камал Абдик и за пръв път видях в близък план матовата кожа на красивото му лице. Използваната снимка не беше като за паспорт, виждаше се, че е някъде на почивка, не мога да кажа, че се усмихва, но има някакви наченки. Изглеждаше прекалено мек, прекалено красив за убиец, но външността често лъже. Казват, че Тед Бънди приличал на Гари Грант.

Цял ден чаках да чуя нещо повече, да разбера какви обвинения са му предявени – отвличане, нападение или нещо по-лошо – и да науча къде е тя, къде я крие. Видях кадри на Бленам Роуд, на гарата и на предната врата на Скот. Коментаторите изказаха различни предположения предвид факта, че нито мобилният ѝ телефон, нито кредитната ѝ карта са използвани през изминалата седмица.

Том се скъса да звъни, но аз не вдигнах. Знам какво иска. Иска да ме пита защо съм била у Скот Хипуел вчера сутринта. Нека да се чуди. Това няма нищо общо с него. Не всичко се върти около светлата му личност. Освен това, мисля, че ми се обажда под нейно давление. А на нея не ѝ дължа никакви обяснения.

Чаках дълго, но обвинение не последва. За сметка на това научих повече за Камал – будещ доверие психотерапевт, който узнал тайните и страховете на Меган, спечелил доверието ѝ и после замислил пъклен план, съблазнил я и накрая кой знае какво още ѝ е направил.

Научих също, че е мюсюлманин, босненец, оцелял от военния конфликт на Балканите и избягал в Англия на петнайсет години. Сблъскал се с насилието много млад, изгубил баща си и двамата си по-големи братя в Сърбия. Съден е за домашно насилие. Колкото повече научавах за него, толкова по-ясно ми ставаше, че постъпих правилно; бях права да се обадя в полицията и да им разкажа за него, бях права да е свържа със Скот.

Ставам, слагам халата, слизам бързо долу и включвам те- левизора. Днес нямам намерение да излизам. Ако Кати се върне неочаквано, ще ѝ кажа, че съм болна. Правя си кафе,  сядам на дивана и чакам.

Вечер

Към три часа ми писна. Дойде ми до гуша да слушам за оси-гуровки и педофили от седемдесетте, ядосах се, че не казват нищо нито за Меган, нито за Камал, затова отидох да магазина и си купих две бутилки вино.

Вече съм на края на първата, когато най-после се случва. По новините дават нещо ново – подскачащ кадър на полупостроена (или полуразрушена) сграда и експлозии в далечината. В Сирия или Египет, а може и в Судан. Намалявам звука, това не ме интересува. Но в следващия миг на лентата в долния край се изписва, че правителството има проблеми с орязаните пари за правосъдната система, че Фернандо Торес излиза от игра за четири седмици заради разтегнато сухожилие и че заподозреният във връзка с изчезването на Меган Хипуел е освободен, без да му бъдат повдигнати обвинения.

Свалям очилата, грабвам дистанционното и увеличавам звука. Това не може да е вярно. Репортажът за военните действия продължава, кадрите се сменят един след друг! Напрежението ми вдига кръвното, но най-после свършва, връщаме се в студиото и говорителят съобщава:

Арестуваният във връзка с изчезването на Меган Хипуел Камал Абдик е освободен, без да му бъде повдигнато обвинение. Психотерапевтът, лекувал изчезналата жена, беше арестуван вчера, но тази сутрин е освободен, защото според полицията няма достатъчно доказателства за вината му.

След това преставам да слушам. Просто седя с горящи очи и си мисля: "Беше им в ръцете, беше им в ръцете, а те го изпуснаха".

Качвам се горе, но вече съм доста наквасена и не виждам добре екрана на лаптопа, образите са двойни, даже тройни. Мога да прочета нещо само ако закрия едното си око с ръка. Но от това ме заболява главата. Кати се прибира, извиква ме отдолу, но аз ѝ казвам, че не съм добре и вече съм в леглото. Бас държа, че знае, че пия.

Коремът ми е пълен с алкохол. Лошо ми е и не мога да мисля логично. Не биваше да започвам толкова рано. Изобщо не трябваше да пия. Преди един час се обадих на Скот и след няколко минути го набрах отново. Това също не биваше да правя. Но много исках да разбера какви лъжи им е наговорил Камал. И какви глупаци са били, щом са се хванали на въдицата и са му повярвали. Идиоти! Изпуснаха нещата. Тази Райли... тя е виновна. Сигурна съм.

Вестниците също са заблудени. Сега казват, че не е бил съден за домашно насилие, че е станала грешка. Направиха го да изглежда като жертва.

Не ми се пие повече. Знам, че трябва да изсипя остатъка в мивката, защото иначе ще бъде до мен на сутринта и щом стана, ще го гаврътна на екс, а започна ли веднъж, ще искам да продължа, така че трябва да го излея, но няма да го направя. Така ще има причина да се събудя на другия ден.

Заспивам. Изведнъж става тъмно. Някой вика името ѝ. В началото гласът е тих, но става все по-силен. Гневен и нещастен, не спира да повтаря името на Меган. Това е Скот – той страда за нея. Обажда ѝ се отново и отново. Не, това е сън. Хващам се за него, искам да го задържа, но колкото повече се опитвам, толкова повече образът избледнява и се отдалечава.

24 юли 2013, сряда

Сутрин

Буди ме тихо почукване по вратата. Дъждът навън плющи с всички сили; вече минава осем, но все още е тъмно. Kaти отваря лекичко вратата и надниква в стаята.

– Рейчъл, добре ли си? – Забелязва бутилката до леглото ми и раменете ѝ увисват. – Ох, Рейчъл!

Идва до леглото и вдига бутилката. Толкова ме е срам, не мога да си отворя устата.

– Няма ли да ходиш на работа? – пита ме тя. – Вчера беше ли?Не изчаква отговора, обръща се и си тръгва, провиквайки се от коридора:

– Ако продължаваш така, ще те уволнят.

Не мога да ѝ призная сега, вече е достатъчно ядосана. Как да изтичам след нея и да ѝ кажа: "Вече ме уволниха, когато преди няколко месеца се появих в офиса мъртво пияна след тричасов обяд с клиент, по време на който бях толкова груба и се държах толкова непрофесионално, че той прекрати сътрудничеството си с фирмата"? Когато затворя очи, все още си спомням края на този кошмарен обяд и погледа на сервитьорката, докато ми подаваше палтото. Помня как  се клатушках към офиса и всички се обръщаха след мен. Помня Мартин Майкс да ме дърпа настрани и да казва: "Най- добре ще е да се прибереш у дома, Рейчъл".

Чува се гръм и проблясва светкавица. Изправям се на леглото. Какво правих снощи? Проверявам черната тетрадка, но от вчера на обяд не съм писала в нея; последните бележки  са за Камал – възраст, етнос, присъда за домашно насилие. Намирам химикалката и задрасквам последното.

Слизам долу, правя си кафе и пускам телевизора. Снощи полицията е имала пресконференция и по "Скай Нюз" дават кадри от нея. Инспектор Гаскил изглежда блед, измъчен и разколебан. Може би малко засрамен. Нито веднъж не споменава името на Камал, казва на репортерката, че заподозреният е задържан и разпитан, но е освободен без повдигане на обвинение и че разследването продължава. Камерата преминава от неговото лице към Скот. Той седи прегърбен на стола си, явно му е неудобно и примигва на светлините на камерите. Лицето му е изкривено от мъка. Сърцето ме заболява, като го гледам така. Говори тихо и бавно, очите му гледат надолу. Заявява, че не е изгубил надежда, че независимо какво казва полицията, той очаква Меган да се прибере у дома.

Думите му звучат кухо, сякаш изявлението му е фалшиво, но без да видя очите му, не мога да разбера дали не вярва, че тя ще се върне, защото събитията от последните дни са разбили надеждите му или защото наистина знае, че няма да се върне.

Изведнъж ми просветва (чак сега), че снощи му се обаждах. Веднъж ли беше или два пъти? Тичам горе да взема телефона и го намирам между чаршафите. Имам три пропуснати разговора: един от Том и два от Скот. И нито едно съобщение. Том ми е звънял снощи, Скот също се е обаждал веднъж, но по-късно, някъде към полунощ. Второто му обаждане е от тази сутрин, преди няколко минути.

Това повдига донякъде духа ми. Приемам го за добър знак. Въпреки майка си, въпреки явното ѝ пренебрежение ("Много ви благодаря за помощта, а сега, ако обичате, се разкарайте".), Скот иска да говори с мен. Има нужда от мен. Обичам Кати и се изпълвам с огромна благодарност към нея, че изля остатъка от виното. Трябва да остана трезва заради Скот. Той има нужда от трезвата ми преценка.

Взимам душ, обличам се и си правя ново кафе. После сядам в хола с малката черна тетрадка до себе си и се обаждам но Скот.

– Трябваше да ми кажеш – казва той веднага щом вдига. – Трябваше да ми кажеш каква си.

Казва го сдържано, хладно и стомахът ми се свива на топка. Той знае.

– Детектив Райли ми разказа всичко, след като го пуснаха. Той отричал да има връзка с нея, а свидетелката, която заявила, че ги е виждала, е ненадеждна, така каза. Била алкохоличка. Вероятно и психически нестабилна. Не ми каза името, но аз разбрах, че говори за теб.

– Но аз... започвам, но се препъвам в думите. – Аз съм... не съм била пияна, когато ги видях. Беше седем и половина сутринта. – Сякаш това има значение. – И нали са намерили доказателство, казаха го по новините? Открили са...

– Недостатъчни доказателства.

Телефонът прекъсва.

26 юли 2013, петък

Сутрин

Вече не пътувам до въображаемия офис. Отказах се от пре- струвките. Сутрин рядко си правя труда да стана от леглто. Доколкото си спомням, за последен път си мих зъбите в сряда. Все още говоря, че се боря с болестта, но не мога да заблудя никого.

Нямам сили да стана, да се облека, да се кача на влака,  да отида в Лондон и да обикалям улиците. Достатъчно трудно ми е в топло и слънчево време, но в този дъжд е направо невъзможно. Днес е третият ден на студен, неспирен порой.

Напоследък не мога да спя и причината не е само в пиенето, но и в кошмарите. Сънувам, че съм попаднала в капан и някой идва към мен. Знам, че има изход, знам го със cигурност, защото съм го видяла предварително, но не мога да намеря пътя до него, и когато той ме сграбчва, не успявам да изкрещя. Опитвам се – пълня гърдите си с въздух и го избутвам навън – но от устните ми не излиза звук, само хрип, като на умиращ, борещ се за въздух човек.

Понякога в съня си се виждам в подлеза на Бленам Роуд, обратният път е блокиран, а не мога да продължа напред, защото там ме чака някой, и аз се събуждам ужасена.

Никога няма да я намерят. С всеки ден, с всеки час се убеждавам все повече. Ще остане име на човек от онези истории, за които знаем само, че някой е изчезнал и тялото му никога не се открива. И Скот няма да намери справедливост, нито покой. Няма да има на чий гроб да скърби и никога няма да разбере какво е станало с нея. Полицията няма да излезе със заключение, случаят ще остане отворен. Лежа, мисля за това и тъгувам. Не виждам по-голяма трагедия от това. Нищо не е така болезнено от незнанието. Болката никога не утихва.

Вчера му написах писмо. Признах за проблема си, но отново излъгах, казах, че мога да го контролирам и че търся помощ. Обясних му, че не съм психически нестабилна. Всъщност вече не знам истина ли е това или не. Писах му, че съм абсолютно сигурна в думите си и че бях напълно трезва, когато ги видях. Това поне е истина. Той не ми отговори. Но и не очаквах. Аз съм прогонена, вратата му е затворена за мен. Никога няма да му кажа нещата, които исках, а не мога да ги напиша, защото ще изглежда неприлично. Искам да знае колко съжалявам, че думите ми се оказаха недостатъчни, за да насочат следователите към Камал, да ги накарат да си кажат: "Ето го, той е виновникът". Трябваше да знам какво е станало в събота вечерта. Трябваше да си държа очите отворени.

Вечер

Мокра до кости, треперя от студ, върховете на пръстите ми са побелели и сгърчени, главата ми пулсира от махмурлука, който ме мъчи от пет и половина насам. Което е нормално, като се има предвид, че започнах да пия от обяд. Излязох да си купя друга бутилка, но на банкомата бях посрещната от най-очакваното и най-нежеланото съобщение: "Недостатъчна  наличност".

Тръгнах по улиците и вървях безцелно под проливния дъжд близо час. Тротоарите около центъра на Ашбъри бяха мои и само мои. И докато се разхождах, осъзнах, че трябва да направя нещо. Трябва да поправя нещата, не мога да продължавам с неадекватното си поведение.

Сега, мокра от глава до пети и почти трезва, решавам да се обадя на Том. Не искам да знам какво съм правила, какво съм казвала в онази съботна вечер, но трябва. Може да изскочи нещо, което пропускам. Нещо важно. Може да е самоизмама, просто още един опит да си докажа, че не съм нищожество. Но може да се окаже важно.

– Опитвам се да се свържа с теб от понеделник – започва Том, когато го набирам. – Обаждах се и в службата ти – добавя и млъква, за да мога да осъзная чутото.

И аз веднага давам на задна, засрамена, смутена.

– Трябва да говоря с теб за събота вечерта. За... онази събота – пояснявам накрая.

– За каква събота говориш? Аз трябва да говоря с теб за понеделник, Рейчъл. Какво, по дяволите, правеше в къща на Скот Хипуел?

– Това не е важно...

– Важно е и още как! Какво правеше там? Не разбираш ли, че той може да е... защото още нищо не се знае, нали? Може той да ѝ е направил нещо. Близко е до ума. Тя му жена.

– Той не е направил нищо – отговарям убедено. – Не е той.

– Откъде знаеш, да му се не види? Какво става, Рейчъл?

– Аз... Просто трябва да ми повярваш, Том. Но не ти  се обадих за това. Трябва да поговорим за съботата. За онова  съобщение, което си ми оставил. Бил си ядосан. Написа ми, че съм изплашила Ана.

– Наистина я изплаши. Видяла те е на улицата и ти си ѝ се разкрещяла. Обиждала си я. Тя направо се разтрепери. Много е чувствителна след онзи случай с Ийви.

– Тя... направила ли е нещо?

– Нещо ли? Какво?

– Направила ли е нещо на мен?

– Какво?

– Събудих се с рана на главата, Том. Кървяща рана.

– Да не би да я обвиняваш, че те е нападнала? – извика ядосано той. – Ама ти сериозно ли? Стига, Рейчъл. Неведнъж съм убеждавал Ана да не се обажда в полицията, но ако продължаваш по този начин... да ни тормозиш, да си съчиняваш небивалици и да я обвиняваш...

– Не я обвинявам в нищо, Том. Просто се опитвам да си изясня картинката. Не си...

– Не си спомняш ли? Разбира се, Рейчъл не си спомня. – Той въздъхва страдалчески. – Виж, Ана те е видяла... била си пияна и си ѝ се развикала. Тя се прибра вкъщи и ми разказа. Беше много разстроена, затова излязох навън да говоря с теб. Видях те на улицата. Мисля, че беше паднала. Сигурно си наранила ръката си.

– Не съм...

– Добре, просто имаше кръв по ръката ти. Откъде да знам как се е появила там? Поисках да те закарам до вас, но ти не ме слушаше. Не беше на себе си, говореше безсмислици. Стана и тръгна. Отидох да изкарам колата от гаража, но когато се върнах, те нямаше. Карах до гарата, но не те видях. Обиколих наоколо – Ана се страхуваше, че се криеш някъде, за да се върнеш по-късно и да се опиташ да нахлуеш в къщата . А аз се тревожех, че може да паднеш или да си навлечеш неприятности. Стигнах чак до Ашбъри. Звъннах на вратата, но не си беше вкъщи. Звънях ти няколко пъти. Оставих съобщение. И да, наистина бях ядосан. Бях направо бесен.

– Съжалявам, Том – казвам тихо. – Много съжалявам.

– Знам – отвръща той. – Винаги съжаляваш.

– Казваш, че съм крещяла на Ана – връщам го на темата сърцето ми се свива при мисълта за стореното. – Какво съм ѝ казала?

– Не знам – сопва се той. – Искаш ли да я извикам да ти каже? Да си побъбрите на тази тема?

– Том...

– Добре де... има ли значение?

– Ти видя ли Меган Хипуел онази вечер?

– Не – казва той загрижено. – Защо, ти видя ли я? Нали не  си ѝ направила нещо?

– Разбира се, че не.

Той замълчава за момент, после пита:

– Добре, защо тогава разпитваш? Рейчъл, ако знаеш нещо...

– Не знам нищо – прекъсвам го аз. – И не съм видяла нищо.

– Защо беше в дома на семейство Хипуел в понеделник?  Моля те, кажи ми, за да успокоя Ана. Тя е много разтревожена.

– Исках да му кажа нещо. Мислех, че ще е от полза.

– Не си я видяла, но си имала нещо, което може би е щяло да бъде полезно?

За миг се поколебавам. Не знам колко мога да му кажа, дали не е по-добре информацията да си остане между мен и Скот.

– Става дума за Меган – казвам накрая. – Тя... има любовник.

– Чакай, чакай, ти познаваше ли я?

– Съвсем бегло.

– Откъде?

– От галерията.

– Аха – измърморва той. – И кой е любовникът?

– Нейният психотерапевт. Казва се Камал Абдик. Видях ги заедно.

– Наистина ли? Онзи, дето го арестуваха? Но май го пуснаха, нали?

– Така е. Заради мен. Защото съм ненадежден свидетел.

Том се засмива. Тихо, приятелски, без присмех.

– Хайде, Рейчъл, постъпила си правилно, като си казала. Сигурен съм, че не са го пуснали само заради теб.

Чува се детски глас, Том казва нещо на някого до себе си, нещо, което не успявам да чуя.

– Трябва да затварям. – Това е за мен.

Представям си как оставя телефона, взима на ръце малкото момиченце и го целува, прегръщайки жена си. Ножът в сърцето ми започва да дълбае и дълбае, и дълбае.

29 юли 2013, понеделник

Сутрин

Часът е осем и седем минути. Аз съм във влака, отново пътувам към въображаемия офис. Кати остана с Деймиън през целия уикенд и когато се видяхме, не ѝ дадох възможност да ме поучава. Започнах веднага да се извинявам, казах ѝ, че съм била много зле, но вече се съвземам и обръщам нова страница. Тя прие или се направи, че приема извиненията ми и ме прегърна. Желанието да изглежда добра взе връх.

Меган отпада почти напълно от новините. В "Съндей Таймс" намерих коментар за некомпетентността на полицията, позоваващ се на нейния случай. Неназован източник от прокуратурата заявява, че това е "един от многото случаи, когато полицията извършва прибързан арест на базата на недостоверни или недоказани свидетелства".

Наближаваме семафора. Следва познатото изтракване по релсите, после силен тласък и влакът забавя ход. Поглеждам, защото не мога да не погледна, но вече няма какво да видя. Вратата е затворена, завесите – спуснати. Не се вижда нищо освен дъжда и събралата се в дъното на градината кал на локва.

Неочаквано и за себе си решавам да сляза в Уитни. Tом не ми помогна, но може би другият мъж – онзи с червеникавата коса – би могъл. Изчаквам слезлите пътници да изчезнат надолу по стъпалата и сядам на единствената закрита пейка на перона. Може да имам късмет. Може да го видя когато се качва във влака. Мога да го проследя и да поговоря с него. Това е последният ми коз. Ако и това не даде резултат, ще се откажа. Няма какво друго да направя.

Минава половин час. Всеки път, когато чуя стъпки по стъпалата, сърцето ми забързва. Всеки път, когато чуя пoтракването на високи токове, потръпвам вътрешно. Ако Aна ме види тук, ще загазя. Том ме предупреди. Убедил я е да не се обажда в полицията, но ако продължавам...

Девет и петнайсет. Явно съм го изпуснала, освен ако не започва работа късно. Дъждът се засилва. Не мога да понеса още един пропилян ден из Лондон. В портмонето си имам само десетте паунда, които Кати ми даде, и трябва да живея с тях, докато събера сили да поискам заем от мама. Ставам, тръгвам по стълбите с намерение да мина на другия перон и да изчакам влака за Ашбъри, когато ненадейно виждам Скот да излиза с вдигната яка от магазинчето за вестници срещу входа на гарата.

Изтичвам след него и го настигам на ъгъла срещу подлеза. Хващам го за ръката и той се обръща изплашено.

– Моля те – казвам задъхано, – може ли да поговорим за малко?

– Боже Господи! – изпъшква той. – Какво искаш от мен!

Бързо се отдръпвам и вдигам ръце.

– Съжалявам – започвам бързо, – исках само да се извиня, да ти обясня...

Дъждът се превръща във водна завеса. Мокри до кости, ние сме единствените хора на улицата. Скот започва да се смее. Вдига ръце и направо вие от смях.

– Хайде, ела с мен – успява да каже. – Тук ще ни отнесе.

Скот слага вода за чая и се качва горе да ми донесе кърпа, а аз се оглеждам наоколо. Къщата е по-мръсна от миналия път, миризмата на дезинфектант е заместена от друга, по-неприятна. В ъгъла на хола се е натрупала купчина вестници. На масичката и по плота на камината има мръсни чаши от кафе и чай.

Скот слиза и ми връчва кърпата.

– Страшна бъркотия е, знам. Майка ми просто ме побърква. През цялото време чистеше и подреждаше след мен, но се скарахме и от няколко дни не е идвала. – Телефонът му започва да звъни, той поглежда екрана и го пъха в джоба си. – Като говорим за вълка, ето го и него. Не спира да ми звъни.

Отивам след него в кухнята и казвам:

– Много съжалявам за случилото се.

Той свива рамене.

– Знам. Но вината не е твоя. Сигурно щеше да помогне, ако не си била...

– Пияна. Нали това имаше предвид?

Той ми обръща гръб и налива кафето.

– Ами, да. Но така или иначе, това не беше достатъчно, за да го обвинят. – Скот ми подава чашата и двамата сядаме около масата. Поглеждам към снимките над камината и виждам, че едната е обърната с лицето надолу. Той продължава да говори. – Намериха разни неща в дома му – коса, кожа, но той не отрича, че тя е била там. В началото отричаше, но носле си призна, че го е посещавала.

– Защо е излъгал?

– И аз това питам. Признава, че е ходила два пъти в дома му, просто да поговорят. Не казва за какво – нали знаеш "разговорите между лекар и пациент са конфиденциални" и подобни глупости. Косата и кожата са намерени на първия етаж. В спалнята няма нищо и той се кълне, че между тях не е имало нищо. Но аз знам, че лъже... – Той закрива очите с ръка. Раменете му се смъкват и той сякаш се смалява. – По колата му има следи от кръв.

– Боже мой!

– Кръвната група съвпада с нейната. Но не са сигурни, че ще могат да извлекат ДНК, защото пробата е много малка. "Може да не е съществено", така ми казаха. Как да не е съществено, ако кръвта ѝ се окаже в колата му? – Той поклаща глава. – Ти беше права. Колкото повече слушам за този човек, толкова повече се уверявам, че е той.

И ме поглежда, право в очите, за пръв път, откакто съм в дома му.

– Сигурно е спал с нея, тя е искала да сложи край и... той ѝ е попречил. Сигурен съм, че е станало така.

Виждам, че е изгубил цялата си надежда и го разбирам.  Минаха повече от две седмици, а телефонът ѝ все още отговаря, кредитната ѝ карта не е използвана, не е теглила пари от банкомат и никой не я е виждал. Няма я и толкова.

– Той казал на полицията, че може да е избягала – казва Скот.

– Кой, доктор Абдик ли?

Скот кима.

– Казал им, че била нещастна с мен и сигурно е решила да избяга.

– Опитва се да отклони подозренията от себе си. Да ги насочи към теб – замислям се аз.

– Знам. И изглежда те вярват на всяка дума на това копеле. Тази жена, Райли, нали виждам как говори за него. Харесва го: "Горкият изтормозен бежанец". – Главата му клюмва настрани. – Може и да е прав. Тази ужасна разправия... Не, не, не мога да повярвам. Тя не беше нещастна с мен. Не беше. Не беше.

Повтаря го три пъти и всеки път все по-настойчиво, и се питам дали не се опитва да убеди себе си.

– Но щом е имала любовник, значи наистина е била нещастна, нали? – поглежда ме тъжно той.

– Не е задължително – отговарям. – Вероятно е било едно от онези... как ги наричаха... пренасяне на чувства. Мисля, че така се нарича. Когато пациентът се влюбва... или мисли, че се влюбва в своя психотерапевт. Но той трябва да противостои на напора, да му покаже, че тези чувства не са истински.

Скот ме поглежда, но мисля, че не чува какво му говоря.

– Как стана при теб? – пита ме той. – Ти си оставила съпруга си. Заради друг мъж ли беше?

Поклащам глава.

– Точно обратното. При него се появи друга жена. Ана.

– Съжалявам – казва той.

Настъпва пауза. Знам какво ще ме попита, затова казвам, преди да го направи:

– Започнах да пия преди това. Докато бяхме женени. Нали това искаше да знаеш?

Той кима отново.

– Опитвахме се да имаме дете – казвам и гласът ми се пречупва. Дори и сега, след толкова време, щом заговоря за това, очите ми се пълнят със сълзи. – Извини ме.

– Няма нищо.

Той става, качва се в банята и ми налива чаша вода. Връща се и я слага на масата пред мен.

Прочиствам гърло и се опитвам да говоря равно, делово:

– Пробвахме какво ли не. Но не се получи. Това ме срина. Започнах да пия. Знам, че беше непосилно за човек да живее с такава като мен. Том потърси утеха другаде и тя с радост му я осигури.

– Много съжалявам. Аз също искам деца и знам колко е тежко. Меган все казваше, че още не е готова. – Сега е негов ред да избърше сълзите си. – Често се карахме за това.

– За това ли се скарахте в деня, когато изчезна?

Той въздиша, избутва стола назад и става.

– Не – отговаря и се отдалечава от мен. – Беше за друго.

Вечер

Когато се прибирам, Кати ме чака. Стои в кухнята и пие нервно вода.

– Добре ли мина в офиса? – пита ме и свива устни.

Ясно. Разбрала е.

– Кати...

– Днес Деймиън имаше една среща близо до Юстън. На връщане се натъкнал на Мартин Майлс. Те се познават Помниш ли? От дните, когато Деймиън работеше с "Леинг Фънд Мениджмънт". Тогава често работеха с Мартин.

– Кати...

Тя вдига ръка и отпива от водата.

– От месеци не работиш там. От месеци. Чувствам се като идиотка, можеш ли да разбереш? И имаш ли представа как се е почувствал Деймиън? Моля те, моля те, кажи ми, че си намерила друга работа, но просто си забравила да ми кажеш! Моля те, кажи, че не се преструваш, че ходиш на работа! Че не си ме лъгала всеки божи ден! През цялото време!

– Не знаех как да ти го кажа...

– Не си знаела как да ми го кажеш? Ами например "Кати, уволниха ме, защото се напих в работно време"? Как ти се струва това? – при тези думи се свивам като ударена и тя омеква. – Съжалявам. Но наистина, Рейчъл! – Много е мила, няма какво. – Какво правиш по цял ден? Къде ходиш?

– Разхождам се. Понякога ходя в библиотеката...

– Или в някое заведение?

– Понякога да, но...

– Защо не ми каза? – пристъпва тя към мен и слага ръце на раменете ми. – Трябваше да ми кажеш.

– Срамувах се – казвам и се разплаквам. Ужасно е и уни- зително, но не мога да спра. И плача, и плача, а горката Кати ме прегръща, гали косата ми, говори ми, че всичко се нарежа че всичко ще се оправи. Жалка картинка. В този момент се мразя повече от всякога.

По-късно, докато седим двете на дивана и пием чай, тя съставя план за действие. Аз ще спра да пия и ще оправя сивито си. Ще се обадя на Мартин Майлс и ще го помоля за препоръки. И ще престана да пилея пари за безсмислени разходки до Лондон и обратно.

– Честно, Рейчъл, нямам представа как си живяла толкова време по този начин.

Вдигам рамене.

– Сутрин взимам влака в 8:04 и вечер се връщам в 17:56. Това е моят влак. Винаги се качвам на него.

1 август 2013, четвъртък

Сутрин

Нещо покрива лицето ми, пречи ми да дишам и ме задушава. Събуждам се, жадна за въздух и с болка в гърдите. Сядам в леглото с широко отворени очи и забелязвам нещо да се движи в ъгъла на стаята. Една черна точка танцува във въздуха, расте и се уголемява, и в гърлото ми се надига вик. Примигвам няколко пъти и се разбуждам напълно. В ъгъла нима нищо, но лицето ми е мокро от сълзи.

Вече се развиделява, мракът отвън постепенно посивява, изливащият се дни наред дъжд продължава да бие по прозорците. Сърцето ми бие толкова силно, че направо ме боли, няма как да заспя отново.

Не съм сигурна, но мисля, че долу трябва да има малко вино, защото не помня да съм изпразвала втората бутилка. Ако има, ще е топло. Не можах да я оставя в хладилника, защото Кати щеше да я излее. Знам, че отчаяно иска да се оправя, но засега нещата не вървят по нейния план. В коридора има малък шкаф, където държим газовата уредба. Ако е останало нещо, сигурно съм го прибрала там.

Измъквам се в коридора и слизам на пръсти на фона от мъгливата утринна светлина. Отварям шкафа и взимам бутилката. Оказва се разочароващо лека, има не повече от една чаша. Но е по-добре от нищо. Изливам съдържанието в порцеланова чаша за чай – в случай че Кати слезе, може да се престоря, че пия чай – и хвърлям бутилката в кошчето за боклук (като я мушвам под кутията от мляко и празната опаковка от чипс). Отивам в хола, включвам телевизора веднага изключвам звука и сядам на дивана.

Превключвам каналите – всичките дават или детски филмчета, или реклами – но изведнъж разпознавам Корли Ууд, горичката, която се намира надолу по пътя, малко по-далеч от стария ми квартал и съвсем близо до железопътната линия. В Корли Ууд вали проливен дъжд, нивите между дърветата и релсовия път тънат във вода.

Не знам защо ми отнема толкова време да схвана какво става. За десет, петнайсет, дори двайсет секунди се взирам неразбиращо в колите, в синьо-бялата лента и бялата палатка в далечината, и дишането ми става все по-плитко и все по-накъсано, докато спира съвсем.

Това е тя. През цялото време е била в гората съвсем близо до линията и до мен. Всеки ден съм минавала по два пъти – сутрин и вечер – покрай нея и не съм видяла нищо.

Била е в гората. Представям си гроб, изкопан под бодлив храст и зарит набързо. Представям си и по-лоши неща, невъзможни неща, представям си тялото ѝ да виси на въже някъде навътре между дърветата, където не ходи никой.

Може пък да не е тя. Може да е нещо друго. Но знам,че не е.

На екрана се появява репортер. Тъмната му коса е слепнала плътно към скалпа. Увеличавам звука и чувам да казва онова, което вече знам, което чувствам – че не аз, а Меган не може да диша.

– Точно така – казва той на водещата в студиото, сложил ръка на ухото си. – Полицията потвърди, че тялото принадлежи на млада жена. Трупът е в пълната с вода полянка в дъното на Корли Ууд, на по-малко от седем километра от дома на Меган Хипуел. Както знаете, госпожа Хипуел изчезна в началото на юли и по-точно на тринайсети юли, и оттогава никой не я е виждал. Полицията ни информира, че тялото е открито от хора, които разхождат кучетата си наоколо, и официалното му идентифициране предстои. Но тяхното мнение е, че са открили изчезналата Меган. За това господин Хипуел, съпругът ѝ, е бил информиран.

Той замлъква за момент. Водещата му задава въпрос, но аз не го чувам, защото кръвта бучи в ушите ми. Вдигам чашата и изпивам всичко, до последната капка.

Репортерът заговаря отново:

– Да, Кей, това е така. Вероятно тялото е било заровено в гората и проливните дъждове през последните дни са отмили горния слой.

Това е ужасно, много по-ужасно от онова, което си представях. В съзнанието си виждам разложеното ѝ лице в калта и откритите бели ръце, вдигнати нагоре, сякаш се е опитвала да изпълзи от гроба. Усещам горещата кръв да се смесва в устата ми с горчивото вино и тичам към банята да повърна.

Вечер

През по-голямата част от деня останах в леглото. Опитвах се да подредя нещата в главата си, да събера парченцата от спомените си, от откъслечните прозрения и сънищата, за да разбера какво се бе случило в онази съботна вечер. В усилията си да намеря логиката и да видя ясно нещата, записах всичко. Скърцането на химикалката по хартията ми се стори като шепот, от който настръхнах цялата, имах чувството, че в апартамента има някой и ме дебне зад вратата. Не можех да се отърва от образа ѝ.

С треперещи от страх ръце и след дълго колебание отворих вратата на стаята, но, естествено, там нямаше никого.

Слязох долу и отново пуснах телевизора. Даваха същите кадри: гората в дъжда, полицейските коли по калния път, ужасната бяла палатка, забулена в мъгла, и изведнъж – Меган, все още млада, все още красива, усмихва се към обектива, цяла и непокътната. След нейната снимка показаха Скот, вървеше с наведена глава и разбутваше фотографите, докато се опитваше да се добере до собствената си врата с Райли до себе си. Следващият кадър беше от кабинета на Камал. Но той не беше вътре.

Не исках да слушам коментарите, но трябваше да увелича, за да заглуша звънтящата в ушите ми тишина. Единият полицай каза, че жената, все още неидентифицирана официално, е мъртва вероятно от няколко седмици. Казва също, че  причината за смъртта тепърва ще се установява, но първоначалният оглед изключва възможността убийството да има сексуален мотив.

Това според мен е пълна глупост. Знам какво искат да кажат – че не е изнасилена, което е чудесно, разбира се, но не означава, че мотивът не е сексуален. Според мен Камал я е желаел, но не е могъл да я има, тя е искала да сложи край и той не го е понесъл. Това е сексуален мотив, нали?

Не мога да гледам повече, качвам се горе и се свивам под юргана. Изпразвам чантата си, преглеждам нахвърляни на различни листчета бележки – цялата събрана от мен информация – и питайки се защо го правя, ги прибавям към менящите се като сенки спомени. За какво може да послужи това?

МЕГАН

13 юни 2013, четвъртък

Сутрин

Не мога да заспя в тази горещина. По кожата ми пълзят невидими мравки, навсякъде ме сърби. Не си намирам място. Скот просто излъчва топлина. Все едно че лежа до запален огън. Опитвам се да се отдалеча максимално от него и скоро се оказвам на ръба на леглото. Това не се търпи. Може би е по-добре да отида в свободната стая и да легна на пода, но той мрази да се събужда сам, това винаги води до разправии. Започва да се заяжда, да пита за какво точно съм използвала стаята или за кого съм си мислела, докато съм лежала там. Понякога ми се иска да му изкрещя: "Остави ме на мира! Остави ме да дишам спокойно!".

Безсънието ме изнервя. Имам чувството, че вече се караме, макар и само във въображението ми.

Мислите се въртят в главата ми като въртележка и нито една не се застоява за дълго.

Задушавам се, не мога да си поема въздух. Кога стана толкова малка тази къща? Кога животът ми стана толкова скучен? Това ли исках наистина? Не си спомням такова нещо. Знам само, че преди няколко месеца се чувствах много по-добре, а сега не мога да мисля, не мога да спя, не мога да рисувам и желанието ми да избягам става неудържимо. Нощем, докато лежа будна, чувам тих, но упорит шепот: "Измъкни се оттук!". Когато затворя очи, главата ми гъмжи от образи от миналото и бъдещето, от неща, които желаех, за които мечтаех,  неща, които съм имала и съм захвърлила. Няма как да намеря място в този живот, накъдето и да се обърна, всичко е мъртво – затворената галерия, къщите на тази улица, досадното внимание на жените от досадния курс по пилатес, железопътната линия в края на градината и тези влакове, отнасящи други хора по други места, неизменно припомнящи ми, по десетки пъти на ден, че за разлика от тях аз оставам тук.

Имам чувството, че ще полудея.

Само преди два-три месеца се чувствах по-добре, имах напредък. Харесваше ми. Харесвах го. Той ме правещ по-щастлива. Сега всичко ще остане недовършено и аз никога няма да стигна до основния проблем. Вината е моя, разбира се, държах се глупаво, като дете, защото мразя да ме отхвърлят. Трябва да се науча да губя. Сега ми е неудобно, направо ме е срам. Бузите ми пламват само при мисълта за случилото се. Не искам да се разделим така. Не искам по-следното му впечатление от мен да е такова. Искам да ме види пак, да ме погледне с други очи. И знам, че ако отида при него, той ще ми помогне. Просто е такъв човек.

Трябва да стигна до края на историята. Трябва да разкажа на някого поне веднъж. Да изкажа всичко на глас. Ако не го излея навън, то ще ме изяде. Празнината, която оставиха у мен, ще се разширява все повече, докато ме погълне.

Ще трябва да преглътна гордостта и срама си и да отида при него. Знам, че ще ме изслуша. Аз ще го накарам.

Вечер

Скот си мисли, че съм на кино с Тара, а аз стоя вече петнайсет минути на улицата пред апартамента на Камал и се колебая  да почукам ли, или да си тръгна. Страхувам се от начина, по който ще ме погледне след последната ни среща. Трябва да му покажа, че съжалявам, затова се облякох подходящо: съвсем обикновено, с дънки и тениска, не си сложих и грим. Не идвам да го прелъстявам и той трябва веднага да го разбере.

Сърцето ми забързва, когато се изправям пред вратата и натискам звънеца. Никой не отваря. Лампите са запалени, но няма никакво движение. Сигурно ме е видял отвън и сега седи горе, надява се да реша, че го няма, и да си тръгна. Но аз нямам такова намерение. Решила съм се и могат да ме избутат оттук само със сила.

Звъня втори път, после трети, най-после чувам стъпки по стълбите и вратата се отваря. Камал се появява по анцуг и бяла тениска, бос, с мокра коса и зачервено лице.

– Меган – възкликва, изненадан, но не ядосан, което е добро начало. – Добре ли си? Всичко наред ли е?

– Съжалявам – казвам аз.

Той отстъпва назад и ме пуска вътре. Вълната на благодарност е толкова мощна, че я усещам почти като любов.

Камал ме повежда към кухнята. Там е пълна бъркотия: мивката и плотът са затрупани с купища немити съдове, около кошчето са нападали празни картонени опаковки от храна. Това ме кара да се замисля; може би е разстроен от нещо. Заставам на прага; той се обляга на плота срещу мен и скръства ръце на гърдите си.

– Какво мога да направя за теб? – пита, надява професионалната си маска и ме поглежда безизразно. Приисква ми се ди го ощипя, само за да се усмихне.

– Трябва да ти разкажа... – започвам, но спирам, защото не мога да се хвърля веднага надолу с главата, трябва ми въведение. Затова сменям тактиката. – Исках да се извиня за случилото се миналия път.

– Добре – кима той. – Не се тревожи. Ако искаш да говориш с някого, мога да ти препоръчам друг колега, но аз не мога...

– Моля те, Камал!

– Меган, не бива повече да те консултирам.

– Знам, знам. Но не мога да започна всичко отначало с друг човек. Просто не мога. Стигнахме твърде далеч. Трябва да ти разкажа. Само веднъж. После ще си тръгна, обещавам. Никога повече няма да те безпокоя.

Той накланя главата си настрани. Не ми вярва. Мисли си че ако ми позволи да се върна, никога няма да може да се  отърве от мен.

– Моля те, изслушай ме сега! Няма да трае дълго. Просто имам нужда някой да ме изслуша.

– Съпругът ти не може ли? – пита той, но аз тръсвам глава.

– Не мога... не мога да му кажа. Не и след толкова време. След това... няма да ме възприема по същия начин. За него ще се превърна в друг човек. Няма да знае как да ми прости. Моля те, Камал. Ако не изхвърля отровата, никога повече няма да мога да заспя спокойно. Изслушай ме, не като терапевт, като приятел.

Раменете ми увисват, той се обръща и аз си мисля – край. Сърцето ми замира. Но той отива до шкафа и вади две чаши.

– Добре, но като приятел – казва. – Искаш ли вино?

И ме кани в хола. Осветено от стандартна лампа на тавана, помещението има същия неугледен вид като кyxнята. Сядаме от двете страни на стъклена масичка, oтpyпана с вестници, списания и менюта на различни ресторанти за доставка по домовете. Сключвам ръце около чашата. Отпивам. Виното е червено, но студено, неприятно. Преглъщам и отпивам отново. Той чака да започна, но на мен ми е трудно,  много по-трудно, отколкото си мислех. Пазих тази тайна прекалено дълго, цяло десетилетие, една трета от живота ми, и няма да е лесно да я извадя на бял свят. Но трябва да започна да говоря. Ако не го направя сега, никога няма да имам смелостта да изрека думите на глас, ще загубя тази способност завинаги, те ще заседнат в гърлото ми и ще ме  задушат в съня ми.

– След като напуснах Ипсуич, се преместих в къщата на Мак на края на пътя за Холкман. Това съм ти го казвала, помниш, нали? Беше твърде изолирано, най-близките ни съседи бяха на няколко километра от нас, а най-близките магазини – на още няколко. В началото непрекъснато вдигахме купони. В хола винаги имаше по няколко души, останали да прекарат нощта у нас, а през лятото заспиваха на хамака отвън. Но в един момент ни писна, Мак ги разкара един по един, хората престанаха да идват и си останахме само двамата. Минаваха дни, без да видим жива душа. Пазарувахме от магазина на бензиностанцията. Беше странно, но след всичко... след Ипсуич, след онези мъже и всичко, което бях направила, имах нужда от това. Харесваше ми да бъдем само ние, старите релси в тревата, дюните и неспокойното сиво море.

Камал накланя главата си на една страна и ми се усмихва. Коремът ми се свива на топка.

– Звучи прекрасно, но не мислиш ли, че го виждаш през романтични очила? "Неспокойното сиво море"?

– Какво от това? – отвръщам аз. – А и не мисля, че е просто романтика. Бил ли си на север от Норфолк? Това не ти е Адриатическо море. Там то е неспокойно и стоманено-сиво.

Той вдига ръце и казва с усмивка.

– Добре.

Топката в корема ми се отпуска. Напрежението напуска раменете и ръцете ми.

– Бях щастлива с Мак. Знам, че не беше мястото, за което мечтаех, и живота, какъвто го исках, но след смъртта на Бен и случилото се след това, там наистина се чувствах добре. Мак ме спаси. Взе ме от улицата, обикна ме и ми даде сигурност. И изобщо не беше скучен. Ако трябва да бъда честна, тогава взимахме много наркотици, а няма как да ти е скучно, като непрекъснато си в небесата. Бях щастлива. Наистина.

Камал кима.

– Разбирам те, макар да си мисля, че щастието ти не е било истинско – казва той. – Поне не е трайно щастие, не могло да издържи дълго.

Засмивам се.

– Тогава бях на седемнайсет. Бях с мъж, който ме вълнуваше и който ме обожаваше. Далече от родителите си, онази къща, в която всичко, всичко ми напомняше за мъртвия ми брат. Не ми трябваше трайно щастие. Имах нужда от него тогава и там. В онзи момент.

– Какво стана после?

Изведнъж ми се струва, че светлината в стаята е недостатъчна. Стигаме до момента, за който не смея да говоря.

– Забременях.

Камал кима, чака да продължа. Част от мен иска той да ме спре, да зададе някакви въпроси, но той мълчи и чака. Става още по-тъмно.

– Когато разбрах, беше прекалено късно да го махна. Трябваше да го направя, но бях толкова... глупава, толкова невежа. Никой от нас не я искаше.

Камал става, отива до кухнята, връща се с руло кухненска хартия и ми го подава, за да изтрия сълзите. После сяда отново. След дълга пауза продължавам. Той седи точно като при нашите сеанси, с очи, вперени в моите, с ръце в скута си, търпелив, неподвижен. Тази пасивност, този покой изискват невероятен самоконтрол. Сигурно е изтощително.

Краката ми се разтреперват, коленете започват да подскачат, сякаш съм кукла на конци. За да ги спра, ставам, отивам до вратата на кухнята, връщам се, разтварям широко пръсти.

– И двамата бяхме глупави – продължавам след малко. –  Не осъзнавахме нещата, продължавахме в същия дух. Не отидох на лекар, не се хранех правилно, не взимах допълнително витамини. Не направих нищо, което обикновено правя. Продължихме да живеем постарому. Не разбирахме, че нещата са се променили. Аз ставах все по-дебела и ленива, уморявах се лесно и се изнервих. И двамата станахме раздразнителни, често се карахме, но нищо съществено не се промени, докато не се появи тя.

Той ме оставя да си поплача. Премества се на стола до мен и сяда толкова близо, че коленете му опират в бедрото ми. Навежда се напред, не ме докосва, но е съвсем близо, мога да усетя силния и натрапчив аромат на чисто тяло в мръсната му стая.

Продължавам шепнешком, не ми се струва редно да разкажа това на висок глас.

– Реших да родя вкъщи. Колкото и да е глупаво, имам предубеждение към болниците, може би защото последния път, когато влязох там, беше, когато Бен умря. Освен това не пасвах на профила. Пушех, пиех, не можех да понасям лекциите им. Не можех да търпя нищо. Всичко ми се струваше някак нереално, сякаш това с раждането никога нямаше да се случи наистина.

Мак имаше една приятелка, беше медицинска сестра, тя трябваше да ме обучи. Когато започнаха болките, момичето дойде и всичко мина добре. Искам да кажа, че не беше толкова зле. Разбира се, беше гадно, болеше много и се страхувах, но... тя се роди. Беше много мъничка. Не си спомням теглото ѝ. Ужасно е, нали? – Камал не отговаря. Не мърда от мястото си. – Но беше прекрасна. Имаше тъмни очи и руса коса. Изобщо не плачеше, още от първите дни си спеше по цяла нощ. Беше добро момиче. – Спирам за момент, въздъхвам дълбоко и продължавам: – Очаквах всичко да е много трудно, но не беше. – Все още е тъмно, но аз вдигам поглед и Камал е там, гледа ме право в очите и погледът му е мек, приятелски. Чака да продължа. Устните ми пресъхват, затова отпивам нова глътка и преглъщам с мъка.

– Нарекохме я Елизабет. Либи.

Толкова ми е странно след толкова години да произнеса името ѝ на глас.

– Либи – повтарям отново и се наслаждавам на вкуса в устата си. Искам да го повтарям отново и отново. Камал взима ръката ми в своята, палецът му може да усети пулса ми. – Един ден се скарахме. Не си спомням за какво беше. Непрекъснато се джафкахме за нещо, започвахме с дребни разправии, но те почти веднага преминаваха в големи скандали. Не се биехме, нищо такова нямаше, но си крещяхме, аз заплашвах да си отида, а той просто излизаше и не се прибираше с дни. – Това беше първият ни скандал след раждането. Той излезе и ме остави сама. Либи беше на два месеца.  Покривът течеше. Помня ясно звука от капките по кофите в кухнята. Бях толкова уморена! И ми беше студено. Пийнах малко, за да се стопля, но това не помогна, затова реших да вляза във ваната.

Взех Либи с мен и я сложих на гърдите си. Главичката ѝ беше точно до брадичката ми.

Стаята става все по-тъмна и аз отново се пренасям там, лежа във водата, телцето на Либи е върху моето. Една свещ над главата ми хвърля неравен пламък около нас. Чувам как пращи, подушвам миризмата на восък, усещам студа около врата и голите ми рамене. Тялото ми натежава, потъва във водата. Толкова съм уморена! Изведнъж свещта угасва и става студено. Толкова студено, че зъбите ми започват тракат и цялото ми тяло се тресе. Имам чувството, че къщата та се люлее, вятърът фучи, разкъсва ламаринените плочи на покрива.

– Заспах – казвам, но не мога да продължа, отново съм там, тя не е вече на гърдите ми, телцето ѝ е между ръката ми и ръба на ваната и лицето ѝ е във водата. И двете бяхме  толкова студени!

В първия момент никой от нас не помръдва. Нямам сили да го погледна, но когато най-сетне вдигам поглед, той изглежда отвратен от мен. Не казва нищо, слага ръка на рамото ми и ме придърпва към себе си. Лицето ми се озовава до гърдите му. Вдишвам аромата му и чакам да се почувствам различно, нещо да се промени, да ми стане по-леко или по-тежко сега, когато и друго човешко същество знае как стоят нещата. Усещам облекчение, защото от реакцията му разбирам, че не ме обвинява. Не е шокиран, не ме мисли за чудовище. Тук съм в безопасност, с него съм в пълна безопасност.

Не знам колко време оставам в прегръдките му, но когато идвам на себе си, чувам телефона ми да звъни. Не отговарям, но миг по-късно чувам сигнал за съобщение. От Скот е. Написал ми е: "Къде си?". Веднага след това телефонът отново започва да звъни. Този път е Тара. Освобождавам се от ръцете на Камал и отговарям.

– Меган, не знам къде си и какво правиш, но трябва веднага да се обадиш на Скот. Звъня ми четири пъти. Казах му, че си изтичала до магазина да вземеш вино, но не мисля, че ми повярва. Обаждал ти се е и не си вдигнала.

Вижда ми се разтревожена, знам, че трябва да я успокоя, но нямам сили за това.

– Добре – казвам глухо. – Благодаря ти, Тара. Сега ще му се обадя.

– Меган... – започва тя, но аз затварям, преди да чуя изречението докрай.

Часът е малко след десет. Тук съм от два часа. Изключвам телефона и се връщам при Камал.

– Не искам да се прибирам – казвам тихо.

Той кима, но не ме кани да остана. Вместо това казва:

– Можеш да дойдеш пак, ако искаш. Някой друг път.

Пристъпвам напред, с една крачка преодолявам разстоянието между нас, повдигам се на пръсти и го целувам. Той не се отдръпва.

РЕЙЧЪЛ

3 август 2013, събота

Сутрин

Тази нощ сънувах, че вървя сама из гората. Беше по здрач, или призори, не съм сигурна, но след мен вървеше някой. Не го виждах, просто знаех, че е там и ме настига. Изплаших се, исках да избягам, но не можех, крайниците ми тежаха ужасно, а когато се опитах да извикам, от устата ми не излезе звук.

Когато се събуждам, бялата светлина вече огрява леглото през транспарантите. Дъждът най-после е спрял. В стаята е топло и мирише ужасно, на кисело и спарено, защото от четвъртък почти не съм излизала от нея. Отвън се носи вой на прахосмукачка. Кати чисти. По-късно ще излезе и тогава аз също ще мога да стана. Не знам какво ще правя днес, не мисля, че ще е нещо смислено. Вероятно ще прекарам и този ден в пиене, ще заспя и ще стана утре.

Телефонът ми звънва за миг и веднага се появява надпис, че батерията е изтощена. Ставам да го включа да се зарежда и тогава забелязвам, че имам две пропуснати повиквания от снощи. Прослушвам гласовата поща. Вътре има съобщение.

"Рейчъл, слушай. Утре идвам в Лондон. Трябва да пазарувам. Можем ли да се видим на кафе? Скъпа, сега не е време да идваш при мен. Аз... имам нов приятел, а знаеш как стоят нещата в началните етапи. – Тихо хихикане. – Но с радост ще ти заема пари, за да можеш да се оправяш през първите няколко седмици. Утре ще говорим за това. Добре, чао засега".

Ще се наложи да ѝ кажа всичко право в очите, само така ще разбере колко съм затънала. Но не мога да водя подобен разговор напълно трезва. Ставам от леглото. Решавам да отскоча до барчето на ъгъла и да обърна една-две чашки, преди да тръгна, колкото да оправя махмурлука. Отново хващам телефона и преглеждам пропуснатите повиквания. Едното е от мама. Другото е от Скот и е от един без петнайсет през нощта. Сядам обратно на леглото. Да му се обадя ли или не. Не сега. Прекалено е рано. Може би по-късно. След една чашка или по-добре две.

Оставям телефона да се зарежда, вдигам транспарантите и отварям прозорците, после отивам в банята и си взимам студен душ. Търкам, мия и се опитвам да спра гласа в главата ми, който ми нашепва, че е доста странно да звъниш на друга жена, когато са намерили трупа на съпругата ти преди по-малко от четирийсет и осем часа.

Вечер

Земята още съхне, но слънцето вече пробива през плътните бели облаци. Купих си една малка бутилка вино – само една. Не трябваше, знам, но обядът с майка ми е изпитание на волята, дори и за заклет трезвеник. Все пак тя обеща да ми преведе в сметката триста паунда, така че не беше пълна загуба на време.

Не ѝ признах колко съм зле в действителност. Не ѝ казах, че съм без работа от месеци, нито че са ме уволнили (тя си мисли, че парите ѝ ще ме стабилизират до пристигането на следващата заплата). Не споделих и докъде са стигнали нещата с пиенето, а и тя не забеляза. Но Кати – да. Когато тази сутрин я засякох на излизане от къщи, тя ме изгледа и възкликна:

– За Бога, Рейчъл! Толкова е рано, а вече си готова!

Нямам представа как го прави, но винаги разбира. Дори да съм пила половин чашка, на нея ѝ е достатъчен един поглед да разбере.

– Разбирам по очите ти – казва тя, но когато проверявам в огледалото, не отчитам никаква промяна. Виждам, че търпението  ѝ се изпарява, съчувствието също. Трябва да престана. Само че не днес. Днес не мога. Днес ми е много трудно. Трябваше да съм готова за това, трябваше да го очаквам, знам защо не го направих. Качих се на влака и тя беше навсякъде, лицето ѝ ми се усмихваше от всеки вестник. Красивата руса и щастлива Меган, приковала поглед право в обектива, право в мен.

Някой е забравил един брой на "Таймс" на седалката и аз прочитам тяхната статия. Официалното разпознаване е станало снощи и вестникът е цитирал говорителя на полицията:  "Ще бъде трудно да се определи причината за смъртта на  госпожа Хипуел, защото тялото ѝ е престояло навън минимум две седмици, а няколко дни е било потопено във вода". Ужасно е да мисля за тези работи, когато снимката ѝ е пред очите ми и мога да видя каква е била и в какво се е превърнала сега.

Името на Камал се споменава веднъж във връзка с арестуването и освобождаването му, има и изявление от инспектор Гаскил. Той ни съобщава, че в полицията "работим по няколко версии", което за мен означава, че нямат никаква версия. Затварям вестника и го пускам на пода до краката  си. Не мога да я гледам повече. Не искам да чета празни думи.

Облягам глава на прозореца. Скоро ще минем покрай номер двайсет и три. Поглеждам натам, но сега сме от другата страна на линията, разстоянието е голямо и не виждам нещо.  Замислям се за деня, когато видях Камал, за онази нейна целувка. Спомням си колко много ѝ се ядосах тогава и как исках да отида и да я нахокам. Какво щеше да стане, ако го бях направила? Какво щеше да стане, ако бях отишла, ако бях почукала на вратата и бях попитала: "Какво, мамка му, си мислиш, че правиш?". Щеше ли сега да стои отвън на терасата си?

Затварям очи. Някой се качва на гара Нордкоут и сяда до мен. Не поглеждам, но ми се струва странно, при положение че влакът е полупразен и има много свободни места. Космите на врата ми настръхват. Под миризмата на цигари усещам аромата на афтършейв и се сещам, че съм вдишвала и преди тази смесица от миризми.

– Здравей.

Отварям очи, обръщам се и познавам мъжа с червеникавата коса, моят познат от гарата в онази съботна вечер. Той ми се усмихва и подава ръка за поздрав. Толкова се изненадвам, че я поемам. Дланта му е твърда и мазолеста.

Помниш ли ме?

– Да – казвам и кимам с глава за по-убедително. – Да, преди няколко седмици се запознахме на гарата.

Той кима и се усмихва.

– Аз бях малко подпийнал – казва и се засмива, – но май и ти не беше по-добре.

Оказва се по-млад, отколкото си го мислех. Сигурно към края на двайсетте. Има приятно лице, не красиво, но приятни. И широка усмивка. Акцентът му е кокни или от Югоизточна Англия, не мога точно да определя. Гледа ме, сякаш знае нещо специално за мен, сякаш ме изпитва и аз трябва да се сетя за някаква си наша шега. Но аз не се сещам. Отклонявам поглед от него. Замислям се как да продължа разговора. Трябва да кажа нещо, да го попитам: "Какво видя?".

– Как си иначе? – пита ме той.

– Добре – отговарям и отново поглеждам през прозореца, но усещам погледа му върху себе си и изпитвам някакво извратено желание да се обърна и да помириша дрехите и дъха му. Обичам миризмата на цигари. Когато се запознахме, Том пушеше. Аз също палех по някоя, когато сядахме на чашка или след секс. За мен миризма на цигари има еротичен привкус. Напомня ми, че някога съм била щастлива. Прехапвам устни и се чудя какво би направил, ако изведнъж се обърна и го целуна по устните. Усещам някакво движение. Той се навежда и взима вестника в краката ми.

– Ужасно, нали? Горката жена. Колко странно, като се има предвид, че с теб бяхме там онази вечер. Нали беше същата вечер? Когато е изчезнала?

Сякаш чете мислите ми и това ме стряска. Обръщам се и се вглеждам в очите му. Искам да видя израза на лицето

– Моля?

– Онази вечер, когато се срещнахме във влака. Нали тогава изчезна жената, чието тяло намериха наскоро? Казват, че за последно е била видяна до гарата. Все си мисля, че може да съм я срещнал. Но не си спомням ясно. Бях доста зле. Той вдига рамене и ме поглежда закачливо.

– Май и ти не си спомняш, а?

Изведнъж нещо вътре в мен се размърдва. Не си спомням някога да съм се чувствала така. Не отговарям, защото умът ми литва в съвсем друга посока, и не заради казаното от него, а заради афтършейва. Този аромат под цигарения дим – свеж, с дъх на лимон – връща един спомен: аз седя във влака до него, както сега, само че пътуваме в обратна посока. Някой се смее ужасно силно. Той докосва ръката ми и ме пита не искам ли да отидем някъде да пийнем по нещо, но изведнъж нещо ме смущава. Изплашена съм, объркана. Някой се опитва да ме удари. Виждам юмрук да идва към лицето ми, навеждам се и вдигам ръце да предпазя главата си. Картината се измества от друга: вече не съм във влака, а на улицата. Отново чувам онзи смях, а може би вик. Сега съм на стълбите. После на паважа. Толкова е объркващо, че сърцето ми започва да се бунтува. Не искам да съм близо до този мъж. Искам да избягам от него.

Ставам и казвам силно "извинете", за да ме чуят и другите във вагона, но седалките са почти празни и никой не ни обръща внимание. Мъжът ме поглежда смаяно и отмества краката си настрани, за да мога да мина.

– Съжалявам, скъпа – ми казва. – Не исках да те разстройвам.

Отдалечавам се възможно най-бързо, но влакът се тресе, клатушка се насам-натам и аз губя равновесие. Хората обръщат любопитни погледи към мен. Забързвам към следващия вагон, преминавам го, извървявам цялото разстояние и влизам в по-следващия. Продължавам напред, стигам до края на влака и през цялото време се боря за въздух, примряла от страх. Не мога да го обясня, не помня какво се е случило, но го усещам и в момента изживявам отново страха и объркването. Сядам с лице към посоката, откъдето дойдох, за да го видя, ако е тръгнал след мен.

Закривам очи с ръце и се опитвам да се съсредоточа, да се върна назад във времето и да видя онова, което току-що видях. Това тъпо пиене! Проклинам се заради него. Ако тогава бях трезва... но ето го. Тъмно е, един мъж се отдалечава от мен. Виждам някаква жена, тя също се отдалечава. Жена със синя рокля. Това е Ана. Аз гледам към тях, кръвта блика от раната на главата ми, а сърцето ми напира да изскочи през гърлото. Нямам представа, дали онова, което виждам... или чувствам, е реално, дали е въображение или спомен. Стискам здраво очи и се опитвам да го видя отново, но то изчезва.

АНА

3 август 2013, събота

Вечер

Том е на среща с приятелите си от армията, а Ийви спи. Седя в кухнята. Въпреки жегата, вратите и прозорците са затворени. Дъждът от последните дни най-после спря и сега е  ужасно задушно.

Скучно ми е. Не мога да измисля какво да правя. Ще ми се  да направя една шопинг обиколка, да похарча малко пари за себе си, но с Ийви е невъзможно. Тя се изнервя в магазините, , а с нея и аз. Затова се мотая безцелно из къщата. Не мога да гледам телевизия, нито да чета вестници. Не искам да чета за това. Не искам да виждам лицето на Меган, не искам дори да мисля за него.

Но как да не мислиш, когато живеем през четири къщи. Сутринта звъннах тук-там да организирам майките на среща децата да си поиграят малко, но всички си имат други планове. Обадих се дори на сестра ми, ала за да се види с нея, човек трябва да си запише час поне една седмица предварително. Но дори да беше свободна, разбрах, че е махмурлия и няма да понесе дълго хленченето на Ийви. Докато разговаряхме, усетих мощен прилив на завист и носталгия по старите съботи, прекарвани на дивана с вестници в ръка и замъглени от изпития предишната вечер алкохол спомени за приятно прекарване в някой клуб.

Абсолютна глупост, защото това, което имам сега, е милион пъти по-хубаво, и за да го имам, направих огромна саможертва. Сега трябва само да го пазя. И ето ме в задушната къща, седя и се опитвам да не мисля за Меган. Опитвам се да не мисля и за нея, въпреки че подскачам при всеки шум и се свивам като ударена при всяка преминаваща през прозореца сянка. Това е непоносимо.

Не мога да си обясня защо Рейчъл беше тук вечерта, когато Меган изчезна. Обикаляше наоколо като побъркана и изведнъж просто изчезна. Том я търси цяла вечер, но не я откри. Не мога да спра да се питам какво е правила тук.

Между Рейчъл и Меган Хипуел няма връзка. Говорих с инспектор Райли за това, след като я видяхме в дома на Хипуел, и тя ни каза, че няма място за тревога. "Тя е една нещастница – каза ми Райли. – Самотна и отчаяна жена. Просто иска да ѝ се случва нещо".

Вероятно е права. Но се сещам за онзи ден, когато дойде тук и взе детето ми, спомням си какъв ужас изпитах, когато я видях с Ийви до оградата. Помня и онази смразяваща полуусмивка, когато я срещнахме пред къщата на семейство Хипуел. Инспектор Райли няма представа колко опасна може да бъде тази жена.

РЕЙЧЪЛ

4 август 2013, неделя

Сутрин

Отново се събудих от кошмар. Но този път беше различен. В него бях направила нещо лошо, нямам представа какво, знаех само, че съм виновна. Знаех също, че Том ме мрази, не иска повече да говори с мен, разказал е на всички познати за ужасното нещо, сторено от мен, и всички са се обърнали срещу мен: колеги, приятели, дори и майка ми. Те ме гледат с отвращение и никой не иска да ме изслуша, никой не иска да ме остави да му кажа колко много съжалявам. Чувствам се ужасно, безнадеждно виновна. Само дето не мога да се сетя защо. Събуждам се с подозрението, че сънят ми е плод на стар спомен, старо прегрешение... няма значение какво точно.

След като вчера слязох от влака, тръгнах да обикалям гарата на Ашбъри. Вървях цели петнайсет, дори двайсет минути. Исках да видя дали червенокосият е слязъл след мен, но от него нямаше и следа. През цялото време не ме напускаше мисъл че може да съм го изпуснала или се е крил някъде и чака да тръгна към къщи, за да ме последва. Ужасно ми се прииска да мога да изтичам у дома и там да ме чака Том. Да ме чака някой.

Прибрах се по малките улички, но първо се отбих в магазина за алкохол.

Когато влязох вкъщи, апартаментът беше празен. Носеше атмосферата на току-що напуснато място. Чувството беше толкова силно, че почти ми се прииска Кати да си е у дома, но бележката на кухненския плот ме осведоми, че отива на обяд с Деймиън и Ханли и ще се прибере в неделя вечерта. Цялата настръхнах от страх и безпокойство. Тръгнах от стая в стая, взимах разни неща оттук и ги оставях там. Нещо не беше както трябва, но постепенно разбрах, че онова, което не е наред, съм аз.

Звънът на тишината в ушите ми беше непоносим, звучеше като какофония от гласове, затова си налях чаша вино, после още една, после се обадих на Скот. Бях препратена директно към гласовата му поща. Чух гласа му от едно друго време, от предишния му живот, глас на зает, самоуверен човек с дом, където го чака красива жена. След няколко минути звъннах отново. Този път от другата страна вдигнаха, но никой не проговори.

– Ало?

– Кой се обажда?

– Рейчъл – казах бързо. – Рейчъл Уотсън.

– О! – Някъде зад него се чу шум, гласове... глас на жена. Сигурно майка му.

– Ти... Имам пропуснат разговор от теб.

– Не, не съм... Обаждал ли съм се? Сигурно погрешка. – Звучеше някак рязко, гневно. – Просто го сложи тук – го чух да казва и ми трябваше време да осъзная, че не говори на мен.

– Съжалявам – казах.

– Да. – Тонът му беше равен, без емоции.

– Много... съжалявам.

– Благодаря.

– Имаш ли нужда... Искаш ли да поговорим?

– Не. Набрал съм номера ти погрешка – отвърна той, този път по-уверено.

– Разбирам. – Искаше да затвори. Трябваше да го оставя на семейството и на мъката му. Трябваше, но не го направих. – Исках да те питам... познаващ ли Ана? Ана Уотсън – попитах ненадейно.

– Кой? Това съпругата на бившия ти съпруг ли е?

– Да.

– Не. Имам предвид, че не я познавам добре. Меган... , Меган се грижеше известно време за детето ѝ миналата година.  Защо питаш?

Не знам защо питах. Наистина не знам.

– Може ли да се видим? – казах. – Искам да поговоря с теб за нещо.

– За какво? – Раздразнението в гласа му беше очевидно.  – Виж, моментът наистина не е подходящ.

Засегната от язвителния тон, реших да затворя, но в следващия миг той каза:

– Вкъщи има хиляда човека. Утре става ли? Можеш ли да дойдеш утре?

Вечер

Веднага забелязвам, че се е порязал, докато се е бръснал: виждам кръв по бузата му и по яката на ризата. Косата му е влажна, мирише на сапун и афтършейв. Кима, отстъпва встрани и ми прави жест да вляза, но мълчи.

Къщата е тъмна, непроветрена, капаците на прозорците в хола са затворени, завесите на френския прозорец, водещ към градината, са спуснати. По плота в кухнята има пластмасови кутии от храна.

– Всички носят храна – казва Скот и ми сочи стола, канейки ме да седна, но той самият остава прав. Ръцете му висят унило от двете страни на тялото му. – Искаше да ми кажеш нещо?

Сякаш е на автопилот, не ме поглежда, не вдига глава –  свършен човек.

– Исках да те питам за Ана Уотсън. За... не знам... каква беше връзката им с Меган? Харесваха ли се една друга?

Той смръщва вежди и слага ръце на облегалката на стола пред него.

– Не. Искам да кажа... Не че не се харесваха, просто не се познаваха добре. Нямаха връзка. – Раменете му се смъкват още по-надолу. Като на победен. – Защо питаш?

Трябва да му дам някакво обяснение.

– Защото я видях. Мисля, че я видях до подлеза на гарата. Беше същата вечер.... когато Меган изчезна.

Той поклаща леко глава, опитва се да възприеме чутото.

– Моля? Видяла си я? Ти си била... Къде беше ти онази вечер?

– Бях тук. Исках да се видя с... Том, бившият ми съпруг, но...

Той затваря очи и разтрива челото си.

– Чакай малко... Била си тук и си видяла Ана Уотсън, така ли? И какво от това? Знам, че Ана е била тук. Тя живее през няколко къщи. Казала е в полицията, че е отишла до гарата около седем вечерта, но не си спомня да е виждала Меган. – Ръцете му стискат облегалката на стола, виждам, че започва ди губи търпение. – Какво точно се опитваш да ми кажеш?

– Аз... бях пияна – казвам и лицето ми почервенява от до болка познатото чувство на срам. – Не си спомням всичко, но имам усещането...

Скот вдига ръце.

– Достатъчно. Не искам да слушам повече. Ясно ми е, че имаш проблем с бившия си съпруг и новата му жена. Но това няма нищо общо с мен и с Меган. Господи, нямаш ли срам? Имаш ли представа какво преживявам тези дни? Знаеш ли, че сутринта ме извикаха на разпит в полицията? – Той натиска стола надолу толкова силно, че се страхувам да не се счупи. – А ти идваш тук с твоите глупости. Разбирам, че животът ти е истинско бедствие и съжалявам, но  сравнен с моя е направо пикник, можеш да ми вярваш. Така че, ако нямаш нищо против... – завършва и кима с глава към входната врата.

Ставам веднага. Чувствам се толкова глупаво, толкова нелепо. И наистина ме е срам.

– Аз... исках само да помогна... исках...

– Но не можеш, разбра ли? Не можеш да ми помогнеш.  Никой не може. Жена ми е мъртва и полицията мисли, ч съм я убил – издига глас той. По бузите му се появяват розови петна. – Те мислят, че аз съм я убил.

– Но нали... Камал Абдик...

Столът се стоварва върху кухненската стена с такава  сила, че единият му крак се чупи и отхвръква. Отскачам назад изплашена, но Скот не помръдва. Ръцете му отново са от двете страни на тялото му, свити в юмруци. Вените по тях изпъкват ясно.

– Камал Абдик вече не е заподозрян – казва той през зъби. Говори с равен тон, но виждам как се бори да запази  спокойствие. Гневът вибрира вътре в него. Искам да стигна до вратата и да изляза навън, но той блокира пътя ми и закрива и малкото влизаща в къщата светлина.

– Знаеш ли какво казва? – продължава той и вдига стола. Естествено, не знам, откъде мога да знам, но отново разбирам, че не говори на мен. – Говори чудеса. Казва, че Меган е била нещастна, че съм я ревнувал, че съм я контролирал за всичко, бил съм.... чакай, как беше думата... "емоционален насилник" – изплюва с презрение думите той. – Казва, че се е страхувала от мен.

– Но той е...

– И не е само той. Приятелката на Меган, Тара, свидетелства,  че Меган я е молела да я покрива понякога, да лъже, че са заедно, за да прикрива отсъствията ѝ.

Скот оставя стола до масата, без да гледа, и той пада отново. Правя крачка към коридора и той най-после ме поглежда.

– Аз съм заподозрян – казва той и лицето му се сгърчва от болка. – Не съм по-добър от осъдените.

Изритва счупения стол настрани и сяда на един от останалите здрави около масата. Аз пристъпвам несигурно от крак на крак. Да бягам ли, или да остана? Той отново заговаря, толкова тихо, че едва го чувам:

– Телефонът ѝ беше в джоба – Приближавам към него, за да го чуя по-добре. – Имаше съобщение от мен. Последните думи, които съм ѝ казал, последното, което е прочела, е: "Върви на майната си, лъжлива кучко!".

Навежда глава и раменете му започват да треперят. Приближавам още малко, вдигам ръка и докосвам тила му с треперещи пръсти. Той не се отдръпва.

– Съжалявам – прошепвам и това е самата истина. Колкото и да съм шокирана, че ѝ е говорил така, знам отлично какво е да обичаш някого и в яда си да му наговориш какви ли не ужасни неща. – Но едно съобщение не е достатъчно. Ако разполагат само с това...

– Не е достатъчно, нали? – той изправя рамене и отдръпна ръката ми от себе си. Заобикалям масата и сядам срещу него. Той не поглежда към мен. – Имам мотив. Не направих... Не реагирах по правилния начин, когато тя излезе от къщи. Не се изплаших. Не ѝ се обадих веднага.

Той се засмива горчиво.

– Според Камал Абдик говорим за модел на насилствено поведение. – Чак сега вдига глава и най-после ме вижда, лицето му светва, в погледа му проблясва надежда. – Ти... ти можеш да говориш със следователите. Можеш да им кажеш, че всичко това е лъжа, че той не казва истината. Най-малкото, ще покажеш и друга гледна точка, ще ги убедиш, че я обичах и двамата бяхме щастливи.

Страхът тръгва из вените ми. Скот мисли, че мога да му помогна, възлага всичките си надежди на мен. А аз съм в състояние да му поднеса само лъжа, отвратителна гнусна лъжа.

– Няма да ми повярват – казвам смутено. – За тях аз съм ненадежден свидетел.

Мълчанието бавно се настанява между нас, расте и изпълва цялото помещение. Една муха бръмчи яростно срещу  френския прозорец. Скот избърсва засъхналата по брадичката си кръв и аз чувам драскането на ноктите му по кожата. Избутвам стола назад, краката му изскърцват по пода и той вдига поглед към мен.

– Ти си била тук – казва той, сякаш казаното от мен преди петнайсет минути чак сега достига до съзнанието му. – Била си тук вечерта, когато Меган е изчезнала, нали?

Едва го чувам заради яростното бучене на кръвта в ушите ми. Кимам и той веднага пита:

– Защо не си казала на полицията?

Виждам потръпването на мускулчето около челюстта му.

– Казах им. Всичко им казах, но аз не видях... Не си спомням нищо.

Той става, отива до френския прозорец и вдига завесите. Слънцето нахлува в стаята и ме заслепява. Скот скръства ръце на гърдите си и остава с гръб към мен.

– Добре, била си пияна – казва след малко с равен тон. – Но все трябва да си спомняш нещо. Затова продължаваш да се връщаш тук. – Обръща се и впива поглед в мен. – Това е истината, нали? Защо иначе ще търсиш контакт с мен?  Ти знаеш нещо.

Казва го като факт. В думите му няма въпрос, няма обви-нение, нито подозрение.

– Видя ли колата му? – попита той. – Мисли, мисли. Синя, воксхол корса. Видя ли я?

Поклащам глава и той свива ядосано устни.

– Трябва да се съсредоточиш. Мисли. Какво видя? Видяла си Ана Уотсън, но това не означава нищо. Видяла си... хайде. Какво видя?

Докато примигвам на силното слънце, отчаяно се опитвам да събера парченцата от видяното, но без резултат. Няма нищо реално, нищо, което може да помогне или което бих могла да изкажа на глас. Карах се с някого. Или бях свидетел на скарване. Спънах се на стъпалата на гарата и мъжът с червената коса ми помогна... мисля, че той се държа мило, въпреки че сега буди страх у мен. Знам, че сутринта имах рана на главата и друга на устната, имах и синини по ръцете. Мисля, че съм била в подлеза. Беше тъмно. Бях изплашена, объркана... Чух гласове. Някой извика името на Меган. Не, това е от съня ми. Не е истинско. Спомням си кръвта. Кръв по главата, кръв по ръцете. Спомням си Ана. Но не и Том. Нито Камал, Скот или Меган.

Той ме наблюдава, чака да му кажа нещо, да му дам зрънце надежда, но аз нямам.

– Онази вечер – казва той. – Там се крие ключът.

Връща се обратно на масата, сяда, този път по-близо до мен и с гръб към прозореца. По челото и горната му устна блести пот, раменете му потръпват, сякаш има треска.

– Тогава се е случило, сигурен съм. Те също мислят, че се е случило тогава. Няма как да са сигурни... – гласът му секва за миг. – Не са сигурни заради състоянието на тялото. – Поема дълбоко въздух и продължава: – Но мислят, че е убита същата вечер. Или скоро след това.

Отново включва на автопилот, говори не на мен, а на стаята. Слушам мълчаливо как ѝ обяснява, че причината за смъртта е травма на главата и черепът ѝ е бил разбит на няколко места. Няма сексуално посегателство, поне те не могат да докажат такова заради състоянието на трупа – полуразложен и с отмити следи.

След малко се връща на себе си и при мен и ме поглежда. В очите му има страх и отчаяние.

– Ако помниш нещо, трябва да ми помогнеш. Моля те, Рейчъл, опитай се!

Изречено от неговите устни, името ми действа като удар. Коремът ми се свива на топка. Това ме побърква.

По обратния път във влака си преповтарям чутото и се питам има ли нещо вярно в думите му. Наистина ли причината да човъркам толкова из този случай е заключена в главата ми? Има ли нещо, което знам, но не мога да си спомня и затова непрекъснато се връщам към онази събота? Съзнавам, че имам някакви чувства към него, чувства, които мога да назова и каквито не би трябвало да изпитвам.  Но има ли и друго? Ако в главата ми има нещо важно, сигурно има човек, който може да ми помогне да го измъкна оттам. Например някой психотерапевт? Някой като Камал Абдик.

6 август 2013, вторник

Сутрин

Отново не спах добре. Цяла нощ лежах будна и мислих за това, обръщах и преобръщах фактите. Струва ми се глупаво, безсмислено и самоцелно. И опасно. Наистина, не зная какво правя. Вчера си уговорих час при доктор Камал Абдик. Обадих се в клиниката, говорих с момичето на рецепцията и попитах за него. Може и да си въобразявам, но ми се стори изненадана. Даде ми час за днес в четири и половина. Толкова скоро? С разтуптяно сърце и пресъхнали устни приех часа. Сеансът струва седемдесет и пет паунда. Тези триста паунда от майка ми няма да изкарат дълго.

След уговарянето на час не мога да мисля за нищо друго. Страх ме е, но съм силно развълнувана. Не мога да отрека, че част от мен намира срещата с Камал Абдик силно интригуваща. Защото всичко започна от него. Един поглед и животът ми излезе от релси. В мига, когато го видях да се целува с Меган, всичко се преобърна с главата надолу.

Трябва да се видя с него. Трябва да направя нещо, защото  полицията е насочила цялото си внимание към Скот. Вчера го разпитвали отново. Няма да го потвърдят официално, това е ясно, но в интернет има негова снимка точно когато влиза в полицейския участък с майка си. На нея се вижда колко стегната е вратовръзката му, имам чувството, че го души.

Днес всички спекулират с темата. Вестниците твърдят, че полицията се въздържа от решителни действия, защото не може да си позволи още един необоснован арест. Промъкват се мнения, че разследването е водено през куп за грош и може би ще се наложи да сменят разследващите лица. За Скот се говорят отвратителни неща, предлагат ни всякакви безумни теории, просто отврат. Поместили са снимка от първия му сълзлив апел към Меган да се върне вкъщи, а до нея снимки на различни показвани някога по телевизията ридаещи съпрузи – убийци, външно съсипани от смъртта па техните любими. Толкова е жестоко, просто нечовешко. Мога само да се моля никога да не види това. То ще разбие сърцето му.

Именно затова, колкото и да изглежда глупаво и безотговорно, ще се срещна с Камал Абдик. За разлика от теоретиците в интернет, аз познавам Скот, била съм съвсем близо до него, докосвала съм го, знам на какво е способен и знам, че не е убиец.

Вечер

Докато изкачвам стълбата към гарата на Корли, краката ми все още треперят. Треса се от часове, адреналинът не позволява на сърцето ми да се успокои. Влакът е пълен, не е като да се качваш от Юстън. Няма шанс да си намеря място за сядане, ще се наложи да стоя права между седалките. Вътре е баня. Опитвам се да дишам бавно със забити в пода очи. Трябва да подредя емоциите си, да разбера какво чувствам.

Екзалтация, страх, объркване и вина. Предимно вина.

Не беше, каквото очаквах.

Докато стигна до кабинета му, вече треперех цялата. Бях сигурна, че щом ме погледне, някак си ще разбере, че знам и че съм заплаха за него. През цялото време се страхувах да не изтърся нещо неподходящо или, без да искам, да произнеса името на Меган. Влязох в скучното и семпло обзаведено фоайе, отидох при момичето на рецепцията и то ме запозна с подробностите, без дори да ме погледне. Седнах, взех едно списание "Вог" и го запрелиствах с треперещи пръсти, опитвайки се да се съсредоточа в предстоящата си задача, като в същото време се правех на отегчена и нетърпелива като останалите пациенти.

В помещението имаше още двама души: един мъж  двайсет и няколко години, забил поглед в телефона си, по-възрастна жена, загледана мрачно в краката си. Не вдигна глава нито веднъж, дори и когато рецепционистката извика името ѝ. Просто стана и се насочи към вратата, знаеше точно къде отива. Зачаках. Минаха пет минути, после десет. Дишането ми ставаше все по-забързано. Фоайето беше топло, нямаше достатъчно въздух, имах чувството, че не достига кислород. Разтревожих се да не припадна.

Най-после вратата се отвори и един мъж излезе от та Преди да го огледам добре, вече знаех, че е той. Разбрах го, както разбрах от един поглед, че онази сянка до Меган не е Скот. Височината и начинът на поведение бяха различни. Той протегна ръка към мен.

– Госпожа Уотсън, нали?

Вдигнах очи към неговите и вълнението ме разтърси чак до основата на гърба. Сложих ръка в неговата – топла, суха и огромна, сякаш можеше да ме побере цялата.

– Моля, заповядайте – каза той, покани ме с жест да го последвам в кабинета и аз тръгнах като пияна, с нарастващо чувство на страх и тревога. Тя е направила същото. Седнала е на стола срещу него, където той ме помоли да седна. Той сигурно е подпрял брадичката си с ръка, както направи днес, кимнал ѝ е по същия начин и е казал: "Добре, за какво искате да говорим днес?".

Всичко в него е топло: ръката му, докато се поздравявахме, очите му, гласът. Потърсих по лицето му следи, знаци, говорещи за брутална жестокост, за човек, който би могъл да разбие хладнокръвно главата на Меган, за травматизиран беглец, изгубил семейството си и натрупал омраза към света, но не видях нищо подобно. И за момент забравих. Забравих да се страхувам от него. Седях там, но без паника. Преглътнах тежко и се опитах да си спомня какво трябваше да му кажа. И го казах. Казах му, че от четири години имам проблеми с алкохола, че пиенето е причина да изгубя работата и брака си, че заплашва и здравето ми и ме е страх да не заплаши и разсъдъка ми.

– Често не си спомням какво съм правила – споделих аз. – Съзнанието ми просто се изпразва, не знам къде съм била и какво съм правила. Понякога се питам дали не съм направила нещо лошо, дали не съм казала нещо не на място, но не мога да си спомня, и когато някой ми разкаже какви съм ги вършила, не мога да повярвам, защото аз не съм такъв човек, не съм лоша по природа. Толкова е трудно да се чувстваш отговорна за нещо, което не си спомняш. Усещам вина, но не достатъчна, защото стореното от мен... просто го няма в главата ми. Сякаш го е направил някой друг.

Това е истина и аз го излях наведнъж, изплюх го в първите няколко минути на срещата ни. Бях готова да го кажа, очаквах някого, с когото мога да го споделя. Но не трябваше да е той. Камал ме слушаше внимателно, ясните му кехлибарени очи гледаха в моите, седеше със скръстени ръце, без да помръдва. Не отмести поглед от мен, не си водеше бележки. Просто слушаше. Накрая кимна леко и каза:

– Искате да поемете отговорност за действията си, но ви е трудно, защото не си спомняте, така ли е?

– Да, точно така.

– Но как поемаме отговорност? Можем да се извиним, дори и да не си спомняме стореното. Това не значи, че нашето извинение и чувствата, породили желанието да го направим, не са искрени.

– Но аз искам да го усетя. Искам да се почувствам... по-зле.

Искането ми е странно, но мисля за това непрекъснато. Не се чувствам достатъчно зле. Знам за какво съм отговорна,  знам какви ужасни неща съм направила, дори и да помня подробности, но се чувствам дистанцирана от всичко това. Сякаш някой друг го е направил.

– Смятате, че трябва да се чувствате по-зле за постъпките си? И това е така, защото не се чувствате достатъчно виновна за грешките си?

– Да.

Камал поклати глава.

– Рейчъл, каза ми, че си изгубила семейството и работата си. Това не е ли достатъчно наказание?

Поклатих глава.

Той се облегна на стола.

– Предполагам, че ти е било доста трудно.

– Не е така.

– Добре. Можем ли да се върнем малко назад? Във времето, когато се е появил проблемът? Каза, че е било преди... четири години? Разкажи малко за онзи период.

Вътрешно се противопоставих. Мекотата на гласа и очите му не ме бяха приспали напълно. Не бях дотолкова безнадеждна. Нямах намерение да му казвам цялата истина. Нямах намерение да му признавам колко копнеех за бебе. Казах му, че бракът ми се разпадна, че изпаднах в депресия и винаги съм обичала да пия, но тогава нещата просто излязоха от контрол.

– Бракът ти се разпадна и ти напусна съпруга си или... той те напусна? Или го решихте заедно?

– Той си намери любовница – признах аз. – Срещна друга жена и се влюби в нея. – Той кимна и зачака да продължа. –  Но вината не беше негова. Моя беше.

– Защо мислиш така?

– Ами... започнах да пия преди...

– Значи връзката на мъжа ти не е била причина за пиенето?

– Не. Вече бях започнала и това го побъркваше. Той спря...

Камал зачака, не ме подкани да продължа, седеше и чакаше да изкажа думите на глас.

– Спря да ме обича – довърших тихо.

Бях си обещала да не плача пред него. Не знам защо, но не успях да се сдържа. Не биваше да говоря за истинските си проблеми. Трябваше да отида при него с напълно измислена история, да бъда въображаема личност. Трябваше да се подготвя по-добре.

Толкова се мразя, защото допуснах да повярвам, че наистина го е грижа за мен! Защото ме гледаше, сякаш наистина разбираше, а не със съжаление. Като че ли искаше най-искрено да ми помогне.

– Значи, пиенето е започнало преди бракът ти да се разпадне. Мислиш ли, че можеш да определиш точния момент? Защото много хора не могат. Те виждат само общата тенденция към пълната депресия или пълната зависимост от алкохол, наркотици или нещо друго. Имаше ли някакъв специален момент при теб? Тежка загуба или нещо подобно?

Поклатих глава и се свих на стола. Нямах намерение да му казвам нищо. Щях да го задържа за себе си.

Той изчака няколко секунди, после хвърли бърз поглед към часовника на бюрото си.

– Нищо, ще продължим следващия път – каза той, усмихна ми се и аз изстинах.

Всичко в него е топло – ръцете, очите, гласа – всичко, освен усмивката. Когато открие зъбите си, виждаш скрития в него убиец. Със стегнат на топка стомах и подскачащ до небесата пулс напуснах кабинета му, без да приема протегнатата му ръка. Не можех да понеса докосването му.

Сега разбирам всичко. Виждам какво е намерила Меган в него и тук не става дума само за обезоръжаващо красивата му външност. Той е спокоен, уверен в себе си, излъчва търпение и добрина. Невинен и доверчив или просто разтревожен човек не би могъл да види другото, не би могъл да види, че под вежливата маска се крие вълк. Сега разбирам. Близо час бях напълно омагьосана от него. Разтворих душата си, защото забравих с кого си имам работа. Предадох Скот, предадох Меган и се чувствам виновна заради това.

Но най-вече се чувствам виновна, защото искам да се върна в онзи кабинет.

7 август 2013, сряда

Сутрин

Отново сънувах онзи сън, в който съм направила нещо лошо, всички са против мен и застават на страната на Том. А аз не мога нито да им обясня, нито да се извиня, защото не знам за какво става дума. Но някъде между съня и пълното събуждане си спомням един истински скандал. Беше преди много време – четири години, – след като нашият пръв и единствен опит за ин витро се провали и аз поисках да пробваме пак. Том ми каза, че нямаме нужните пари, и аз не го поставих под съмнение. Знаех, че ги нямаме – имахме голяма ипотека, а той трябваше да изплаща и дългове заради лош бизнес, за който баща му го бе убедил да изтегли заем.

Знаех и трябваше да го приема. Надявах се, че един ден ще намерим пари, а дотогава трябваше да преглъщам напиращите в очите ми бързи и горещи сълзи всеки път, когато видех жена с подут корем или щастливо семейство с бебе.

Няколко месеца след провала на опита ни той ми каза за пътуването. Мислел да отиде до Вегас за някакъв боксов мач. Искал да гледа голямата битка на ринга на живо да изпусне парата. Щял да бъде само с няколко приятели от младежките години, хора, които не познавах. Приключението му струваше цяло състояние, разбрах го, защото видях потвърждението на запитването за билетите за боксовия мач и за стая в хотел. Нямах представа колко струва един билет за боксов мач, но не вярвам да е стотинки. Парите сигурно нямаше да стигнат за още една манипулация, но можеше да са някакво начало. Скарахме се ужасно. Не си спомням подробности, защото пих цял следобед, подготвях се за схватката с него, и когато започнах, беше направо страшно. Помня колко студено се държа той на другия ден. Отказа да говорим. Само ме уведоми с равен тон какво съм направила и казала, как съм счупила в стената рамката на снимката ни от сватбата, как съм му крещяла, че е пълен егоист, как съм го наричала безполезен и загубеняк. Помня колко много се мразех тогава.

Разбира се, не бях права да му наговоря всичко това, но сега ми идва наум, че е имало причина за истерията ми. Имала съм право да подпаля фитила, нали? Опитвахме се да имаме бебе. Не трябваше ли да направим някаква саможертва? Бях готова да си отрежа ръка или крак, ако това щеше да ми помогне да имам дете. Не можеше ли той да пропусне този уикенд във Вегас?

Лежа в леглото и мисля за това, после ставам и решавам да се поразходя, защото ако остана така, скоро ще хукна към магазина на ъгъла. Не съм пила от неделя и усещам началото на тежка битка между желанието за едно малко и подтика да забравя обърканите мисли и чувството за някакво ново начало и решавам, че ще е жалко, дори позорно да зарежа всичко сега.

Ашбъри не е добро място за разходка, има само жилищни квартали и магазини, управата не се е погрижила да направи дори един нормален парк, затова тръгвам из града. Не е толкова лошо, защото улиците са празни, няма никого другиго. Номерът при разходките е да заблудиш себе си, че отиваш нанякъде. Просто избираш място и тръгваш към него. Аз избирам църквата на върха на Плийзанс Роуд, на около три километра от апартамента на Кати. Ходила съм там веднъж на сбирка на анонимните алкохолици. Нарочно не избрах по-близката среща, защото не исках да се сблъскам с някого, когото познавам от квартала, от супермаркета или от влака. Стигам до църквата, обръщам се и тръгвам обратно крачейки целенасочено към дома, като жена, която е с  определена цел и място, където да отиде. Нормална жена. Наблюдавам хората покрай мен – двама мъже тичат с раници на гръб, тренират за маратона, една млада жена в черна пола и бели маратонки отива на работа (обувките с токовете сигурно са в чантата на рамото ѝ) и се чудя какво крият от света. Дали се борят да останат трезви, или тичат, защото не ги свърта на едно място? Мислят ли за убиеца, когото са срещнали вчера, и планират ли да го видят отново?

Боже, аз съм ненормална.

Вече стигам до апартамента, когато го виждам. Бях потънала в мисли, питах се какво ще постигна с тези сеанси при Камал, наистина ли се надявам да намеря възможност да пребъркам чекмеджетата на бюрото му, ако случайно излезе от кабинета, или просто дебна да се разкрие неволно водейки разговора в опасната посока? Работата е там, че е много по-умен от мен. Ще разбере, защото знае, че името му беше във всички вестници и сигурно очаква хората да опитват да разберат истината за него, да се мъчат да измъкнат някаква информация по случая.

Такива неща си мисля с наведена надолу глава и поглед забит в тротоара, докато минавам покрай малкия магазин отдясно и се мъча да не гледам натам, защото това отваря пред мен всякакви възможности, но с крайчеца на окото си зървам името ѝ, изписано с големи букви на заглавната страница на таблоида: МЕГАН ХИПУЕЛ – ДЕТЕУБИЙЦА? BЪЗМОЖНО ЛИ Е ТОВА?

АНА

7 август 2013, сряда

Сутрин

Разбрах, докато бях с момичетата от Националния детски тръст. Седяхме на обичайното място до прозореца, децата бяха пръснали легото по целия под, Бет се опитваше (за пореден път) да ме убеди да се присъединя към нейния литературен клуб и точно тогава се появи Даян. Изгледа ни важно, като човек, който е скрил в джоба си парче сочна вкусна клюка. Едва сдържаше вълнението си, докато вкарваше двойната количка през тясната врата.

– Ана – извика тя и ме погледна тържествено, – видя ли това?

И ми показа вестник със заглавие МЕГАН ХИПУЕЛ – ДЕТЕУБИЙЦА? ВЪЗМОЖНО ЛИ Е ТОВА? Онемях. Взряна в заглавието, неочаквано за себе си избухнах в сълзи. Ийви се изплаши и ревна с мен. Беше ужасно.

Отидох до тоалетната да се измия (и Ийви също) и когато се върнах, всички говореха оживено, но шепнешком. Даян ме погледна леко иронично.

– Наред ли е всичко, скъпа?

Сигурна съм, че се наслаждаваше на момента.

Трябваше да си тръгна, нямаше как да остана при това положение. Всички бяха ужасно загрижени, всички казваха че трябва да е истински кошмар за мен, но аз виждах прикритото презрение по лицата им и неодобрителните погледи. На челата им беше изписано: "Ти си най-лошата майка на на света".

По пътя към къщи се опитах да се свържа с Том, но ме препратиха към гласовата му поща. Оставих му съобщение да ми се обади веднага, опитах се да говоря спокойно, почти весело, но треперех цялата, краката едва ме държаха.

Не си купих вестник, но не удържах на изкушението и прочетох статията онлайн. Всичко звучи някак неясно. "Изто-чници, свързани с разследването по случая "Меган Хипуел" твърдят, че преди десет години Меган може би е замесена в убийството на собственото си дете". "Източниците" предполагаха, че това може да е мотив за нейното убийство. Водещият инспектор по разследването, Гаскил, който разговаря с нас след изчезването ѝ, "не направи коментар".

Том ми се обади – беше в промеждутъка между две бизнес  срещи и не можеше да си дойде. Опита се да ме успокои и каза всичко, което трябваше да каже, заяви, че сигурно е  поредната медийна бомба.

– Знаеш, че не бива да се вярва и на писаното във вестниците.

Замълчах си, не вдигнах врява, защото той беше този, който предложи тя да ни помага с Ийви. Сигурно се чувства  ужасно сега.

И е прав за вестниците. Може това да няма нищо общо с истината. Но кой би измислил подобна история? И защо  ще стига дотам? Не мога да спра да си мисля, че всъщност знаех. Винаги съм знаела, че в тази жена има нещо странно. В началото си мислех, че просто е незряла, но беше нещо повече, тя просто не беше в час. Вглеждаше се единствено в собствената си личност. Няма защо да лъжа. Доволна бях че си тръгна. Доволна съм и сега.

Аз съм горе в банята. Том гледа телевизия с Ийви. Двамата не си говорим и вината е моя. Щом влезе вкъщи, се нахвърлих срещу него.

Набирах му цял ден. Не можах да се скрия от мислите си за нея, не можах да го преодолея, тя беше навсякъде. Беше тук, в дома ми, прегръщаше детето, хранеше го, преобличаше го и си играеше с него, докато си почивах. Изброявах в главата си всички моменти, когато съм я оставяла сама с Ийви, и това ме побърка.

После дойде параноята. Това чувство, чувството, че някой ме наблюдава, ме тормози от мига, когато стъпих в тази къща. В началото го отдавах на влаковете. Настръхвах от всички онези безлики лица, вперили поглед право в нас през прозорците. Това беше една от причините да не искам да се преместя тук, но Том нямаше намерение да си напусне къщата. Каза, че ще загубим много пари, ако я продадем.

Първо бяха влаковете и Рейчъл. Тя ни следеше, непрекъснато се появяваше на улицата, звънеше ни. После се включи и Меган, когато беше тук с Ийви. Винаги съм имала усещането, че едното ѝ око е в мен, сякаш непрекъснато ме преценяваше, осъждаше способностите ми на майка, обвиняваше ме, че не мога да се справя сама. Знам, че е глупаво, но го усещах така. После се сетих за онзи ден, когато Рейчъл дойде и взе Ийви, и цялата изтръпнах. Днес страховете ми се струваха реални.

Цял ден бях с тези мисли в главата и когато Том се върна, вече бях готова за война. Посрещнах го с ултиматум: трябва да се махнем, няма начин да останем в тази къща и на тази улица, знаейки за всичко, случило се тук.

Накъдето и да се обърна, виждам Рейчъл, а сега към нея ще се включи и Меган. Ще мисля за всичко, до което се е докосвала. Това е прекалено. Казах му, че не ме интересува дали ще вземем добра цена за нея или не.

– Ще те заинтересува, когато се наложи да се преместим на някое далеч по-лошо място, защото иначе няма да се справим с изплащането на ипотеката – отбеляза той напълно логично.

Попитах го не може ли да помоли родителите си за по мощ – те имат много пари. Но той заяви, че няма да ги вземе никога, повече няма да ги моли за нищо. И тогава се ядоса, каза, че не иска да говори повече за това. Всичко е заради мен, те му се разсърдиха, когато напусна Рейчъл. Не трябваше   да споменавам за тях, това винаги го разстройва. Но не мога да издържам повече. Отчаяна съм, защото всеки път, когато затворя очи, я виждам да седи тук, на масата в  кухнята, с Ийви в скута си. Да, играеше си с нея, усмихваше ѝ се, говореше ѝ, но винаги беше някак фалшиво, сякаш искаше да е тук. И с радост ми връщаше Ийви, когато дойдеше време да си ходи. Сякаш не обичаше усещането за бебе в ръцете си.

РЕЙЧЪЛ

7 август 2013, сряда

Вечер

Горещината е непоносима и става все по-задушно. Карбоновият моноксид от улицата се издига нагоре, влиза в апартамента през широко отворените прозорци и аз усещам вкуса му в устата си. Гърлото ме дразни. Взимам си втори душ за деня, когато телефонът иззвънява. Не вдигам, но той звъни отново. И отново. Когато излизам от банята, звъни за четвърти път и аз отговарям.

Веднага разбирам, че е изплашен, диша плитко и накъсано.

– Не мога да се прибера у дома – казва задъхано. – Навсякъде е пълно с камери.

– Скот, ти ли си?

– Знам, че е... безумие, но трябва да се скрия накъде..., където няма да ме причакат... Не мога да отида при майка си, нито при приятели. Просто... обикалям с колата. Обикалям, откакто излязох от полицейското управление. – Гласът му трепери от страх и обида. – Имам нужда от един-два часа. Да седна, да помисля. Без медии, без полиция, без да ми задават шибани въпроси. Извинявай... Може ли да дойда у вас?

Естествено, че казвам да. Не само заради отчаянието му, но защото искам да го видя. Искам да му помогна. Давам адреса и той ме уверява, че до петнайсет минути ще е тук.

Десет минути по-късно се звъни на вратата – къс, остър и припрян звук.

– Много се извинявам за неудобството – пристъпва  от крак на крак, когато отварям външната врата. – Не знаех къде да отида.

Прилича на преследвано животно: пребледнял, разтреперан, с блестяща от пот кожа.

– Няма нищо – отвръщам и отстъпвам назад да влезе. Каня го в хола, настанявам го на дивана и му донасям чаша вода от кухнята. Той я изпива на един дъх, после сяда, прегъва се напред, подпира лакти на коленете си и навежда глава. Започвам да се суетя около него, не знам да говоря ли, или да изчакам. Взимам чашата му и отново я пълня. Най-после той заговаря:

– Човек си мисли, че най-лошото вече се е случило – казва тихо и вдига глава да ме погледне. – И ти мислиш така нали? Жена ми е мъртва и полицията смята, че аз съм я убил. Какво по-лошо от това може да се случи?

И ми разказва онова, което вече знам, онова, което говорят за нея. Информацията вероятно е изтекла от разследващия екип и след това преразказана в онзи таблоид. Убийството на някакво дете, в което Меган е замесена. Да оплюеш мъртва жена, е мръсна работа. Отвратително.

– Това не е вярно – казвам бързо. – Няма как да е вярно.

Той ме гледа с невиждащи очи, лицето му прилича на маска.

– Детектив Райли ми разказа тази сутрин – започва той, закашля се, прочиства гърло и продължава почти шепнешком: – Новината, която винаги съм мечтал да чуя. Нямаш представа колко съм го искал, колко пъти съм си представял как ще ме погледне, ще ми се усмихне смутено и многозначително, ще вземе ръката ми и ще я сложи на устните си.

Скот се отнася някъде в мечтите си, но аз още не мога да разбера за какво говори.

– Днес... днес научих, че Меган е била бременна.

И се разплаква. Моите очи също се пълнят със сълзи и аз заплаквам за детето, което никога няма да се появи на белия свят, детето на жена, която не познавам. Не мога да понеса толкова мъка. Не знам как Скот успява изобщо да диша. Това трябваше да го убие, трябваше да изцеди и последните  капчици живот от него. Но някак си той все още е тук.

Аз лично не мога да говоря, не мога дори да помръдна. Холът е като фурна, вътре няма достатъчно въздух, въпреки отворените прозорци. Чувам шум от улицата: полицейска сирена, смях и викове на млади момичета, музика от преминаваща кола. Звуци от нормалния живот. А тук животът свършва. За Скот животът свършва и аз не мога да му помогна с нищо. Стоя там няма, безполезна и безпомощна.

Изведнъж чувам стъпки по стъпалата отвън, после обичайното подрънкване – Кати вади ключовете от огромната си чанта. Това ме събужда. Трябва да направя нещо. Хващам Скот за ръката и той вдига тревожен поглед към мен.

– Ела – казвам и го издърпвам да стане. Той ме оставя да го повлека към коридора и после по стълбата, преди Кати да отключи входната врата. Бързо затварям вратата на моята стая зад гърбовете ни.

– Това е съквартирантката ми – обяснявам набързо. – Тя... сигурно ще започне да разпитва, а виждам, че в момента не ти е до това.

Той кима. Оглежда стаята, спира поглед поред на неоправеното легло, на дрехите – мръсни и чисти накуп върху стола до бюрото – на празните стени и на евтините мебели. Става ми неудобно. Ето го моят живот: малък, евтин и объркан. Презрян. Докато си го казвам наум, осъзнавам каква тъпачка съм да си въобразя, че в този момент Скот ще го е грижа за моя начин на живот.

Каня го да седне на леглото и той се подчинява, изтрива сълзите с опакото на ръката и въздъхва тежко.

– Искаш ли да пийнеш нещо? – питам аз.

– Имаш ли бира?

– Не държа алкохол у дома – казвам и се изчервявам. Скот не забелязва, дори не поглежда към мен. – Мога да направя чай.

Той кимва отново.

– Легни и си почини – нареждам му аз и той веднага го прави, изритва обувките си и ляга по гръб, послушен като болно дете.

Докато чакам долу водата да заври, разменям няколко думи с Кати, която ми разказва за последното си откритие Нордкоут, идеално за обяд ресторантче ("с прекрасни салати"), и за новата си колежка ("каква досадница само"). Усмихвам се и кимам, но слушам с половин ухо. Умът ми е другаде. Напрягам се да чуя скърцане и стъпки отгоре. Струва ми се неестествено той да е тук, в стаята, в леглото ми. Завива ми се свят, като си го помисля. Може би сънувам?  Най-после Кати спира да бъбри и ме поглежда. Свъсва вежди и пита:

– Добре ли си, Рач? Сякаш... не си на себе си.

– Просто съм малко уморена – отговарям. – Не се чувствам много добре. Мисля, че е най-добре да си легна.

Тя ме оглежда внимателно. Знае, че не съм пила, винаги познава, но вероятно си мисли, че съм готова да започна. Но  това не ме вълнува сега, в момента не мога да мисля и за нея. Взимам чашата с чай за Скот и ѝ казвам, че ще се видим сутринта.

Спирам пред вратата на стаята и се заслушвам. Вън е тихо. Завъртам внимателно дръжката и отварям вратата. Той лежи в същата поза, в която го оставих, с ръце покрай тялото и затворени очи. Чувам тихото му неравно дишане. Заема повече от половината ми легло и аз се изкушавам да легна до него, да сложа ръка на гърдите му и да го утеша. Но вместо това започвам да кашлям тихичко и му подавам чашата с чай.

Той отваря очи и сяда.

– Благодаря – измънква и поема чашата от ръката ми. – Благодаря ти, че ми предложи... подслон. Това е... не мога да ти опиша какво е за мен, откакто тази история излезе наяве.

– За случилото се преди години ли?

– Да.

За мен си остава загадка как таблоидите са се добрали до тази информация. Имаше какви ли не предположения, някои сочеха за източник полицията, други Камал Абдик, трети Скот.

– Но това е лъжа, нали? – поглеждам го аз.

– Разбира се, че е лъжа, но това дава в ръцете им мотив, нали? Изгражда основната им версия – Меган е убила бебето си и някой – бащата на детето – има мотив да я убие. Десет години след това.

– Това е смешно.

– Да, но знаеш ли какво казват други? Че съм си измислил тази история не само за да я покажа като престъпница, но и да изместя подозренията от мен към непознат мъж. Някой от миналото ѝ, за когото никой не знае.

Сядам до него на леглото, толкова близо, че бедрата ни се докосват.

– Какво мислят следователите за това?

Той вдига рамене.

– Всъщност не разбрах. Питаха ме какво знам за тази история. Дали съм знаел, че е имала някога дете. Какво е станало с него? Знам ли кой е бащата? Казах им, че не знам нищо, че това са врели-некипели и тя никога не е забременявала... – Гласът му отново се пречупва. Той спира и отпива от чая. – Попитах ги откъде идва тази информация и как е стигнала до вестниците. Те се извиниха, не можели да ми кажат. Но аз мисля, че е той, Абдик.

Скот въздъхва дълбоко, звучно и продължава:

– Не разбирам. Не мога да проумея защо ще разказва такива неща за нея. Какво се опитва да направи? Явно е разтревожен от нещо.

Припомням си мъжа, с когото се срещнах онзи ден, сещам се за спокойното му изражение, мекия глас, топлина в очите. Беше на светлинни години от тревогата. Но опасна усмивка...

– Недопустимо е да публикуват такива неща. Трябва да има някакви правила...

– Не могат да петнят така името на мъртвите – казва Том. Замълчава за момент, после продължава: – Увериха ме, че няма да пуснат в публичното пространство информация че е била бременна. Поне засега. Докато не разберат със сигурност.

– Да разберат какво?

– Детето не е на Абдик – казва той.

– Направиха ли ДНК тест?

Той поклаща глава.

– Не, но аз знам. Не мога да ти кажа откъде и как, но знам. Детето е... беше мое.

– Ако Абдик е мислел, че бебето е негово, това му дава мотив.

Казвам си, че няма да е първият мъж, който в стремежа да се отърве от едно нежелано дете се отървава от майката. Но не го изричам на глас. Премълчавам и друго – този факт дава мотив и на Скот. Ако е мислел, че жена му е бременна от друг... Но той не го е направил. Шокът, мъката му, сълзите – всичко това изглежда искрено. Никой не може да бъде толкова добър актьор.

Скот изглежда престава да ме слуша. Фиксирани във вратата на стаята, очите му гледат невиждащо. Той се свива, направо потъва в леглото, сякаш седи върху подвижни пясъци.

– Мисля, че е добре да останеш известно време тук – казвам  мило. – Опитай се да поспиш.

Той ме поглежда и устните му трепват в слаба усмивка.

– Не възразяваш ли? – пита ме той. – Това ще бъде... ще ти бъда безкрайно благодарен. Вкъщи ми е трудно да заспя. И не само заради хората отвън, които са готови на всичко за да се доберат до мен. Не е това. Заради нея е. Тя е навсякъде. Непрекъснато я виждам. Слизам долу и се стремя да не поглеждам наникъде, но когато минавам покрай прозореца, трябва да се върна, за да проверя, дали не е на верандата.

Докато го слушам, сълзите отново пълнят очите ми. – Тя обичаше да седи на верандата... Ние имаме малка тераса пред френския прозорец на втория етаж. Обичаше да седи и там, гледаше влаковете.

– Знам – слагам ръка на рамото му. – Понякога я виждах там.

– Непрекъснато чувам гласа ѝ – продължава той и потръпва. – Вика ме. Лягам си и я чувам да ме вика отвън. И си мисля, че е там.

– Хайде, легни – казвам и взимам чашата от ръцете му. – Почини си малко.

Изчаквам да заспи и лягам до него с лице на сантиметри от гърба му. Затварям очи, заслушвам се в ударите на сърцето си, в пулсирането на вената на врата му и вдишвам дълбоко безрадостния аромат на тялото му.

Когато след няколко часа се събуждам, него го няма.

8 август 2013, четвъртък

Сутрин

Аз съм предателка. Скот си тръгна само преди няколко часа, а аз вече крача към Камал, тичам за нова среща с мъжа, за когото Скот си мисли, че е убил жена му. И детето му. Просто ми се повдига. Не знам дали не трябваше да споделя с него плана си, да му обясня, че правя всичко това за него. Само дето не съм сигурна, че го правя само за него, нито че имам ясен план.

Ще направя нещо за себе си, ето го плана ми. Ще говоря за реални неща. Ще му разкажа за копнежа ми по дете. Ще видя дали това няма да провокира неестествена реакция, общо някаква реакция. Пък после ще видим докъде ще стигнем.

Но не стигаме доникъде.

Той започва с въпрос: как се чувствам, кога за последен път съм пила.

– В неделя – отговарям.

– Добре. Това е добре – слага ръце в скута си той.  Изглеждаш добре.

Усмихва се и аз вече не виждам убиеца пред себе. Чудя се какво точно видях миналия път. Дали не си въобразих нещо?

– Миналия път ме попита кога започнах, да пия. – Той кима и аз продължавам. – Изпаднах в депресия. Ние опитвахме... аз се опитвах да забременея. Не успях и това ме докара до депресия. Тогава започнах.

И след миг започвам отново да плача. Невъзможно е да устоиш на съчувствието на непознат човек. На човек, който те поглежда, без да те познава, и ти казва, че всичко ще бъде наред, каквото и да си направила, ти си го изстрадала, намъчила си се и заслужаваш прошка. Изповядвам му се отново забравям за какво съм дошла. Не следя реакциите  му, не търся вина или подозрение в очите му. Просто го оставям да ме утеши.

Камал е мил и добронамерен човек. Утешава ме, обсъжда с мен тактики за преодоляване на проблема, напомня ми, че младостта е на моя страна.

Значи все пак тази среща ме отвежда донякъде, защото когато напускам кабинета, ми е някак по-леко, чувствам се изпълнена с надежда. Сядам във влака и се опитвам да видя в Камал убиеца, който забелязах преди, но вече не го виждам. Искам да си го представя като насилник, готов да разбие черепа на жена.

И изведнъж в главата ми изниква ужасен образ: Камал със своите деликатни пръсти, със спокойния му маниер и съскащ акцент, и в пълен контраст с него – огромният силен Скот, отчаян, необуздан. Налага се да си напомня, че Скот не е бил такъв преди събитията. Искам да го видя какъвто е бил в онези времена. Но трябва да си призная – нямам представа какъв е бил тогава.

9 август 2013, петък

Вечер

Влакът спира на семафора. Поемам глътка от студения джин с тоник и поглеждам към къщата и терасата. Засега съм добре, но имам нужда от малко подкрепа. За кураж. Отивам при Скот и трябва да мина през всички капани на Бленам Роуд: Том, Ана, полицията, пресата. Както и подлеза с неясните откъслечни спомени за кръв и ужас. Но той ме помоли да дойда и аз не можах да му откажа.

Миналата вечер намериха малкото момиченце. Или онова, което бе останало от него. Било заровено в двора на една ферма близо до Източния бряг, точно където някой им казал да търсят. Тази сутрин го имаше във вестниците:

След като вчера полицията откри останки на малко дете, заровено в градината на една къща близо до Холкам, северен Норфолк, днес беше образувано следствие по случая със смъртта му. Разкритието дойде, след като по време на разследването на насилствената смърт на Меган Хипуел от Уитни, чието тяло беше намерено миналата седмица в Корли Ууд, следствените органи се натъкнаха на сведения за възможно престъпление, извършено от нея в миналото.

Щом го прочетох, веднага се обадих на Скот. Не ми отговори и аз му оставих съобщение да изкажа съжаление за случилото се. Той звънна днес следобед.

– Добре ли си? – попитах веднага.

– Не съвсем – каза дрезгаво, с натежал от алкохол глава.

– Много съжалявам... Имаш ли нужда от нещо?

– Имам нужда да поговоря с човек, от когото няма да чуя "Казах ти".

– Моля?

– Майка ми беше тук цял следобед. Оказа се, че е знаела всичко предварително: "Нещо не беше наред с това момиче, без семейство, без приятели, дойде отникъде...". Чудя защо никога не ми го е казвала.

Чу се звук от счупено стъкло, после ругатня.

– Добре ли си? – попитах отново.

– Можеш ли да дойдеш?

– Къде, у вас ли?

– Да.

– Аз... ами полицията? Журналистите... Не съм сигурна.

– Моля те! Имам нужда да поговоря с някого. Някой, който познаваше Меган и я харесваше. Някой, който не вярва на цялата тази...

Беше пиян, разбрах го от първата дума, но въпреки това казах да.

Сега седя във влака, пия, за да наваксам, и мисля за думите му. "Някой, който познаваше Меган и я харесваше". Аз не я познавах и не съм сигурна, че я харесвам. Бързо пресушавам първото кенче и отварям второ.

Слизам на Уитни и се оказвам част от завръщащата се по домовете си в петък вечер тълпа – още един роб на надницата сред уморените от жегата и работния ден маси, които нямат търпение да се приберат вкъщи и да седнат отвън с бира в ръка, да вечерят с децата си и да се отпуснат пред телевизора. Може да е от джина, но ми е адски приятно да бъда част от всичко това, да крача сред проверяващите телефони и карти за пътуване хора. Това ме пренася назад, първото лято, когато се преместихме на Бленам Роуд. Всяка вечер бързах за дома, прелитах през стълбите, излизах от гарата и тичах по улицата към нас. Тогава Том работеше къщи и скачаше да поеме палтото ми още преди да престъпя прага. Хващам се, че се усмихвам на спомена, познатото чувство на очакване ме обзема дори и сега. Горещата вълна ръгва нагоре по врата ми, когато си спомням как припкам към дома, прехапала устни, за да спра глупавата усмивка, и мисля за него с ясното съзнание, че той също брои минутите до завръщането ми.

Толкова се унасям в спомени, че забравям за Том и Ана, за полицията и репортерите, и преди да дойда на себе си, вече съм пред вратата на Скот. Натискам звънеца и вратата се отваря. Сърцето ми ще се пръсне от вълнение, въпреки че няма причина. Не се чувствам виновна, защото Меган не е тази, за която я мислех. Не е красивата безгрижна млада жена на терасата. Не е любящата съпруга. Дори не е била добър човек. Била е лъжкиня, измамница.

Била е убийца.

МЕГАН

20 юни 2013, четвъртък

Вечер

Седя на дивана в хола му с чаша вино в ръка. В къщата цари същият хаос. Чудя се дали е временно, или по принцип си живее като тийнейджър. Сещам се, че е загубил семейството си точно в тази възраст, и решавам, че и сега се чувства по същия начин. Става ми жал за него. Той идва от кухнята и намества до мен. Ако можех, щях да идвам тук всеки ден за час или два. Щях да седя тук и да пия една чаша вино, усещайки ръката му да докосва моята.

Но не мога. Желанието ми има някакъв скрит смисъл и той иска да стигна до него.

– Е, Меган? – започва Камал. – Готова ли си вече? Ще можеш ли да довършиш разказа си до края?

Накланям се лекичко към него и усещам топлината на тялото му. Той ми го позволява. Затварям очи и не след дълго съм там, в банята. Откачено е, като си помисля колко дълго се мъчех да не мисля за онези дни и нощи, а е достатъчно да затворя очи и те идват веднага, сякаш заспивам и се оказвам в центъра на съня.

Беше тъмно и много студено. Вече не бях във ваната.

– Не знам какво точно стана. Спомням си, че се събудих веднага осъзнах, че нещо не е наред. Не беше наред и друго. Мак си беше вкъщи. Търсеше ме. Чух го да ме вика отдолу, но не можех да помръдна. Седях на пода в банята и тя беше в ръцете ми. Дъждът се сипеше като завеса, гредите на покрива скърцаха. Беше толкова студено! Мак продължи да ме вика. Изкачи стъпалата, дойде до вратата и запали лампата.

Усещам светлината и сега. Тя изгаря ретините ми, всичко е толкова ярко, бяло, всяващо ужас.

– Помня, че изкрещях да угаси лампата. Не исках да я види така. После... не знам какво стана. Той се развика, крещеше в лицето ми... Подадох му я и избягах. Изтичах навън на дъжда. После на плажа. Мина много време, преди той да ме потърси. Продължаваше да вали като из ведро. Мисля, че бях на дюните. Исках да вляза във водата, но се изплаших. Най-после той дойде и ме върна вкъщи.

На сутринта я погребахме. Увих я в един чаршаф, а Мак изкопа гроба. Положихме я в края на градината, близо до старата железопътна линия. Отгоре натрупахме камъни, за да отбележим мястото. Не си говорехме, мълчахме и двамата, дори не се поглеждахме. Вечерта Мак излезе. Каза, че трябвало да се срещне с някого. Помислих си, че ще отиде в полицията. Не знаех какво да правя. Зачаках да си дойде, чаках някой да дойде, все едно кой. Но той не се върна.

Уж съм в топлия хол на Камал, до горещото му тяло, а треперя.

– Все още помня чувството – заговарям отново. – Все още го усещам. Чувството да съм сама в онази къща, то ме плаши и досега, държи ме будна нощем. Толкова се страхувах, че не можех да спя. Бродех из онези тъмни стаи и я чувах да плаче, дори усещах миризмата на кожата ѝ. Привиждаха ми се разни неща. Често задрямвах и се будех, сигурна, че в къщата има още някой или още нещо. Мислех си, че полудявам. Че умирам. Стоях там с надеждата някой някога да ме открие. Така поне нямаше да се налага да я оставям сама.

Изхлипвам, навеждам се напред и взимам салфетка от кутията на масата. Ръката на Камал слиза надолу по гърба ми и спира в основата му.

– Но не ми достигна кураж да остана. Изчаках около десетина дни, после храната свърши. Не остана нито една консерва. Събрах си нещата и си тръгнах.

– Видя ли се отново с Мак?

– Не, никога повече. За последен път го видях онази вечер. Не ме целуна, дори не си взе сбогом с мен. Просто каза, че трябва да излезе за малко и толкоз.

– Не опита ли да се свържеш с него?

Поклащам глава.

– Не. В началото бях много изплашена. Нямах представа какво ще направи, ако го потърся. Нито знаех къде е. Няма мобилен телефон, а аз бях изгубила връзка с приятелите. Те бяха хора-номади. Хипита, обикалящи из страната. Няколко месеца след първия път, когато споменах името му пред теб, го потърсих в гугъл, но не намерих нищо. Странно е...

– Кое?

– През първите дни го виждах навсякъде. На улицата например, или зървах някакъв мъж в бара и сърцето ми забързваше, защото решавах, че е той. Често чувах гласа му в тълпата. Но това спря отдавна. Сега си мисля, че вероятно не е жив.

– Защо мислиш така?

– Не знам. Може би, защото... за мен е мъртъв.

Камал изправя гръб и се отдръпва от мен. Обръща се така, че лицето му застава пред моето.

– Според мен всичко е плод на въображението ти, Меган. Нормално е да си мислиш, че виждаш хора, които са имали сериозна роля в живота ти. През първите дни и на мен ми се струваше, че виждам братята си навсякъде. Колкото до yсещането ти, че е мъртъв, това вероятно е последица от факта, че отдавна е извън живота ти. И в някои отношения вече ти се струва нереален.

Той отново се превръща в психотерапевт и ние вече не сме двама приятели, седнали на дивана да си поговорят. Иска ми се да протегна ръка и да го дръпна към себе си, но не бива да преминавам границата. Спомням си израза на лицето му, когато последния път го целунах, преди да си тръгна, помня копнежа, гнева и тревогата в очите му.

– Питам се дали няма да е от полза да се свържеш с този Мак сега, когато ми разказа всичко. Той може да сложи край на тревогите, да затвори тази страница от живота ти.

Предполагах, че ще ми го предложи.

– Не мога – завъртам глава. – Просто не мога.

– Помисли си за момент.

– Не мога. Той сигурно още ме мрази. Ами, ако срещата ни подсили тази омраза? Ако отиде в полицията? Ако... не мога да разкажа всичко това на глас, не мога дори да го прошепна. Той... може да разкаже всичко на Скот, да му каже каква съм в действителност!

Камал поклаща глава.

– Не вярвам да те мрази, Меган. И вероятно никога не те е мразил. Може би той също се е страхувал. И чувства вина. От онова, което чух, разбирам, че не е бил отговорен съпруг и баща. Прибрал е едно съвсем младо и уязвимо момиче и го е оставил да се оправя само, когато то е имало най-голяма нужда от подкрепа. Сигурно разбира, че случилото се е отговорност и на двама ви. И мисля, че затова е избягал.

Нямам представа, дали наистина мисли така, или просто се опитва да ме успокои. Знам само, че това не е истина. Не мога да прехвърля вината върху него. Трябва да я поема изцяло.

– Далеч съм от мисълта да те принуждавам да правиш нещо, което не искаш – продължава Камал. – Просто те моля да обмислиш възможността да се свържеш с Мак. Не защото мисля, че му дължиш нещо. Но, разбираш ли, той ти го дължи. Повярвай ми, виждам ясно вината ти. Но той те е изоставил. Била си сама, изплашена, несигурна и нещастна.

А той те е оставил в онази къща. Не ме учудва, че още не можеш да спиш. Естествено, че сънят те плаши, защото някога си заспала и ти се е случило нещо ужасно. А единствения човек, който е могъл да ти помогне, те е оставил сама.

Докато слушам Камал, казаното от него започва да звучи приемливо. Думите излизат от устата му толкова лесно, меки и медени, че не мога да не им повярвам. Започвам да си мисля, че има начин да оставя всичко това зад себе си, да погреба миналото, да се върна при Скот и да заживея като нормален човек, без да поглеждам изплашено през рамо, нито да чакам отчаяно да дойде нещо по-добро. Нали това правят нормалните хора?

– Ще помислиш ли върху това? – докосва ръката ми той.Усмихвам му се широко и обещавам, че ще помисля!

И може би наистина ще го направя, не знам. Той ме прегръща и   ме повежда към вратата. Искам да го целуна, но не го пр вя. Вместо това питам:

– За последен път ли те виждам? – Той кима и аз продъл-жавам. – Не може ли...

– Не, Меган, не може. Трябва да постъпим правилно.

– Не съм много добра в тези работи – отвръщам с усмивка. – Нали знаеш, че ми е трудно да постъпвам правилно.

– Ще можеш, Меган. Трябва. Сега се прибери у дома. Иди при мъжа си.

Оставам на тротоара пред дома му дълго след като е за- творил вратата. Чувствам се по-лека, някак по-свободна, но и по-тъжна, и изведнъж единственото ми желание е да се върна вкъщи при Скот.

В мига, когато се обръщам и тръгвам към гарата, един мъж притичва по тротоара с наведена глава. В ушите си има слушалки. Виждам, че тича право срещу мен, и в опита си да избегна сблъсъка, се подхлъзвам на ръба на тротоара и падам.

Мъжът не се извинява, дори не се обръща да види какво става, а шокът от падането ми пречи да извикам. Изправям се, облягам се на един паркиран автомобил и се опитвам да си поема дъх. Цялото събрано в дома на Камал спокойствие отива по дяволите.

Чак когато се прибирам, осъзнавам, че при падането съм си ударила ръката и по пътя сигурно съм докоснала устните си, защото сега по тях има кръв.

РЕЙЧЪЛ

10 август 2013, събота

Сутрин

Събуждам се рано. Чувам камиона за събиране на боклук за рециклиране да минава бавно по улицата, чувам и тих ромон на дъжда по прозореца. Транспарантите са наполовина вдигнати, снощи забравихме да ги свалим. Усещам тялото му до моето – топло, заспало и силно, и се усмихвам  себе си. Размърдвам се леко и доближавам гърба си по-близо до неговия. Знам, че скоро ще се събуди, ще ме сграбчи в прегръдките си и ще се озове върху мен.

– Рейчъл, недей! – чувам гласа му и изстивам на мига.

Аз...не съм у дома. Това не е моят дом. Това е грешка.

Обръщам се. Скот е седнал с гръб към мен, тъкмо спуска краката си на пода. Стискам силно очи и се опитвам да си спомня, но в главата ми е мъгла. Отварям очи и всичко се обърква напълно, защото това е стаята, в която съм се събуждала хиляди пъти, това е леглото ми и това е ъгълът, от който виждам вещите си всяка сутрин. Знам, че ако седна ще мога да зърна върховете на дъбовете от другата страна на улицата; ето там, наляво, е банята ми, а надясно е стенният гардероб. Стаята е същата като онази, в която спяхме с Том.

– Рейчъл – промърморва той и аз слагам ръка на гърба му, но той става бързо и се обръща към мен. Изглежда мрачен отвътре, като първия път, когато го видях в полицейското управление – сякаш някой го е изсмукал и е оставил черупката му празна. Стаята е като онази, която споделяхме с Том, но и като другата, която той е споделял с Меган. Същата. И същото легло.

– Знам, Скот – казвам бързо. – Съжалявам, това беше грешка.

– Наистина беше грешка – казва той и очите му бягат от моите.

Той става, отива в банята и заключва вратата след себе си.

Лягам обратно, затварям очи и потъвам дълбоко в себе си. Срамът разбърква вътрешностите ми. Какво направих? Спомням си, че когато дойдох, той говори дълго, изля потоци от думи. Беше ядосан: на майка си, която никога не е харесвала Меган, на вестниците за онова, което пишеха за нея и за подробностите от живота ѝ, които някак си успяха да изровят, на полицията за мърлявата ѝ работа, на положението, в което поставиха нея и него. Седяхме в кухнята на бира. Аз го слушах и пиех, и когато бирите свършиха, седнахме отвън на верандата и той се успокои. Продължихме да пием, да гледаме преминаващите влакове и да си бъбрим, за нищо конкретно, за телевизия, за работа, кой къде е учил като малък, просто нормален човешки разговор. И постепенно забравих да се тревожа, и двамата забравихме. Спомням си как ми се усмихна, как погали косата ми.

Изведнъж си спомням и другото и кръвта се качва в главата ми. Помня, че признах пред себе си, мислите дойдоха изведнъж и аз не ги отхвърлих, напротив, приех ги с жар. Исках го. Исках да бъда с Джейсън. Исках да почувствам онова, което е чувствала тя, докато е седяла с него навън и е отпивала от виното си. Обърнах гръб на факта, че в най-добрия случай Джес е част от въображението ми, а в по-лошия вариант е нищо, тя е Меган – мъртво разлагащо се тяло. Беше още по-лошо. Не бях забравила това. Просто не ми пукаше. Не ме интересуваше, защото бях започнала да вярвам на написаното за нея. Не си ли казах, макар и за миг, че си е получила заслуженото?

Скот излиза от банята, изкъпан, отмил аромата ми от себе си. Сега изглежда по-добре, пита ме искам ли кафе, но продължава да не ме поглежда в очите. Не, не исках това. Не е правилно. Не биваше да става така. Не искам повече да губя контрол.

Обличам се бързо, отивам в банята и наплисквам лицето  си със студена вода. Гримът ми потича, размазва се в ъглите на очите ми. Устните ми изглеждат сини. Нахапани. Кожата на лицето и врата ми е червена от наболата му брада. За миг в съзнанието ми се завъртат сцени от отминалата нощ, виждам ръцете му върху мен и вътрешностите ми се преобръщат. Завива ми се свят, затова сядам на ръба на ваната. Банята е много по-мръсна от останалата част на  къщата. Около мивката е зацапано, по огледалото има петна от паста за зъби. В чашата има една четка, няма парфюм,  нито овлажнител, няма и гримове. Нямам представа, дали тя ги е взела, когато си е тръгнала, или той ги е изхвърлил след това.

Връщам се в спалнята и търся следи от нея – халат, закачен на гърба на вратата, четка за коса на шкафчето, балсам  за устни, обеци – но не откривам нищо. Отивам до гардероба и хващам дръжките, готова да го отворя, но в същия момент го чувам да вика отдолу "кафето е готово", ѝ отскачам назад.

Той ми подава кафето, без да ме поглежда, после се дръпва и застава с гръб към мен, приковава очи в линията или в нещо зад нея. Обръщам се надясно и забелязвам че снимките са изчезнали, всички до една. Нещо започва да ме човърка, космите на тила ми настръхват. Отпивам от кафето и преглъщам с мъка. Това е нередно.

Може майка му да е разчистила и да е махнала снимки И все пак, кой би направил онова, което той направи снощи? Кой чука непозната жена в брачното си ложе, когато от смъртта на съпругата му не е изминал и месец? Той се обръща и най-после ме поглежда. Имам чувството, че е прочел мислите ми, защото ме гледа странно – с презрение, с отвращение дори. Аз също съм отвратена. Оставям чашата на масата.

– Трябва да тръгвам – казвам и той не възразява.

Дъждът е спрял. Слънцето свети силно и аз примижавам на ярката му утринна светлина. Някакъв мъж върви към мен, лицето му застава пред моето в мига, когато стъпвам па паважа. Вдигам ръце над главата си, обръщам се настрани и го избутвам с рамо от пътя си. Той измърморва нещо, но аз не го чувам, продължавам да държа ръце над наведената си глава, и когато я вдигам, виждам Ана. Стои до колата си само на двайсетина метра от мен и сложила ръце на кръста си, ме наблюдава. Среща погледа ми, поклаща глава, обръща се и тръгва бързо към входната си врата, почти се затичва, но почти. За момент оставам неподвижна като статуя, загледана в черния клин и червената ѝ тениска. Изведнъж добивам усещане за дежавю. И преди съм я виждала да притичва така.

Беше малко след като се преместих в Ашбъри. Бях дошла да видя Том и да си взема някои неща. Не си спомням какви точно, не бяха важни, просто си измислих повод да дойда и да го видя. Мисля, че беше неделя, а аз се преместих в петък, така че ме е нямало четирийсет и осем часа. Спрях на улицата и се загледах в нея, докато пренасяше вещите си от колата. Местеше се при него два дни след напускането ми. Леглото ни все още пазеше топлината ми. Просто неприлично бързо. Тя ме видя и аз тръгнах към нея. Нямам представа какво съм искала да ѝ кажа – нищо разумно, сигурна съм в това. Спомням си, че плачех. И тя побягна, точно както направи сега. Тогава още не знаех най-лошото, не ѝ личеше. И слава богу! Това щеше да ме убие.

Все още замаяна, заставам на перона в очакване на влака. Сядам на една пейка и си казвам, че е от махмурлука – да не пиеш и капка цели пет дни и после да се наквасиш така, е повече от ужасно. Но знам, че има и още нещо. Причината е в Ана, в чувството, когато я видях да се изнизва така. Чувство на страх.

АНА

10 август 2013, събота

Сутрин

Отидох в Нордкоут, взех си часа във фитнес залата и на връщане се отбих в "Матчес", подарявайки си една много сладка мини-рокля на "МаксМара". (Когато ме види в нея, Том няма как да не ми прости разхищението.) Прекарах една чудесна сутрин, но докато паркирах, видях, че пред къщата на Хипуел има движение. Фотографите непрекъснато се въртят наоколо, но този път и тя беше там. Отново! Не можах да повярвам, когато я видях да изблъсква един фотограф от пътя си. Сигурна съм, че излизаше от дома на Скот.

Бях толкова потресена, че дори не успях да се разстроя. И когато споделих с Том – спокойно, все едно говоря за времето, – той се изненада не по-малко от мен.

– Ще ѝ се обадя – каза той. – Ще разбера какво става.

– Това вече сме го правили – казах колкото може по-мило. – Знаеш, че няма полза.

И споменах, че може би е време да потърсим правен съвет, да направим постъпки и да издействаме ограничителна заповед или нещо такова.

– Всъщност тя вече не ни тормози, нали? – дръпна се той. – Обажданията спряха, не ни е доближавала, не е идвала тук. Не се тревожи, скъпа. Ще оправя нещата.

Той е прав, разбира се, прав е за тормоза. Но това не ме интересува. Тук има нещо и аз няма да си затварям очите. Писна ми да ми казват да не се тревожа. Писна ми да слушам как ще оправи нещата, как ще говори с нея и как тя ще престане да се мотае наоколо. Мисля, че е време да взема нещата в свои ръце. Следващия път, когато я видя наоколо, ще се обадя в полицията, на онази... инспектор Райли. Изглежда симпатична, добра жена. Знам, че Том съжалява Рейчъл, но аз мисля, че е време да приключим с нея веднъж завинаги.

РЕЙЧЪЛ

12 август 2013, понеделник

Сутрин

Ние сме на паркинга до езерото Уилтън. Понякога в горещите дни идвахме тук да поплуваме. Днес просто седим един до друг в колата на Том. Прозорците са смъкнати и топлият бриз подухва през тях. Иска ми се да се облегна назад, да отворя очи и, заслушана в песните на птиците, да вдишвам аромата на бор.

Том ми се обади снощи и поиска да се видим. Попитах го дали е свързано с Ана, с това, че се видяхме на Бленам Роуд, и побързах да обясня, че появата ми там няма нищо общо с тях, не съм ходила да ги притеснявам. Той ми повярва, поне така каза, но все още звучеше загрижено, дори малко тревожно. Каза, че искал да поговорим.

– Моля те, Рач – каза, точно като през старите дни и аз се изплаших, че сърцето ми може да се пръсне. – Ще дойда да те взема, така добре ли е?

Събудих се по тъмно и в пет часа вече бях в кухнята и си правех кафе. Измих си косата, избръснах краката си, сложих грим и се преоблякох четири пъти. И през цялото време се чувствах виновна. Глупаво е, знам, но си спомних за Скот, за онова, което направихме, и съжалих стократно, защото ми се стори, че съм предала Том. Том – мъжът, който пр две години ме изостави заради друга жена. Глупаво е, но мога да преодолея усещането за предателство.

Той дойде малко преди девет. Слязох по стълбите и го видях облегнат на колата по дънки и една стара сива тениска, достатъчно стара, за да помня усещането на плата ѝ върху бузата си, когато отпуснех глава на гърдите му.

– Имам свободна сутрин – ми каза, когато ме видя. – Искаш ли да се поразходим малко с колата?

По пътя до езерото не говорихме много. Той ме попита как съм и каза, че изглеждам добре. Не спомена за Ана, докато не спряхме на паркинга. Вече си представям как докосвам пръстите му, когато заговаря:

– Мда... Ана ми каза, че те е видяла, и според нея си идвала от къщата на Скот Хипуел. Вярно ли е това?

Обръща се към мен, но всъщност не ме гледа. Явно се чувства неудобно от въпроса си.

– Няма причина да се тревожиш – отвръщам аз. – Виждам се със Скот... но нямам предвид онова виждане. Просто двамата се сприятелихме. Това е всичко. Трудно е за обяснение. Опитвам се да му помогна. Сигурно знаеш... няма как да не съзнаваш, че той преминава през ужасен период.

Том кима, но все още не поглежда към мен. Започва да гризе нокътя на левия си показалец – сигурен признак, че нещо го измъчва.

– Но, Рач...

Не бива да ме нарича така. Това ми размътва мозъка, кара ме да се усмихвам. Толкова време мина, откакто не съм чувала да ме нарича така. В гърдите ми се заражда зрънце надежда. Може би нещата с Ана не вървят толкова добре, може би започва да си припомня и някои хубави моменти отпреди, може би част от него тъгува по мен.

– Просто... наистина се тревожа.

Най-после вдига поглед, големите му кафяви очи срещат моите и ръката му потрепва, сякаш иска да докосне моята, но в последния момент размисля и се отказва. – Знам, че... добре, наистина не знам много за това, но Скот... Добре де, изглежда свестен човек, но как може да си сигурна?

– Мислиш, че може да го е направил?

Том поклаща глава и преглъща с мъка.

– Не, не казвам това. Но знам... Ана ми каза, че те са се карали много. Понякога ѝ се е струвало, че Меган се страхува от него.

– Ана казва!

Инстинктивно ми се ще да отхвърля всичко, казано от тази кучка, но не мога да се отърва от усещането, че нещо наистина не е наред със Скот. Не ми излиза от главата от събота, когато бях у тях.

Том кима.

– Меган работеше известно време като детегледачка за нас. Докато Ийви беше малка. Дори не ми се мисли за това сега, след всичко, което научихме от вестниците за нея. Но това показва нещо, нали? Мислиш си, че познаваш някого и изведнъж... – Той въздиша тежко. – Не искам да ти се случи нещо лошо, разбираш ли?

Усмихва ми се и свива рамене.

– Все още ме интересува какво става с теб, Рач – казва и аз бързам да отместя поглед, за да не види сълзите в очите ми. Но той знае, разбира се, слага ръка на рамото ми и казва:

– Съжалявам.

Оставаме известно време в уютно мълчание. Захапвам силно долната си устна, за да спра сълзите. Не искам да правя нещата още по-трудни за него. Наистина.

– Добре съм, Том. Вече се оправям.

– Радвам се да го чуя. Не...

– За пиенето ли? Пия все по-малко. Казах ти – оправям се.

– Това е добре. И изглеждаш добре. Изглеждаш... красива. – Усмихва ми се, аз се изчервявам и той бърза да отклони поглед. – Добре ли си... финансово?

– Добре съм.

– Наистина ли? Защото не искам...

– Добре съм.

– Искаш ли да ти дам малко? По дяволите, не искам да звуча като идиот, но искам да ти дам малко пари, докато подредиш нещата.

– Добре съм, Том, честно.

Той се навежда към мен и дъхът ми спира, толкова отчаяно искам да го погаля, да заровя лице в онази широка мускулеста падина между раменете му. Той отваря жабката и казва:

– Нека да ти напиша чек. Няма нужда да го осребряваш.

Засмивам се с глас.

– Все още ли си държиш чековата книжка в жабката?

Той също се засмива.

– Човек никога не знае – казва и докосва с пръст бузата ми. Взимам ръката му, обръщам я и целувам дланта.

– Обещай ми, че ще стоиш далече от Скот Хипуел – казва дрезгаво той. – Обещай ми, Рач!

– Обещавам – казвам сериозно и сърцето ми се изпълва с радост, защото разбирам, че го казва не само защото се тревожи за мен, но и защото ревнува.

13 август 2013, вторник

Ранна сутрин

Аз съм във влака и гледам купчината дрехи до релсите. Тъмно- син плат, рокля, доколкото мога да видя. Рокля с черен колан. Нямам представа как се е озовала там. Със сигурност не е забравена от работниците. Влакът се движи съвсем бавно и имам достатъчно време да огледам всичко. Струва ми се, че съм виждала тази рокля и преди, виждала съм някой да я носи. Но не мога да си спомня кой. Навън е студено. Прекалено студено за такава рокля. Имам чувството, че съвсем скоро ще завали сняг. Нямам търпение да зърна къщата на Том. Нашата къща. Знам, че ще бъде там, ще седи отвън. Ще е сам и ще ме чака. Когато влакът мине оттам, ще стане, ще помаха с ръка и ще се усмихне. Знам го със сигурност.

Но първо спираме на номер петнайсет. Джейсън и Джес са там, пият вино на терасата, което е странно, защото още няма девет и половина. Джес е облечена с рокля на червени цветя и носи сребърни обеци с малки птичета на тях – виждам ги как се поклащат напред-назад, докато говори. Джейсън е зад нея, ръцете му са на раменете ѝ. Усмихвам им се. Искам да им помахам, но хората около мен може да ме вземат за ненормална. Затова просто гледам и ми се иска и пред мен да има чаша вино.

Оставаме дълго време на семафора. Влакът не помръдва. Моля се да тръгнем, защото Том ще се прибере и ще ми е мъчно, като знам, че ще е сам. Сега виждам ясно лицето на Джес, много по-ясно от обикновено. Сигурно е от светлината, която днес е ярка, слънцето свети директно в нея. Джейсън все още е зад нея, но ръцете му вече не са на раменете, а около врата ѝ, и тя изглежда изплашена. Той се опитва да я удуши. Виждам лицето ѝ да почервенява. Започва да крещи. Ставам на крака, започвам да удрям по прозореца, да викам, да го моля да спре, но той не ме чува. Някой ме хваща за ръката – онзи с червеникавата коса. Казва ми да си седна на мястото, защото скоро ще стигнем на следващата спирка.

– Дотогава ще е късно – казвам и той отвръща:

– Наистина е късно, Рейчъл.

И когато поглеждам към терасата, Джес се е изправила, а ръката на Джейсън е върху русата ѝ коса и всеки момент ще разбие черепа ѝ в стената.

Сутрин

Събудих се преди часове, но все още не мога да дойда на себе си, краката ми треперят, докато сядам на седалката. Отворих очи с усещането за нещо страшно, убедена, че всичко, което си мисля, че знам, е погрешно, и всичко видяно – Скот, Мегън – е моя измислица. Но ако съзнанието ми играе номера, не е ли по-вероятно именно сънят ми да е измислицата? Казаното от Том в колата до езерото, примесено с чувството на вина за  случилото се онази вечер – всичко се е сляло в едно и отново се е разделило, подреждайки различна картинка в съня ми

И въпреки това, познатото чувство за опасност отново се  обажда в мига, когато влакът спира на семафора. Събирам смелост и поглеждам натам. Прозорците са затворени. и навън няма никого. Наоколо е тихо и спокойно. Като изоставено. Столът на Меган все още е на терасата, празен. Времето днес е топло, но аз не спирам да треперя. Въпреки че няма причина. Не бива да забравям, че казаното от Том за Скот и Меган идва от Ана, а никой не знае по-добре от мен, че на нея не бива да се вярва.

Тази сутрин доктор Абдик ме посреща малко по-хладно от обикновено. Превил се е леко, сякаш нещо го боли, и когато поема ръката ми, ръкостискането му е по-слабо от друг път. Скот ми каза, че следствието не е оповестявало новината за бременността на Меган, но не мога да не се запитам дали някой не му е казал. Чудя се мисли ли за онова дете.

Искам да му разкажа съня си, но не намирам начин да опиша всичко, без да издам, че имам пръст в тази работа с Меган, затова започвам да го разпитвам за хипнозата като начин за възстановяване на спомени.

– Има психотерапевти, които смятат, че хипнозата може да служи за възстановяване на потиснати спомени, но данните са противоречиви – казва той, слага ръка на бюрото, разтваря пръсти и ги протяга напред. – Аз не я използвам и не я препоръчвам на клиентите си. Не съм убеден, че помага, и дори смятам, че в някои случаи може да бъде опасна за тях. – Той се усмихва леко. – Съжалявам. Знам, че не искаше  да чуеш това, но когато става дума за психика, моето мнение е, че не бива да се бърза.

– Познавате ли свои колеги, които практикуват хипноза? – питам го аз.

Той поклаща глава.

– Съжалявам, но не мога да ти препоръчам такъв. А и трябва да имаш предвид, че под хипноза човек е много податлив на внушения. Не бива да се има доверие на тези "възвърнати" спомени – слага той кавички на думата "възвърнати". – Те не могат да се нарекат истински.

Тогава не мога да рискувам. Не бих понесла още нови образи, нови спомени, на които не мога да имам доверие, картини, които се менят, сливат се и се разделят, заблуждавайки ме, че това не е каквото изглежда, карайки ме да погледна нещата от този ъгъл, когато трябва да ги видя точно от обратния.

– Какво предлагаш тогава? – поглеждам го аз. – Има ли някакъв начин да възстановя изгубената си памет?

Той прокарва дългите си пръсти по устните.

– Да, има такава вероятност. Някаква конкретна част от спомена може да ти помогне да разнищиш целия случай, като обсъждаш детайлите в спокойна и сигурна атмосфера...

– Като тази тук например?

Той се усмихва.

– Да, като тази, ако тук наистина се чувстваш спокойна и в безопасност... – завършва и издига глас в края на изречението. Задава ми въпрос, но аз не отговарям и усмивката му угасва. – В такива случаи много помага съсредоточаването върху другите сетива, не върху видяното. Например звуци, усещане за странични неща... Много важна роля за възпроизвеждането на изгубените спомени играе обонянието, миризмите... Музиката също е от полза. Ако мислиш за конкретни обстоятелства в конкретен ден, може да опиташ да минеш отново по стъпките си, да се върнеш на мястото на престъплението, както се казва.

Изразът се употребява често, но от него ми настръхват косите.

– Искаш да говориш за конкретен инцидент, Рейчъл, така ли да те разбирам?

Искам и още как, но не мога да му го кажа, затова му разказвам за онази случка със стика за голф, когато нападнах Том след една ужасна кавга.

Спомням си как онази сутрин се събудих с чувство на тревога и веднага разбрах, че се е случило нещо ужасно. Том не беше до мен и това ме успокои. Легнах по гръб и си припомних цялата сцена. Помня колко много плаках и му повтарях, че го обичам. Той беше гневен, каза ми да си лягам. Не искаше да ме слуша повече.

Опитах се да се върна още по-назад, в ранната вечер, когато започнахме да се караме. Всичко започна идеално. Бях запекла скариди с много чили и кориандър и си отворихме онова прекрасно вино "Ченин Бланк" – подарък от доволен клиент. Вечеряхме на верандата и слушахме "Килърс" и "Кингс оф Лайън", те бяха любимите ни в първите дни, когато се пренесохме в новия си дом.

Помня, че се смеехме и се целувахме. Аз му разказах някаква история, но той не я намери за забавна. Това ми развали настроението. После помня, че започнахме да крещим, аз тръгнах към кухнята, ударих се в плъзгащата се врата и побеснях, защото той не дойде да ми помогне.

– Но когато сутринта се събудих и слязох долу, той не ми говореше, дори не искаше да ме погледне. Трябваше да го моля да ми каже какво съм направила. Казах му поне сто пъти колко много съжалявам, повтарях го отчаяно, обзета от паника. Не мога да го обясня, може би вие знаете по-добре, но когато не можеш да си спомниш какво си направил, съзнанието ти започва да запълва празнините, подбирайки най-лошите възможности...

Камал кима.

– Разбирам те. Продължавай.

– И накрая, само за да ме накара да млъкна, той ми разказа. Била съм се засегнала от нещо, казано от него, продължила съм да човъркам и да беснея, не съм млъквала. Той се е опитал да спре скандала, опитал се да ме целуне и да оправи нещата, но аз не съм поддала. Той решил да се оттегли, да си легне, и тогава се случило. Подгонила съм го по стълбите със стика за голф и съм се опитала да му разбия главата. Слава богу, не съм го уцелила. Само съм избила парче от мазилката в коридора.

Изразът на лицето на Камал не се променя. Не изглежда изненадан. Просто кима.

– Значи знаеш какво е станало, но не можеш да го почувстваш, прав ли съм? Искаш да си го припомниш, да го преживееш в съзнанието си, за да... как да го кажем... да стане този спомен твой? И така ще се почувстваш отговорна за действията си?

– В общи линии, да – свивам рамене. – Но има още нещо. И то се случи после, доста по-късно – седмици, даже месеци след това. Продължавах да мисля за онази вечер. Всеки път, когато минавах покрай дупката в стената, мислех за това. Том каза, че ще я замаже, но не го направи, а аз не исках да го пришпорвам. Един ден стоях там – беше вечер, излизах от спалнята, и просто спрях, защото си спомних. Видях се на пода, гърбът ми беше притиснат в стената, плачех неутешимо. Том стоеше над мен, молеше ме да се успокоя, стикът беше на пода в краката ми и аз... преживях всичко. Бях ужасена. Но споменът не отговаря на действителността, защото не си спомням гнева, тази разтърсваща ярост. Помня страха.

Вечер

Думите на Камал за завръщане на местопрестъплението заседнаха в главата ми и вместо да се прибера, отидох до Уитни. И вместо да притичам покрай подлеза, влизам директно в устата му с преднамерено бавни крачки. Слагам ръце върху студените груби тухли на входа, затварям очи и прокарвам пръсти по тях. Нищо не идва в главата ми. Отварям очи и се оглеждам. Проходът е съвсем тих. Само една жена върви към мен, на няколко метра от мен, иначе е празно. Няма автомобили, нито се чуват детски гласове, само една сирена вие глухо в далечината. Слънцето се скрива зад облак и изведнъж ми става студено. Спирам на входа на тунела, да мога да продължа нататък. След секунда се обръщам с  мисълта да си тръгна.

Жената, която вървеше срещу мен преди малко, тъкмо завива. Мимоходом си отбелязвам, че е облечена в тъмносив шлифер. На самия завой тя ме поглежда и в този моме ми просветва. Една жена... в синьо... призрачната светлина. Спомням си я. Ана. Тя носеше синя рокля с черен колан и  се отдалечаваше от мен, вървеше бързо, като онзи ден,само че този път се обърна да ме погледне, погледна през рамо и забави ход. Една кола спря до нея на улицата – червена кола. Колата на Том. Тя се наведе и му каза нещо през прозореца, после отвори вратата, влезе и колата потегли.

Спомням си това. Помня, че онази вечер стоях тук, на входа на подлеза, и гледах как Ана се качва в колата на Том. Но сигурно бъркам нещо, защото няма как да е било така. Том е дошъл да ме търси с колата. Ана не е била там, останала си е вкъщи. Така ми казаха от полицията. В това няма логика и ми иде да ревна с глас от яд. Бясна съм, че не мога да си спомня, бясна съм на безполезния си мозък.

Пресичам улицата и тръгвам по лявата страна на Бленам Стрийт. Спирам за малко под дърветата, точно срещу номер двайсет и три. Виждам, че са пребоядисали входната врата. Когато живеех там, беше тъмнозелена; сега е черна. Как не съм забелязала досега? Аз лично предпочитам зеленото. Какво ли са променили вътре? Естествено, обзавели са детската стая, но ми е интересно да разбера още ли спят на нашата спалня и дали си слага червилото пред същото огледало. Пребоядисали ли са кухнята и запълнили ли са дупката  в мазилката в коридора на втория етаж?

Иска ми се да пресека и да почукам на черната врата. Да поговоря с Том, да го попитам за онази вечер, когато Меган изчезна. Да го върна на езерото, вчера, когато целунах дланта му в колата. Искам да знам какво почувства той тогава. Но оставам на място и гледам към прозореца на бившата ми спалня, докато очите ми се напълнят със сълзи. Тогава разбирам, че е време да си тръгна.

АНА

13 август 2013, вторник

Сутрин

Тази сутрин наблюдавах как Том се стяга за работа, как слага ризата и вратовръзката си. Изглеждаше малко разсеян, сигурно проверяваше наум графика си за деня – срещи, ангажименти, кой, какво, къде. И изведнъж изпитах ревност. За пръв път му завидях за лукса да стане сутрин, да се облече, да излезе и да обикаля града с определена цел в името на заветния чек.

Не че ми липсва работата (бях брокер на недвижими имоти, не неврохирург, никое дете не си мечтае да стане брокер, нали?), но обичах да обикалям из скъпите къщи, когато собствениците не си бяха у дома, да прокарвам пръсти по мраморните повърхности и да надничам в огромните им като стаи гардероби. Обичах да си представям какво щеше да е, ако живеех така, каква личност щях да бъда тогава. Убедена съм, че няма по-важна работа от отглеждането на едно дете, но това не се цени. Не и в този смисъл, който в момента ме интересува – във финансовия. Искам да съберем пари, да напуснем тази къща и тази улица. Толкова е просто.  Може би не чак толкова просто. Том тръгна на работа и аз седнах в кухнята да се боря с Ийви да хапне нещо за закуска. Преди два месеца ядеше всичко. Сега, ако не е кисело мляко с ягоди, не го близва. Знам, че е нормално и аз непрекъснато си го повтарям, докато почиствам косата си от изплютия жълтък или пълзя по пода и обирам хвърлени лъжички и обърнати купички с храна. Не спирам да си го повтарям.

И все пак, когато най-после приключихме с храната и тя, щастлива и доволна, се заигра, си позволих да пролея няколко сълзи. Позволявам си го много рядко, само когато Том не е у дома и само за малко, колкото да излея насъбралото се в мен. Докато миех лицето си в банята, се загледах в огледалото и забелязах колко уморена изглеждам, колко размъкната и занемарена съм, и изведнъж отново почувствах нужда да облека рокля и високи токове, да оправя косата си и да сложа грим, да изляза на улицата и да накарам мъжете да се обръщат след мен.

Работата ми липсва, но повече ми липсва и онова, което ми носеше тя през последната доста успешна за мен година, когато се запознах с Том. Липсва ми позицията на любовница.

Беше приятно. Много приятно дори. Не чувствах никаква ви-на. Но се преструвах, че чувствам. Нямаше как иначе с моите омъжени приятелки, живеещи във вечен страх заради младите домашни помощници или хубавите млади момичета в офисите на съпрузите им, които можеха да разговарят за футбол и да прекарват половината си живот по спортните зали. Трябваше да им кажа, че, разбира се, чувствам се ужасно, разбира се, съчувствам на жена му, че "не съм предполагала, че може да стане така, но просто се влюбихме, какво друго можем да направим?".

Истината е, че никога не съм се чувствала зле заради Рейчъл, дори и преди да разбера за проблемите ѝ с алкохола и за трудния ѝ характер, който превръщаше живота му в ад. Тя просто не беше реална за мен, а и аз бях изцяло погълната от емоциите си. Виждах се като жената, която преобръща животи и няма защо да го отричам, това ме очароваше. Да е онази, заради която съпругът предава съпругата си, въпреки че я обича, беше истинско предизвикателство. Това те прави  фатална жена.

Тогава продавах една къща на Кранъм Стрийт 24. Оказа се трудна сделка, защото на последния кандидат да я купи не му разрешиха да тегли заем срещу ипотека. Имаше нещо съмнително в кредитното му досие, затова решихме да направим проучване чрез независим източник, за да сме сигурни, че всичко е наред. Продавачите вече се бяха изнесли и къщата беше празна. Аз трябваше да отида и да отворя на експерта.

С отварянето на вратата стана ясно, че нещата ще се случат. Никога не бях правила подобно нещо, никога, дори в съня си, но в начина, по който ме погледна, в усмивката му имаше нещо неустоимо. Не успяхме да се въздържим, направихме го в кухнята, на плота до мивката. Беше лудост,  но ние не бяхме на себе си. Той често ми повтаряше: "Не очаквай разум от мен. Няма как да съм разумен, щом става дума за теб".

Взимам Ийви и двете излизаме в градината. Тя бута количката си напред-назад и забравила тазсутрешната буря,  се смее на себе си и бърбори весело. Всеки път, когато ми се усмихне, сърцето ми ще се пръсне от щастие. Колкото и да ми липсва работата, това би ми липсвало много повече. А не бих го допуснала повече, няма начин отново да я оставя в ръцете на детегледачка, независимо от квалификацията и всеотдайността ѝ. След Меган не бих я поверила на друг човек.

Вечер

Том ми се обади, че тази вечер ще закъснее, трябвало да из- веде един клиент на по питие. С Ийви тъкмо се приготвяхме за вечерната разходка. Бяхме в нашата спалня и аз я преобличах. Бях спуснала наполовина завесите, за да не нагрява прекалено стаята през деня. Вечерта беше прекрасна, къщата плуваше в богата оранжева светлина, но в следващия момент слънцето се скри зад един облак и внезапно всичко стана призрачно сиво. Отидох да отворя прозореца и тогава я видях. Рейчъл стоеше от другата страна на улицата и гледаше към къщата. След малко се обърна и пое бавно към гарата.

И сега седя в спалнята и забила нокти в дланите си, треперя от ярост. Ийви хленчи и рита с ръце и крака, но аз съм толкова ядосана, че не искам да я взема от страх да не я изпусна.

Том ме увери, че е оправил нещата. Каза ми, че ѝ се е обадил в неделя и двамата са разговаряли. Тя му обяснила, че се е сприятелила със Скот Хипуел, но нямала намерение да го вижда повече и следователно вече нямало да се мотае из квартала. Заяви, че има обещанието ѝ и той ѝ вярва. Каза още, че била с акъла си, била трезва и нямало истерии, не го заплашвала, нито го умолявала да се върне при нея. Според него вече се оправяла.

Вдишвам дълбоко няколко пъти и взимам Ийви, оставям я да легне на коленете ми и я хващам за ръцете.

– Това вече е прекалено, нали, скъпа?

Толкова е мъчително! Всеки път, когато реша, че нещата се оправят, че най-после сме забравили за Рейчъл, тя цъфва отново. Имам чувството, че никога няма да можем да се отървем от нея.

И усещам как дълбоко в мен започва да надига глава едно малко дяволче. Том ме увери, че всичко е отминало и тя няма повече да ни безпокои. Но ето че го прави и аз не мога да не се запитам дали наистина полага усилия да се отърве от нея, или една част от него се радва вътрешно, че тя не може да продължи напред.

Слизам в кухнята и ровя из чекмеджето за визитката на инспектор Райли и преди да съм размислила, набирам номера ѝ.

14 август 2013, сряда

Сутрин

В леглото сме, ръцете му са на бедрата ми, горещият му дъх пари кожата на врата ми. Потното му тяло е върху моето.

– Трябва да го правим по-често – казва задъхано.

– Знам.

– Имаме нужда от повече време за себе си.

– Така е.

– Липсваш ми – прошепва той. – Липсва ми това. Искам повече.

Извъртам се, лягам отгоре и го целувам по устните. Очите ми са плътно затворени в опит да потисна чувството за вина, защото отидох в полицията зад гърба му.

– Трябва да заминем някъде – мълви той. – Само двамата. Да избягаме за малко.

И да оставим Ийви. На кого, искам да попитам. На родителите ти, с които не си говорите? Или на мама, която е толкова крехка, че едва успява да се грижи за себе си? Но не го казвам на глас, не казвам нищо, просто го целувам още по-страстно. Ръката му слиза надолу по бедрото ми и го стиска силно.

– Къде искаш да отидем? На Мавриций? Или на Бали?

Засмивам се.

– Не, сериозно – отдръпва се той и се вглежда в очите ми. – Заслужаваме една почивка, Ана. Ти го заслужаваш. Годината беше тежка.

– Но...

– Но какво? – дарява ме с една от прекрасните си усмивки той. – Ще измислим нещо за Ийви, не се тревожи.

– Няма ли да е скъпо?

– Не го мисли.

– Но... – не ми се иска да го казвам, но трябва. – Значи нямаме пари да се преместим от тази къща, а за почивка на Мавриций или на Бали имаме?

Той издува бузи, после изпуска бавно въздуха и ляга до мен. Не биваше да го казвам. Мониторът на камерата в детската оживява. Ийви се събужда.

– Аз ще я взема – казва той, става и излиза от стаята.

На закуска Ийви си знае своето. За нея се е превърнало в игра да отказва храната, да клати глава с вирната нагоре брадичка и здраво стиснати устни, докато малките и свити в юмручета ръце бутат купата с храна пред нея. Търпението на Том се изчерпва.

– Нямам време за игрички – обръща се той към мен. – Ще трябва ти да я нахраниш.

Става и ми подава лъжицата с измъчено лице.

Поемам въздух.

Няма нищо, уморен е, има много работа и е кисел, защото тази сутрин отказах да участвам във фантазиите му за романтична почивка.

Какво толкова, аз също съм уморена и искам да говорим за пари и за цялата ситуация, която няма да се оправи, ако той просто грабне палтото си и излезе. Естествено, не го казвам на глас. Вместо това нарушавам даденото пред себе си обещание и отварям дума за Рейчъл.

– Тя отново души наоколо – започвам кротко. – Каквото и да сте си говорили онзи ден, номерът ти не минава.

Той ме поглежда остро.

– Какво искаш да кажеш с това "души наоколо"?

– Вчера беше тук, стоеше на улицата отсреща.

– Сама ли беше?

– Да. Какво значение има?

– Мамка му! – извиква той и лицето му потъмнява, както винаги, когато се ядоса. – Казах ѝ да стои настрана. Защо не ми го каза снощи?

– Не исках да те разстройвам – казвам тихо, съжалила, че повдигам въпроса. – Реших, че е по-добре да не те тревожа.

– Господи! – изръмжава той и тряска празната си чаша в мивката. Звукът стряска Ийви и тя се разплаква. Това нажежава още повече обстановката. – Не знам какво да ти кажа скъпа. Когато говорихме, тя беше добре. Изслуша ме и обеща да не идва повече насам. Изглеждаше здрава... като едно време.

– Изглеждала е добре? – поглеждам го аз, преди да ми обърне гръб, улавям израза на лицето му и го хващам в крачка. – Нали каза, че сте говорили по телефона?

Той поема рязко въздух и се обръща към мен, вдига ръка и казва с непроницаемо лице:

– Да, скъпа, така ти казах, защото знаех, че ще се ядосаш ако разбереш, че сме се виждали. Ето, предавам се, наистина те излъгах. За да ти спестя тревоги.

– Шегуваш ли се?

Той ми се усмихва, поклаща глава и пристъпва към мен все още вдигнал ръце.

– Съжалявам. Извинявай. Тя искаше да поговорим очи в очи и аз реших, че така ще е най-добре. Просто говорихме.Срещнахме се в едно малко кафене в Ашбъри и бяхме заедно двайсет минути, най-много половин час. Това е.

Прегръща ме и ме притиска до гърдите си. Опитвам да се измъкна, но той не ме пуска, мирише страхотно и аз не искам да се караме. Искам двамата да сме на една страна.

– Съжалявам – прошепва в косите ми той и аз отговарям.

– Няма нищо.

Замълчавам си, защото вече съм взела мерки по въпроса. Вчера вечерта говорих с инспектор Райли и в мига, когато започнахме разговора, разбрах, че постъпвам правилно, защото, когато ѝ съобщих, че съм видяла Рейчъл да излиза от къщата на Скот Хипуел "няколко пъти" (леко преувеличих), тя определено се заинтригува. Искаше да знае дати и часове (успях да ѝ дам две дати, за останалите смънках нещо), пита дали двете са се познавали от времето, преди Меган да изчезне и дали мисля, че Рейчъл има сексуални отношения с господин Хипуел. Признавам, че досега не бях се замисляла за подобна възможност – не мога да си представя, че Скот  Хипуел ще се прехвърли от Меган на Рейчъл, особено като се има предвид, че трупът на жена му още не е изстинал в гроба. Ето защо не се спрях на този въпрос, но ѝ напомних за случая с Ийви – опита за отвличане, – в случай че е забравила.

– Тя е много нестабилна – настоях пред нея. – Сигурно си мислите, че преувеличавам, но не бих поела риск, когато става дума за семейството ми.

– Разбира се – отвърна тя. – Благодаря ви за обаждането. Ако забележите нещо друго, което ви се стори подозрително, моля да ме уведомите.

– Нямам представа какво се прави в такива случаи, но явно предупрежденията не помагат. Ще е добре да се помисли за ограничителна заповед. Но заради Том се надявам да не се стига дотам.

Том излиза за работа и аз завеждам Ийви в парка. Двете се люлеем на люлките, после се качваме на малките дървени кончета и когато я връщам в количката, тя заспива веднага, което ми дава възможност да направя една обиколка из магазините. Тръгвам по задните улички към големия магазин на "Сейнзбъри". Оттук е много по-далече, но е тихо, няма никакви автомобили и пътят минава покрай Кранъм Стрийт 34.

Дори и сега, когато минавам оттук, кръвта ми кипва, в стомаха ми започват да пърхат пеперуди, на устните ми се появява усмивка и бузите ми порозовяват. Спомням си как подтичвах по стълбите с надеждата никой от съседите да не види, че влизам, приготвях се в банята, слагах парфюм и бельо от онова, което се слага не за да се носи, а само да бъде свалено. Получавах съобщение по телефона и след минути той чукаше на вратата. Качвахме се горе и прекарвахме час-два в спалнята. Той казваше на Рейчъл, че има среща с клиент или че ще се види с приятели на по бира.

– Не се ли притесняваш, че може да провери? – попитах го веднъж, а той поклати глава, отхвърляйки тази възможност. "Аз съм добър лъжец", ми каза веднъж. Друг път подметна: "И да провери, на сутринта няма да си спомня нищо". Тогава започнах да осъзнавам колко зле стоят нещата в семейството му.

Споменът за тези разговори изтрива усмивката от лицето ми. Представям си Том как се смее заговорнически и казва: "Аз съм добър лъжец", докато пръстите му галят корема ми и слизат бавно надолу, и картината изобщо не ми харесва. Наистина е добър лъжец, иде му отвътре, виждала съм го как убеждава хората в хотела, че сме младоженци, чувала съм го да клинчи от работа заради "важни семейни причини". Всички правят такива неща, само че когато Том го прави, му вярваш.

Мислите ми се връщат към тази сутрин. Да, хванах го в лъжа, но той си призна веднага. Няма за какво да се тревожа. . Сигурна съм, че не се среща тайно с Рейчъл. Би било смешно. Може някога да е била привлекателна – когато са се запознали, е била направо умопомрачителна, виждала съм техни снимки: огромни черни очи, щедри форми, всичко –  но сега е просто една дебелана. Но каквато и да е, никога не би се върнал при нея след всичко, което му причини – на него, на мен – след целия този тормоз, нощните обаждания и  стотиците съобщения.

Спирам сред щандовете с дрехи. За радост, Ийви продължава да спи в количката. Замислям се за тези телефонни разговори, за онзи път – по-скоро няколко пъти, – когато я събудих и видях, че лампата в банята свети. Припомням си гласа му – тих и нежен, зад затворената врата. Той я успокояваше, знам, че беше така. Каза ми, че понякога дотолокова се поддавала на гнева, че го заплашвала да дойде вкъщи или в работата му, да се хвърли под влака. Том може да е много добър лъжец, но аз знам кога казва истината. Не може да  ме заблуди.

Но в крайна сметка ме заблуди, нали? Когато ми каза, че е говорил с Рейчъл по телефона и тя е звучала добре и била весела, не се усъмних нито за миг. И когато се върна в понеделник вечерта и аз го попитах как е минал денят му, ми каза, че сутринта имал една ужасно скучна среща. Изслушах го, показах разбиране и нито за миг не ми мина през ума, че не е бил на никаква среща, а е пил кафе в Ашбъри с бившата си съпруга.

Връщам се вкъщи и продължавам да мисля за тези неща, премислям всичко, докато разтоварвам съдомиялната машина внимателно и прецизно, защото Ийви продължава да спи и тракането на съдовете може да я събуди. Той ме заблуди. И знам, че невинаги е откровен с мен. Спомням си историята с родителите му. Покани ги на сватбата, но те отказаха да дойдат, защото не одобрявали, че е напуснал Рейчъл. Винаги съм го намирала за странно, защото в двата случая, когато съм разговаряла с майка му, тя изрази удоволствие да ме чуе. Беше мила, интересуваше се за мен и за Ийви.

– Надявам се скоро да можем да я видим – ми каза накрая, но когато споменах пред Том, той отхвърли предложението.

– Иска да я поканя само за да може да ми откаже – заяви той. – При нея всичко е игра за надмощие.

На мен не ми заприлича на жена, която търси надмощие, но си замълчах и повече не повдигнах въпроса. Отношенията в семейството по принцип са неразгадаеми за външния човек. Явно си има причина да ги държи настрана. И мисля, че го прави за наше добро – моето и на Ийви.

Защо тогава се чудя истината ли ми каза тогава? Сигурно е заради тази къща и нещата, които се случват напоследък – те ме карат да се съмнявам в себе си, в нас. Ако не внимавам, могат да ме подлудят и да свърша като Рейчъл.

Сядам в кухнята и чакам да свърши програмата на пералнята, за да извадя чаршафите от сушилнята и да ги кача горе. После мисля да пусна телевизора, може пък да попадна на епизод на "Приятели", който не съм гледала. Или да се заема с йога упражненията за разтягане. Замислям се за книгата до леглото си. За две седмици съм прочела само дванайсет страници. Сещам се за лаптопа на Том, оставен на масата в хола. И правя онова, което никога не съм допускала, че мога да направя. Грабвам бутилката с червено вино, която отворихме снощи на вечеря, и си наливам една чаша. После донасям лаптопа в кухнята и се опитвам да позная паролата.

Правя същото, което е правила тя: пия сама и душа около него. Нещата, които той толкова е мразил. Аз също! Наскоро – тази сутрин – нещата се промениха. Щом ме лъжи имам право да проверя. Така е честно, нали? Така е справедливо. Заемам се с паролата. Опитвам имена във всякакви  комбинации: моето и неговото, неговото и това на Ийви, моето и на Ийви, после имената и на тримата в прав и обърнат  ред. Продължавам с датите: деня, когато се запознахме първия път, когато правихме секс. Номер трийсет и четири –  номерът на къщата на Кренъм Стрийт, после номер двайсет и три – на тази къща. Опитвам се да мисля като него. Мъжете често използват за парола любимите си футболни отбори, но Том не е по футбола, предпочита крикет, и аз опитвам с "Бойкот", "Ботъм" и "Ашез". Но не знам имената на тазгодишните претенденти за титлата. Пресушавам чашата и сипвам втора. Всъщност се забавлявам от сърце, все едно че редя пъзел. Сещам се за любимите му музикални групи, филми и актриси и ги пиша. После правя опит с "парола" и "1234".

Отвън се чува ужасно скърцане, като нокти по черна дъска. Влакът от Лондон спира на семафора. Стискам зъби и отпивам дълга глътка от виното. И в този момент забелязвам часа. Божичко, вече е почти седем, Ийви още спи, а той ще се прибере до минути. В същия момент чувам подрънкване  на ключове и сърцето ми спира.

Затварям лаптопа, грабвам го и скачам, събаряйки стола. Ийви се събужда и се разплаква. Оставям компютъра в хола, преди да влезе, но Том веднага разбира, че има нещо, и втренчва се в мен и ме пита:

– Какво става?

– Нищо, нищо – отвръщам. – Без да искам съборих един стол.

Той вдига Ийви от креватчето, а аз минавам зад него и улавям образа си в огледалото в коридора. Лицето ми е бяло като платно, а устните – червени от виното.

РЕЙЧЪЛ

15 август 2013, четвъртък

Сутрин

Кати ми уреди интервю за работа. Нейна приятелка отворила пиар агенция и имала нужда от асистентка. Асистент не означава нищо друго освен проста секретарка и заплащането е малко повече от нищо, но това няма значение. Жената е готова да ме приеме без препоръки и референции. Кати ѝ разказала някаква история, че съм се сринала, но вече съм напълно възстановена, и интервюто ми е утре сутринта в дома ѝ, защото тя работи в една от онези бараки, построени в задния двор на къщите, които носят гръмкото име "офис". Планирах да прекарам деня над биографията си, да я излъскам до съвършенство, после да упражня комуникативни си умения. Планирах, но... Скот се обади.

– Има ли начин да поговорим? – попита той.

– Няма нужда да... искам да кажа, че няма нужда да обясняваш нищо. И двамата сме наясно, че беше грешка.

– Знам – чух тъжния му глас. Нямаше нищо общо с онзи на разгневения Скот от сънищата ми, а на онзи съсипан човек, който преди няколко дни седеше на леглото ми и скърбеше за нероденото си дете. – Но много искам да поговорим.

– Разбира се – откликнах веднага. – Можем да поговорим.

– Искаш ли да се видим?

– Ох! – последното нещо, за което си мечтая, е да се върна в онази къща в Уитни. – Съжалявам, но днес съм заета.

– Моля те, Рейчъл! Важно е.

Беше отчаян и въпреки случилото се, ми стана мъчно за него. Затърсих благовидни извинения, но той ме прекъсна:

– Моля те!

Казах "добре" и съжалих в мига, когато думата излезе от устата ми.

Днес във вестниците има информация за детето на Меган – за първородното ѝ. Споменава се за бащата. Успели са да го издирят. Името му е Крейг Макензи, починал преди четири години в Испания от свръхдоза, и това го изважда от списъка със заподозрените. На мен лично никога не ми е изглеждал възможен вариант. Ако някой е искал да я накаже за станалото преди години, е могъл да го направи още навремето.

Кой остава, тогава? Обичайните заподозрени: съпругът и любовникът. Скот и Камал. Или външен човек, когото е срещнала случайно на улицата. Например начинаещ сериен убиец? Може да се окаже първата жертва на подобен тип. Новата Уилма Макканън[2] или Полин Ройд[3]? И в крайна сметка, задължително ли е убиецът да е мъж? Меган Хипуел беше дребна жена. Фина като птиче. Не е нужна голяма сила да я свалиш на земята.

2 Първата от 13-те жертви на Питър Сътклиф, станал известен като Изнасилвача от Йоркшир – бел. ред.

3  Жертва на масовите убийци Иън Брейди и Майра Хиндли. Между юли 1963 г. и октомври 1965 г. те убиват пет деца на възраст между 10 и 17 години – бел. ред.

Следобед

Първото, което ме посреща, когато отварям вратата, е миризмата. Миризма на бира и пот, на гранясало и вкиснато, а под всичко това на нещо друго, по-лошо. Нещо гнило. Скот се появява по долнище на анцуг и сива тениска на петна, косата, му е мазна, лицето му лъщи, сякаш има температура.

– Добре ли си? – питам и той разтяга устни в крива усмивка. Пиян е.

– Добре съм. Влизай, влизай!

Не искам, но влизам.

Завесите на прозореца към улицата са спуснати и холът тъне в червеникава мъгла, подходяща за горещината и носещата   се воня.

Той се повлича към кухнята, отваря хладилника и изважда една бира.

– Ела, седни – казва дрезгаво. – Пийни една бира.

Усмивката на лицето му е като прикачена, безрадостна, зловеща. В очите му се таи нещо зло. Презрението, което видях в събота сутринта, след като правихме секс, все още е тук.

– Не мога да остана дълго – казвам предпазливо. – Утре имам интервю за работа и трябва да се подготвя.

– Така ли? – вдига вежди той, сяда и подритва другия стол към мен. – Седни и изпий тази бира.

Това е заповед, не покана. Сядам срещу него и той бута бирата към мен. Хващам я и отпивам глътка. Отвън се чуват викове – някъде отзад играят деца, а още по-далеч се долавя познатото тракане на влак.

– Вчера са излезли ДНК тестовете – заговаря той. – Инспектор Райли дойде снощи. – Изчаква да чуе коментара ми, но изплашена да не кажа нещо, което не трябва, аз мълча. –  Детето не е мое. Не е било мое. Странното е, че не е и на Камал. – Той се засмива. – Значи е имало още някой на опашката. Можеш ли да си представиш? – От усмивката му ме побиват тръпки. – И ти не си знаела нищо за това, нали? Не си знаела, че има и друг? Не ти е споделяла за друг мъж, нали?

Усмивката изчезва от лицето му и аз разбирам, че става нещо лошо. Нещо много лошо. Ставам и правя крачка към вратата, но той препречва пътя ми, ръцете му ме сграбчват и ме блъскат обратно на стола.

– Сядай там, мамка му!

Сваля чантата от рамото ми и я захвърля в ъгъла на стаята.

– Скот, не знам какво става...

– Хайде де! – извива устни той и се навежда над мен. – С Меган сте били толкова близки приятелки! Трябва да си знаела за всичките ѝ любовници.

Той знае. И докато си го казвам, той явно разбира какво си мисля по очите ми, защото приближава още повече и запращайки зловонния си дъх в лицето ми, казва:

– Хайде, Рейчъл, кажи ми!

Поклащам глава и той размахва ръце, бутайки бирата. Бутилката пада, изтъркулва се на пода и се разбива на парчета.

– Дори не си я срещала – изревава той. – Всичко, което ми наговори, е било лъжа.

Снишавам глава между раменете, ставам и смотолевям:

– Съжалявам, много съжалявам.

Опитвам се да заобиколя масата и да се добера до чантата и телефона си, но той отново ме хваща за ръцете.

– Защо го направи? Какво те накара, Рейчъл? Наред ли си изобщо?

Пронизва ме с поглед, не ме изпуска от очи и аз се разтрепервам от ужас, но в същото време си признавам, че въпросите му не са лишени от логика. Дължа му някакво обяснение. Преставам да се съпротивлявам, оставям пръстите му да направят дупка в плътта ми и заговарям ясно и спокойно. Опитвам се да спра сълзите, да държа паниката настрана.

– Исках да разбереш за Камал – започвам бавно. – Истина е, видях ги заедно, но ако ти бях казала истината, че съм просто една жена от влака, нямаше да ми обърнеш внимание. Трябваше...

– Трябвало е? – Той ме пуска и се отдръпва от мен. – Казваш ми, че е трябвало... какво?

Гласът му омеква, явно започва да идва на себе си. Поемам дълбоко въздух, за да успокоя сърцето си.

– Исках да ти помогна. Знаех, че в полицията по традиция подозират първо съпруга, и исках да разбереш, че... има и друг.

– И реши да ме излъжеш, че познаваш Меган. Имаш ли представа колко налудничаво звучи това?

– Имам.

Отивам до плота, взимам кухненската кърпа, коленича и избърсвам бирата. Скот сяда, опира ръце на коленете си и се хваща за главата.

– Тя не е била тази, за която я мислех – казва отчаяно. – Оказва се, че не съм я познавал.

Изстисквам кърпата в мивката и изплаквам ръцете си със студена вода. Чантата ми е на няколко крачки оттук, в ъгъла на стаята. Правя крачка в тази посока, но Скот вдига глава и  аз спирам. Облягам гръб на плота и стискам ръба му, за да се задържа на крака. Да се успокоя.

– Инспектор Райли ми каза всичко – продължава той. –  Разпита ме за теб. Пита дали сме имали връзка.

Смехът му ме прерязва.

– Връзка с теб! Боже! Попитах я дали е обърнала внимание как изглежда жена ми. Стандартът ми не е паднал толкова бързо. – Лицето ми пламва, по гърба и под мишница ми тръгват вадички студена пот. – Явно Ана се е оплакала теб. Видяла те е наоколо. И така всичко излезе наяве. Казах ѝ, че нямаме връзка, че си стара приятелка на Меган и пpoсто ми помагаш...

Той отново се изсмива, ниско и тъжно.

– Райли ми каза, че не познаваш Меган. Че си просто тъжна малка лъжкиня без собствен живот. – Усмивката му угасва бавно. – Всички сте лъжкини. Всяка от вас.

Телефонът ми избръмчава. Правя крачка към чантата, но Скот я достига преди мен.

– Чакай малко – казва и я вдига от пода. – Още не сме приключили.

Изсипва съдържанието ѝ върху масата и всичко се пръсва по дървото – телефон, портмоне, ключове, червило, носни кърпички и кредитни карти.

– Искам да разбера има ли поне нещо вярно в онова, което ми наговори.

Взима телефона и поглежда разсеяно дисплея му. Изведнъж вдига вежди и ме поглежда хладно.

– "Доктор Абдик потвърждава срещата ви на 19 август, понеделник, в четири и половина. Ако посочената дата и час не ви устройват, моля предупредете ни двайсет и четири часа преди указания срок" – прочита той на глас.

– Скот, аз...

– Какво става, по дяволите? – изсъсква през зъби той. – Какви ги вършиш? Какво си му казала?

– Нищо не съм му казала... – Той хвърля телефона на масата и тръгва към мен със свити юмруци. Отстъпвам към ъгъла на помещението и се свивам между стената и стъклената врага. – Опитвах се да разбера... Опитвах се да помогна.

Той вдига ръка и аз свеждам глава в очакване на удара. В същия момент си спомням, че съм го правила и преди, имала съм същото усещане и преди, но не мога да си спомня кога, а и нямам време за това, защото макар да не ме удря, той ме хваща за раменете и ме стиска толкова силно, че извиквам от болка.

– През цялото време съм си мислел, че си на моя страна – изръмжава като ранен звяр. – Но ти си работила срещу мен. Давала си му информация. Разказвала си му за мен, за Меган. Ти си била тази, която се опита да настрои полицията срещу мен, ти си била...

– Не, моля те, недей! Не е така. Исках да ти помогна. – Дясната му ръка сграбчва косата на врата ми и я извива. – Скот, моля те, недей! Боли ме, Скот!

Скот ме повлича към външната врата и аз си отдъхвам вътрешно. Сигурно ще ме изхвърли на улицата. И слава богу!

Но той не ме изхвърля, продължава да ме влачи, помъква ме нагоре по стълбата, ругаейки през зъби. Опитвам да се измъкна, но хватката му е безпощадна, не мога да направя нищо и продължавам да го моля през сълзи: "Моля те, недей! Моля те, недей!". Чувствам, че ще се случи нещо ужасно, опитвам се да изкрещя, но не мога, писъкът остава в гърлото ми.

Сълзите и страхът ме парализират. Скот ме набутва в някаква стая и затръшва вратата след мен. Ключът превърта от другата страна на ключалката. От стомаха ми се надига гореща вълна, пълни устата ми и аз повръщам на килима. Изправям се и чакам. Слухтя. Нищо не се случва и никой не идва.

Оглеждам се и разбирам, че съм във втората стая. У нас тя се превърна в кабинет на Том. Сега е детска, онази, която има на прозореца си розови транспаранти. Тази тук изпълнява ролята на склад, пълна е с купища документи и папки, сгъната проходилка за възрастни и древен компютър. В един кашон са подредени листове с цифри – вероятно сметки и счетоводни документи от бизнеса на Скот – в друг има стари пощенски картички със следи от лепило по гърба, сякаш някога са били лепени на стена. На тях се виждат покривите на Париж, деца със скейтборди по алея в някакъв парк, стари железопътни релси, покрити с ръжда и плесен, гледка към морето от вход на някаква пещера. Започвам да ровя картичките, нямам представа какво търся и защо, просто опитвам да държа паниката далече от мен. Да не мисля за поместените във вестниците извадки от полицейския доклад, където пише, че тялото на Меган е влачено през калта. Не се сещам за болката и за ужаса ѝ, когато е разбрала, че смъртта наближава.

Продължавам да ровя из кашона и изведнъж нещо пробожда показалеца ми. Отскачам с вик назад и поглеждам ръцете си. Върхът на пръста ми е порязан и кръвта тече по дънките ми. Увивам раната в подгъва на тениската си и оглеждам внимателно купчината в кашона. Веднага съзирам виновника – снимка в рамка със счупено стъкло. Едно от парченцата в горния ъгъл липсва и оголеният ръб е напоен с моята кръв.

Не съм виждала тази снимка досега. На нея са Меган и Скот в близък план. Тя се смее, а той я гледа с обожание. Или с ревност. Стъклото е счупено точно където трябва да се намира окото на Скот и няма как да видя изражението му. Сядам на пода със снимката пред себе си и се замислям за десетките счупени случайно неща, на които някак все не им идва ред да ги поправим. За всички счупени по време на караниците ни с Том чинии и за онази дупка в мазилката на коридора.

Чувам истеричния смях на Скот от другата страна на заключената врата и кръвта замръзва във вените ми. Ставам, отивам до прозореца и го отварям. Повдигам се на пръсти, подавам се до кръста и започвам да викам за помощ. Викам името на Том. Но е безнадеждно. Дори случайно да се намира в градината, не би могъл да ме чуе. Къщата не е толкова близо. Поглеждам надолу и губя равновесие, но успявам да се дръпна навреме.

– Моля те, Скот – извиквам през сълзи. – Моля те...

И от отчаянието в гласа ми, от умоляващата нотка, ми става още по-зле. Оглеждам кървавите петна по тениската и си казвам, че все пак има някаква надежда. Хващам рамката на снимката и я пускам върху килима. Стъклото се пръска. Избирам най-дългото парче и го слагам в задния джоб.

Дочувам приближаващи стъпки и се долепям до стената срещу вратата. Ключът превърта в ключалката.

Скот влиза с чантата и я хвърля в краката ми. В другата си ръка държи парче хартия.

– Ако и това не е Нанси Дрю... – казва с усмивка и започва да чете с тънък, почти женски глас: – "Меган е избягала с любовника си, който оттук нататък ще наричам "Б". – Изкикотва се и продължава: – "Б" я е наранил... Скот я е наранил..."

Смачква хартията на топка, хвърля я в краката ми и казва отвратено:

– Боже мой, толкова си жалка! – Погледът му попада върху счупените стъкла на пода и кръвта по тениската ми. –  Какво правиш, мамка му? Опитваш се да се довършиш ли? Да свършиш работата вместо мен?

И отново се киска.

– Би трябвало да ти прекърша врата, но знаеш ли какво?  Просто не си струва усилията. – Отдръпва се настрани и изсъсква: – Махай се от дома ми.

Грабвам чантата и се спускам към вратата, но в същия момент той финтира и застава пред мен в боксова поза. За миг решавам, че няма да ме пусне и ще ме удари. Страхът сигурно е разширил очите ми, защото го чувам да се смее, направо реве от смях. Продължавам да чувам истеричния вой дори и след като затръшвам вратата зад себе си.

16 август 2013, петък

Сутрин

Тази нощ не мигнах. Изпих бутилка и половина вино, за да спра тремора на ръцете и да се успокоя, но алкохолът не подейства. Всеки път, когато затварях очи, нещо ме стряскаше и подскачах в леглото. Непрекъснато ми се струваше,  че е в стаята с мен. Сто пъти запалвах лампата, сядах в леглото и се заслушвах в шума на улицата и движещите се около сградата хора. Чак на разсъмване се успокоих и заспах. Отново сънувах, че съм в гората. Том беше до мен, но въпреки това се страхувах.

Снощи оставих бележка на Том. Когато излязох от дома на Скот, изтичах до номер двайсет и три и заудрях с юмрук по вратата. Бях толкова изплашена, че изобщо не се замислих къде е Ана и дали няма да се ядоса заради появата ми пред дома ѝ. Никой не отвори, затова намерих в чантата смачкан лист хартия, надрасках му набързо бележка и я мушнах в пощенската кутия. Не ми пука дали тя ще я види, част от мен дори се надява да я види. Не му казах нищо съществено. Написах, че искам да говорим за онзи ден. Не споменах името на Скот, защото не исках Том да отиде при него и да се разправя. Ако отиде, Бог знае какво може да стане.

Щом се прибрах, веднага звъннах в полицията, но първо обърнах две чаши вино, за да дойда на себе си. Поисках да говоря с инспектор Гаскил, но ми казаха, че е зает, и се наложи да разговарям с онази Райли. Не мина, както трябваше. Гаскил щеше да се държи много по-мило.

– Той ме арестува и ме заключи в дома си – казах ѝ аз. – Заплаши ме.

Тя ме попита колко време съм била арестувана. Долових иронията, с която произнесе думата "арестувана".

– Не знам точно – отвърнах. – Някъде към половин час.

Настъпи дълга пауза.

– Значи ви е заплашил. Бихте ли ми обяснили естеството на заплахата?

– Каза, че ще ми прекърши врата. Каза... че би трябвало да го прекърши.

– Би трябвало да го прекърши ли?

– Би го прекършил, но не смята, че си струва.

Мълчание. И след малко:

– Удари ли ви? Нарани ли ви по някакъв начин?

– Имам само синини.

– Удари ли ви?

– Не. Стисна ме за ръцете.

Още по-дълга пауза.

– Госпожо Уотсън, защо отидохте в дома на Скот Хипуел?

– Той ме помоли да отида. Каза, че иска да поговорим.

Тя въздъхна звучно.

– Предупредихме ви да не се бъркате в тази работа. Лъжете този човек, казали сте му, че сте приятелка със съпругата му, наговорили сте му какви ли не истории... нека довърша – без да помислите, че си имате работа с объркан човек под огромен стрес. В най-добрия случай. В най-лошия може да бъде доста опасен.

– Той е опасен, нали това ви казвам!

– С нищо не ни помагате, госпожо. Отивате там, лъжете, провокирате го. Ние тук разследваме убийство, трябва да го проумеете. Можете да застрашите цялото разследване, да  спрете напредъка ни...

– Какъв напредък, моля ви се? – нахвърлих се аз. – Не сте напреднали дори и милиметър. Послушайте ме, той е убил жена си. Там има една тяхна снимка... Рамката ѝ е счупена. Той е ужасно гневен, нестабилен...

– Да, видяхме я. Къщата е основно претърсена. Но едва ли можем да я наречем улика.

– И няма да го арестувате?

Тя отново въздъхна.

– Отбийте се утре в управлението. Дайте показания. После ще поемем нещата в наши ръце. И... госпожо Уотсън! Стойте далеч от Скот Хипуел.

Кати се прибра и ме завари пияна. Естествено, че не се зарадва, но какво можех да ѝ кажа? Няма начин да ѝ обясня. Казах само, че съжалявам, и се качих в стаята си като объркал конците тийнейджър. Легнах и се опитах да заспя. Очаквах Том да се обади, но напразно.

Тази сутрин ставам рано, проверявам телефона си (никой не ме е търсил), измивам си косата и се обличам с треперещи пръсти и сплетен на възел стомах заради предстоящо интервю. Излизам много преди уреченото време, защото първо трябва да се отбия в полицията и да подам жалба. Не че очаквам да излезе нещо хубаво от това. Досега не са ме вземали насериозно, няма причина сега да си променят мнението. Питам се има ли начин някога да ме видят като нещо друго, освен като фантазьорка.

По пътя към управлението непрекъснато гледам през рамо; един внезапен вой на полицейска сирена ме изпраща па половин метър над земята от уплаха. Влизам в сградата и се движа възможно най-близо до желязната ограда. Пръстите ми почти я докосват, за да мога да се хвана здраво, ако се наложи. Съзнавам, че поведението ми е глупаво, но сега, когато между нас вече няма тайни и аз разбрах какво представлява този човек, се чувствам ужасно уязвима.

Следобед

Време е да затворя тази страница. Все си мислех, че трябва да си спомня нещо важно, че пропускам нещо. Но всичко е било заблуда. Не видях нищо и очевидно не съм направила нищо ужасно. Просто се случи така, че бях на същата улица. Благодарение на мъжа с червеникавата коса, вече го знам със сигурност. И въпреки това някъде дълбоко в съзнанието ми има нещо, което не мога да измъкна на светло.

Нито Гаскил, нито Райли бяха в управлението. Подадох жалбата си на един отегчен униформен полицай с ясното съзнание, че всичко ще бъде прибрано в папка и забравено, освен ако не ме открият мъртва в някоя канавка. Интервюто ми беше на другия край на града и взех такси от гарата. Не исках да рискувам. Интервюто мина доста добре: самата работа е много под нивото ми, но през последните година-две аз паднах много под нивото си и ще се наложи за втори път да тръгна от нулата. Другата спънка (освен нищожното заплащане и безинтересната работа) е, че ще трябва да пътувам всеки ден до Уитни, да вървя по тези улици, треперейки от страх да не налетя на Скот или на Ана и детето ѝ.

Защото май единственото, което правя в този район, е да налитам на разни познати хора. Някога именно тази атмосфера на градчетата около Лондон беше едно от нещата, които ми харесваха. В тях може и да не познаваш всички, но лицата им ти изглеждат познати.

Вече съм съвсем близо до гарата и пресичам "Краун", когато някой ме хваща за ръката и аз се завъртам, губя равновесие и от тротоара слизам на пътя.

– Хей, хей! Извинявай. – Отново е той, червенокосият – с едната си ръка държи бира, другата е вдигната нагоре, сякаш се предава. – Много лесно се плашиш.

Ухилва ми се, но явно изглеждам много изплашена, защото усмивката му угасва и пита загрижено:

– Добре ли си? Не исках да те стряскам.

Признава си, че е започнал отрано и ме кани да продължим. Отказвам, но после променям решението си.

– Дължа ти едно извинение – казвам, когато той, Анди, както се оказва, ми донася моя джин с тоник. – Държах лошо с теб във влака. Говоря за последния път. Имах лош ден.

– Няма нищо – отвръща Анди и се усмихва бавно и лениво. Не мисля, че бирата в ръката му е първата, дори не е втората за деня.

Сядаме един срещу друг в градината на малко ресторантче. Тук ми се струва много по-безопасно от улицата. Чувството за сигурност ми дава кураж и аз решавам да рискувам.

– Виж, исках да те попитам за онази вечер, когато се за- познахме. Когато Мег... онази жена изчезна.

– Ами... добре. Защо? Какво те интересува?

Поемам дълбоко въздух. Усещам как се изчервявам. Колкото и пъти да го казваш на глас, то винаги те кара да се срамуваш, да се свиваш вътрешно.

– Тогава бях много пияна и не си спомням нищо. Искам да подредя нещата в главата си. Ти... видя ли нещо тогава, видя ли ме да разговарям с някого, или нещо подобно...

Забождам очи в масата. Нямам сили да срещна погледа му.

Той ме подритва лекичко под масата.

– Всичко е наред. Не си направила нищо лошо. – Вдигам поглед и срещам усмивката му. – И аз бях направил главата. Заговорихме се във влака, не си спомням за какво. После и двамата слязохме на Уитни. Ти едва се задържаше на крака. Спъна се по стълбите, помниш ли? Помогнах ти и ти се притесни ужасно, изчерви се като сега. – Отново се засмива, после продължава: – Тръгнахме заедно и аз те поканих да продължим в близката кръчма. Но ти каза, че трябва да се видиш с мъжа си.

– И... това ли е?

– Не. Наистина ли не си спомняш? Беше малко по-късно...не знам... може би след половин час. Бях в "Короната", но един приятел ми звънна и ми каза, че е седнал в барчето от другата страна на релсите. Тръгнах натам и реших да мина през подлеза. Ти беше паднала до входа. Беше цялата в кръв. Разтревожих се, предложих да те изпратя до вас, но ти не искаше и да чуеш. Беше... много ядосана. Мисля, че се бяхте карали с твоя човек. Той се отдалечаваше надолу по улицата. Предложих ти да го настигна, но ти отказа. Той се качи в колата и пое нанякъде. Той беше... беше с някого.

– С жена?

Той кима и навежда глава.

– Да. Влязоха заедно в колата. Реших, че за това е била разправията.

– И после?

– После ти си тръгна. Изглеждаше малко... объркана. Тръгна си и не спираше да повтаряш, че нямаш нужда от помощ. Казах ти, че бях прекалил, затова просто продължих пътя си. Минах през подлеза и се срещнах с моя приятел. Това беше.

Докато изкачвам стълбите към апартамента, мога да се закълна, че виждам сенки над себе си и стъпки някъде на горния етаж. Някой чака на площадката. Естествено, оказва се, че няма никого и апартаментът си е цял и непокътнат, но за всеки случай решавам да проверя всяка стая, надниквам под моето легло и онова на Кати, отварям гардеробите и бюфета в кухнята, където не може да се побере дори и дете.

След три обиколки на апартамента най-после спирам . Качвам се горе, сядам на леглото и прехвърлям наум разговора с Анди. Той съответства на онова, което си спомня но не е кой знае какво разкритие. С Том сме се скарали. Аз съм се подхлъзнала и съм се ударила, а той се е качил в колата при Ана. По-късно се е върнал да ме търси, но аз вече съм си тръгнала. Предполагам, че съм хванала такси или съм се качила обратно на влака.

Седя на леглото, гледам през прозореца и се чудя защо ми олеква. Може би защото все още нямам отговори. Може би защото въпреки съвпадението между спомените ми и казаното от други хора все още нещо ми се изплъзва. Изведнъж ми просветва: Ана. Том не ми е споменавал, че е ходил някъде с нея, но има и друго. Когато я видях да се отдалечава, да влиза в колата, с нея нямаше бебе. Къде е била Ийви през това време?

17 август 2013, събота

Вечер

Трябва да говоря с Том и да подредя събитията в главата си, защото колкото повече мисля, толкова по-малко смисъл намирам, и започвам отначало. Оставих му бележка преди два дни, а той все още не се е свързал с мен и това ме тревожи. Снощи не ми вдигна телефона и днес не отговаря цял ден. Нещо не е наред и не мога да се отърва от усещането, че причината е в Ана.

Знам, че когато чуе какво направи Скот, той също ще иска да говори с мен, и знам, че ще иска да ми помогне. спирам да мисля за онзи ден, когато се видяхме в колата му за онова, което се събуди в нас.

Вдигам телефона и набирам номера му, пеперудите в стомаха ми пърхат ли пърхат, както се случва винаги, докато чакам да чуя гласа му, толкова енергичен, колкото и преди години.

– Да?

– Том, аз съм.

– Да?

Сигурно Ана е до него и той не иска да произнесе името ми на глас. Изчаквам малко, за да му дам време да отиде в другата стая и да се отдалечи от нея. Чувам въздишката му.

– Какво има?

– Ами... исках да поговорим. Както казах в бележката...

– Какво? – прекъсва ме той. Звучи раздразнено.

– Оставих ти бележка преди два дни. Налага се да поговорим...

– Не съм получавал никаква бележка. – Още една въздишка, този път по-тежка. – Да му се не види! Ето защо ми се муси тия дни.

Сигурно Ана е взела бележката и не му я е дала.

– Какво искаш? – пита нервно.

Искам да затворя, да набера отново и да започна разговора на чисто. Да му кажа колко се радвам, че се видяхме в понеделник на езерото.

– Исках да те питам нещо.

– Какво? – сопва се той. Наистина е ядосан.

– Всичко наред ли е?

– Какво искаш, Рейчъл?

Цялата съживена преди седмица нежност е изчезнала напълно. Иде ми да се набия за онази бележка. Явно съм му навлякла неприятности.

– Исках да те попитам за онази вечер, когато Меган Хипуел изчезна.

– Божичко, нали говорихме за това. Не може да си забравила толкова скоро.

– Аз просто...

– Беше пияна – казва рязко той. – Казах ти да се прибереш вкъщи. Ти не ме послуша. Тръгнах си, но после обиколих няколко пъти квартала. Не те намерих.

– А къде беше Ана?

– Вкъщи.

– С бебето ли?

– Да, с бебето.

– И не е била в колата с теб?

– Не.

– Но...

– Ох, за Бога! Тя трябваше да излезе, а аз да гледам бебето. Но ти се появи и тя промени плановете си. А аз изгубих още няколко часа от живота си да тичам след теб.

Съжалявам, че се обадих. Всичките ми надежди се сриват за миг, призлява ми, сякаш студено острие на нож човърка вътрешностите ми.

– Добре – отвръщам. – Просто си го спомням по друг начин... Виж, когато ме видя, бях ли се ударила? Имах ли рана на главата?

Поредната тежка въздишка.

– Изненадан съм, че изобщо си спомняш нещо, Рейчъл. Беше мъртво пияна. Отвратително, гнусно пияна. Не можеше  да направиш и една крачка.

Докато го слушам, гърлото ми постепенно се свива. И друг път съм го чувала да говори така. Така ме режеше! Лошите дни, в най-лошите, когато вече му беше писнало от мен и се отвращаваше от вида ми.

– Беше паднала на улицата – продължава злобно той. –  Плачеше, беше просто развалина. Защо питаш за това?

Не намирам веднага думите, отнема ми прекалено много време да отговоря и той продължава:

– Виж, трябва да вървя. И ако обичаш, не се обаждай повече. Сто пъти ти казах. Колко още трябва да те моля? Не се обаждай, не оставяй бележки и не идвай тук. Това разстройва Ана. Ясно?

И ми затваря.

18 август 2013, неделя

Ранна сутрин

Цяла нощ седя на дивана в компанията на телевизора. Страхът набъбва в гърдите ми и продължава да расте. Вътрешната съпротива също набира сили. Сякаш съм се върнала назад във времето и раната от онова време отново се отваря. Толкова е глупаво! Каква идиотка съм била да си въобразя, че имам шанс заради един разговор, заради няколко минути да взема поведението му за нежност, когато е било носталгия, примесена с чувство за вина. Болката е ужасна. Оставям я да ме завладее, трябва да я изживея, защото ако продължа да я потискам, никога няма да си иде.

Бях идиотка и за друго. Как можах да си помисля, че между мен и Скот има връзка и аз мога да му помогна? Така, значи аз съм идиотка. Свикнала съм да върша глупости, но няма нужда да продължавам, нали? Вече не. Докато лежах тук през нощта, си обещах, че ще се справя с това. Ще се махна оттук. Ще замина далече. Много далече. Ще си намеря работа. Ще си върна моминското име, ще скъсам всякакви отношения с Том и ще направя така, че никой да не може да ме открие. Ако реши да ме търси, разбира се.

Почти не съм спала. Лежах на дивана, кроях планове, и всеки път, когато се унасях, чувах гласа на Том в главата си съвсем ясно, сякаш е до мен и устните му докосват ухото ми: "Беше мъртво пияна. Отвратително, гнусно пияна". И се стрясках, срамът ме заливаше като вълна и прогонваше съня. Срамът е едно на ръка, но имаше и друго – силно усещане за дежавю, защото съм чувала тези думи и преди. Точно същите.

Превъртах забравената сцена в главата си отново и отново: събуждам се с кръв по възглавницата, вътрешността на бузата ме боли, сякаш съм я ударила, ноктите ми са мръсни, главата ме цепи ужасно. Том излиза от банята и онзи израз на лицето му – наполовина обидено, наполовина гневно ме изпълва с ужас и страх.

– Какво стана?

Той ми показва сините по ръката и по гърдите, където съм го ударила.

– Не вярвам на това, Том. Никога не бих ти посегна! Никога не съм посягала на някого през целия си живот.

– Беше мъртво пияна, Рейчъл. Не си ли спомняш какво прави снощи?

И ми разказва, но аз продължавам да не вярвам, защото нищо от онова, което ми говори, не ми е присъщо.

И после онази случка със стика за голф. Сивата дупка в мазилката вторачваше невидимото си око в мен всеки път когато минавах оттам. Така и не можах да свържа агресията, която ми разказа той, със страха, който си спомнях.

Или си мислех, че помня. След известно време се научих да не питам какво се е случило или да не споря, когато той услужливо ми поднасяше информацията, защото не исках да знам подробности, не исках да слушам какво съм казала и направила, когато съм била отвратително, гнусно пияна. Понякога ми казваше, че ще ме запише и ще ми пусне записа на сутринта. Но не го направи. Прояви милост.

След още малко време се научих не само да не питам какво е станало, когато се събудех в такова състояние, но и да се извинявам. Извиняваш се за това, че си такава, каквато си, и казваш, че повече никога, ама никога няма да правиш така.

И наистина, вече не го правя. Мога да благодаря на Скот за това. Толкова ме е страх, че никога не бих излязла посред нощ да си купя алкохол. Страхувам се да не нараня главата си извън дома, защото тогава ставам уязвима.

Трябва да бъда силна, това е.

Клепачите ми натежават и главата ми пада на гърдите. Намалявам звука на телевизора почти до нулата и се обръщам към облегалката на дивана, свивам се и мятам юргана върху себе си. След малко се унасям, усещам, че този път ще заспя, и изведнъж – бам, земята под леглото ми се разтърсва и аз скачам със сърце в гърлото. Видях го. Видях го.

Бях в подлеза, а той вървеше срещу мен, зашлеви ме през устата, после вдигна ръка, в свитите му в юмрук пръсти имаше ключ. Усетих изгаряща болка, когато металът се заби в черепа ми.

АНА

17 август 2013, събота

Вечер

Мразя се за тези сълзи, те ме правят жалка. Но последните няколко седмици бяха много мъчителни, направо изсмукаха силите ми. С Том отново се скарахме, както винаги заради Рейчъл.

Набирах му от дълго време. Не спирах да мисля за бележката и за лъжата му, че не се е виждал с нея. Непрекъснато си повтарях, че е глупаво да се ядосвам, но не можех да прогоня съмнението, че между тях става нещо, и това не ми даваше покой. Как може да се вижда с нея след всичко, което ни причини? Как може изобщо да му мине подобна мисъл в главата? Защото, ако двете застанем една до друга, няма мъж на света, който би избрал нея пред мен. И то без да знае каква е всъщност.

Но след миг мислите ми тръгваха в друга посока. Понякога става и така, нали? Понякога хората си имат минало и не е толкова лесно да се откъснат един от друг, колкото и да се мъчат, не могат да се освободят. И след известно време някои престават да се борят.

Тя дойде в четвъртък, задумка по вратата, започна да вика Том. Кипнах, но не посмях да ѝ отворя. Когато си с дете, се чувстваш уязвим и слаб. Ако бях сама, щях да изляза. Щях да ѝ дам да разбере. Но заради Ийви предпочетох да не рискувам. Тази жена е способна на всичко.

Знам защо дойде. Ядосала се е, че се обадих в полицията. Хващам се на бас, че сега ще започне да плаче на рамото на Том, ще го моли да се застъпи за нея, да ми каже да я оставя на мира. Написа му бележка: "Трябва да поговорим, обади ми се възможно най-скоро, важно е" (важното е подчертано с три черти). Моментално я изхвърлих в кошчето. По-късно я извадих и я сложих в чекмеджето на нощното си шкафче до онзи зловещ имейл, който принтирах от неговата поща, и до записките ми за всички нейни обаждания и истерии. Доказателства за системен тормоз. В случай, че ми потрябват такива. Обадих се на инспектор Райли и оставих съобщение, че Рейчъл отново се навърта насам. Но досега не ми е върнала обаждането.

Трябваше да кажа на Том за бележката, но знаех, че ще се ядоса, като разбере, че съм се обаждала в полицията, затова я мушнах в чекмеджето с надеждата, че тя ще забрави за нея, но тя като напук не забрави. Обади му се тази вечер. Когато разговорът им приключи, той вече беше подпалил фитила.

– Каква е тази бележка, мамка му? – развика се на момента.

Казах му, че съм я изхвърлила.

– Нямах представа, че ще искаш да я прочетеш – отвърнах невинно. – Мислех, че искаш да се разкара от живота ни, колкото и аз.

Той извъртя очи.

– Не е там въпросът и ти го знаеш. Разбира се, че искам да се разкара. Но не искам да подслушваш телефоните и да бъркаш в пощата ми. Започваш...

– Какво?

– Нищо. Започваш да се държиш като нея.

Това беше удар под кръста. Силен и мръснишки. Най-неочаквано избухнах в сълзи, изтичах горе и влязох в банята.

Зачаках да дойде, да ме успокои, да ме целуне и да оправи нещата, както винаги, но чаках половин час, само за да чуя да казва отдолу:

Рано сутрин

– Отивам до фитнеса за няколко часа.

И преди да отговоря, външната врата се затвори.

Сега наистина започвам да действам като нея: пресушавам вам останалата от вечерята бутилка с червено вино и отварям компютъра му. По-лесно ми е да я разбера, когато се чувствам по този начин. Няма нищо по-болезнено и по-разяждащо от съмнението.

Най-накрая разгадах паролата. Оказа се скучна и пред- сказуема – Бленам – името на нашата улица. Не открих никакви уличаващи имейли, нито мръсни снимки или страстни писма. Прекарах половин час в четене на делови съобщения. Толкова досадни, че забравих за ревността.

Затварям лаптопа и го оставям на мястото му. Всъщност  се чувствам отлично – вероятно е от виното и скучното съдържание на пощата му – и започвам да си мисля, че се държа глупаво.

Качвам се горе да си измия зъбите, защото не искам разбере, че съм пила отново, и решавам да сменя чаршафите в спалнята. Ще пръсна малко одеколон по възглавниците, ще облека черното копринено бельо, което ми купи за рождения ми ден миналата година, и когато се върне, ще оправя нещата!

Свалям чаршафите и замалко не се спъвам в един скрит под леглото черен сак. Сакът му за фитнес. Забравил си е сака. Няма го от час, но не се върна да го вземе. Стомахът ми се свива. Може да се е отказал, като е видял, че го няма, да е отишъл в кръчмата. Или има резервен екип в шкафчето в салона. Или в момента е в леглото с нея.

Призлява ми. Падам на колене и започвам да ровя из сака. Всичките му неща са тук, изпрани, готови да ги използва, айпадът, единствените маратонки. И още нещо: мобилен телефон. Който не съм виждала никога.

Сядам на леглото с телефона в ръка и разтуптяно сърца Ще го включа, не мога да устоя, може после да съжалявам, защото нямам представа, докъде ще ни доведе това, но ще го включа. Никой не държи резервен телефон в сака си за фитнес, освен ако не крие нещо. Едно гласче в главата ми нашепва: "Върни го обратно и забрави за него", но аз не мога. Натискам бутона за включване и чакам. И чакам. И чакам. Но се оказва, че няма батерия. Облекчението се разлива по тялото ми като морфин.

Разочаровам се, защото сега няма как да разбера, но съм и доволна, защото телефон без батерия е неизползван телефон, нежелан, не такъв, който един мъж носи непрекъснато със себе си. Сигурно е стар апарат, стои от месеци в сака и той просто не е намерил време да го изхвърли. Може дори да не е негов, може да го е намерил в залата, да е мислил да го предаде на регистратурата, но да е забравил.

Ставам от леглото и слизам долу в хола. Под масичката за кафе има няколко чекмеджета, пълни с всякакви събирани с времето боклуци: ролка със скоч, адаптери за ток, ролетки, комплект за шиене, стари батерии за телефони. Втората, която изпробвам, става. Качвам се горе, включвам телефона от моята страна на леглото и го скривам зад таблата заедно със зарядното. После чакам.

В телефона има предимно дати и часове. Не дати. Дни. "Понеделник 3 ч.?", "Петък 4:30" Понякога има отказ. "Не става утре. В сряда не мога". Няма нищо друго: без любовни излияния, без ясно формулирани предложения. Само текстови съобщения, десетки и десетки, и всичките от скрит номер. В телефонния указател няма номера, всички обаждания са изтрити.

Датите не са проблем, защото телефонът ги записва. Срещите продължават с месеци. Почти година. Когато го осъзнавам, когато виждам, че първата среща е била през септември миналата година, в гърлото ми засяда твърда буца. Септември. Ийви беше на шест месеца. Все още бях дебела, не се бях възстановила и не ми беше до секс. Изведнъж започвам да се смея, защото това е невъзможно, няма как да е  истина. През септември бяхме неземно щастливи, влюбени един в друг и в бебето. Абсурдно е да се е срещал тайно с нея, просто няма начин. Щях да разбера. Не, това не е истина. Телефонът не е негов.

И все пак. Взимам доказателствата за тормоза от страна на Рейчъл от масичката и сравнявам датите им с тези на уговорените срещи в телефона. Някои съвпадат. Едни са ден или два преди това, други ден-два след това. Трети изобщо не се връзват. Възможно ли е да се е срещал с нея през цялото време, докато ми е разправял, че го тормози, че го преследва. Оплакваше се непрекъснато, а в същото време е кроял планове, как да се види с нея зад гърба ми. Но защо му се обажда по стационарния телефон, при положение, че има този и може да се свърже с него по всяко време? Просто няма логика. Освен ако не е искала аз да разбера. Провокирала е проблеми между нас.

От излизането на Том минаха два часа, където и да е бил, сигурно всеки момент ще се прибере. Оправям леглото, слагам записките си и телефона в чекмеджето на шкафчето, слизам долу, наливам си последна чаша с вино и я изпивам  на екс. Бих могла да ѝ се обадя. Да ѝ вдигна скандал. Какво да ѝ кажа? Нямам моралното право да го направя, не съм сигурна, че ще мога да го понеса, особено усмивката  ѝ, докато ми обяснява как през цялото това време са ме правили на глупачка. Щом го е правил с теб, защо да не го прави и с мен?

Чувам стъпки отвън. Това е той. Познавам походката му. Пъхам празната чаша в мивката, облягам се на плота и чакам. Кръвта бучи в ушите ми.

– Здрасти – казва той, когато ме вижда. Сигурно е пийнал. Поклаща се лекичко.

– Да не би да са започнали да сервират бира в залата?

Той се ухилва.

– Забравих си нещата и се отбих в кръчмата.

Точно както си мислех. Или както той си е мислил, че ще си помисля.

Той приближава към мен.

– Казвай какво си направила? – пита с усмивка, прегръща ме, притиска ме към себе си и аз усещам бирата в дъха му. – Гледаш някак виновно. Сигурно е нещо лошо.

– Том...

– Шшшшт – прошепва той, притиска устни до моите и разкопчава дънките ми. После ме обръща с гръб.

Не искам да го правя, но не знам как да му кажа "не", затова затварям очи и се опитвам да не мисля за тях двамата, да си представя нас през първите дни, когато, останали без дъх, жадни за ласките на другия, готови на всичко, го правехме във всяка от стаите на онази празна къща на Кранъм Стрийт.

18 август 2013, неделя

Рано сутрин

Събуждам се със свито от страх сърце и виждам, че още е тъмно. Струва ми се, че чувам Ийви да плаче, но когато отивам да я проверя, тя спи дълбоко, стиснала здраво ръба на одеялото между малките си пръстчета. Сещам се за телефона в чекмеджето и поглеждам към Том. Той спи с отметната назад глава и протегната нагоре лява ръка. Ритъмът на дишането му е равномерен, още е далече от събуждането. Измъквам се от леглото, отварям чекмеджето, взимам телефона и слизам долу.

Заставам в кухнята и го прехвърлям няколко пъти от едната в другата си ръка. Подготвям се. Искам да науча, но всъщност не искам. Искам да се убедя, но отчаяно се надявам да греша. Включвам го, натискам единица и я задържам. Влизам в пощенската му кутия. Няма нови съобщения, няма и запаметени. Апаратът изписва: "Искате ли да промените поздрава си?". Затварям, внезапно изтръпнала от ирационален страх, че ей сега ще звънне и Том ще го чуе горе. Бързо отварям френския прозорец и излизам навън.

Тревата под краката ми е мокра, въздухът тежи от apoмата на дъжд и рози. Чувам бавно тракане на влак някъде далече оттук. Отивам чак до оградата, после отново включвам гласовата поща: искам ли да променя съобщението си?  Да, искам. Чува се сигнал, а след това нейният глас: нейният, неговият. "Здравейте, аз съм. Оставете ми съобщение".

Сърцето ми спира.

Този телефон не е негов, а неин.

Пускам го отново.

"Здравейте, аз съм. Оставете ми съобщение".

Нейният глас.

Не мога да мръдна, не мога да дишам дори. Пускам съо- бщението отново и отново. Гърлото ми се затваря, завива ми се свят и в този момент лампата горе светва.

РЕЙЧЪЛ

18 август 2013, неделя

Рано сутрин

Един спомен води до друг. Като че ли съм се лутала в тъмното дни, седмици, месеци, и накрая намирам изход. Търсила съм пътя от една стая към друга с ръце по стената и най-после танцуващите сенки се сливат, очите ми свикват с тъмнината и аз виждам.

Не веднага. В началото, въпреки че е спомен, ми се струва част от сън. Седя на дивана почти парализирана от страх и си мисля, че няма да е първият път, когато си представям, че нещата стоят по един начин, а те се оказват съвсем различни.

Като онзи път, когато отидохме на парти у един колега на Том. Аз се напих, но си прекарахме много добре. Помня, че целунах Клара за довиждане. Клара е съпруга на колегата на Том, прекрасна жена, мила и любезна. Помня, че предложи да се видим отново. Помня как държеше ръцете ми в своите.

Помня го съвсем ясно, но се оказа, че не е истина. Разбрах го на сутринта, когато се опитах да говоря с Том, но той ми обърна гръб. Стана ми ясно какво съм направила, когато ми обясни колко е разочарован и колко му е неудобно, защото съм обвинила Клара, че флиртува с него, вдигнала съм скандал и съм изпаднала в истерия.

Когато затворех очи, усещах топлата ѝ ръка върху моята, но вече бях наясно, че това не се е случвало. Истината е, че Том е трябвало буквално да ме извлече от къщата им, аз съм крещяла като луда, а горката Клара се е скрила в кухнята. Същото е и сега. Затворих очи, унесох се и се намерих в подлеза. Усетих студа и подуших миризмата на мръсно и застояло, видях приближаваща се към мен фигура с вдигнати юмруци и яростни думи, но това не е истина. Ужасът не беше реален. И когато тъмната фигура ме yдари и ме остави на земята, кървяща и в сълзи, това също не беше реално.

Само че беше. Видях го с очите си. Изпаднах в такъв шок, че предпочетох да не вярвам, но слънцето се издига бавно и с него се вдига и мъглата. Не си представих, че ме удря. Видях го. Помня го ясно, както помнех сбогуването си с Клара на онова парти и топлата ѝ ръка в моята. Точно както си спомням страха, когато се оказах на пода в коридора до онзи стик за голф. И вече знам, знам със сигурност, че не съм аз тази, която замахна с него.

Не знам какво да правя. Изтичвам горе, навличам дънките и поемам обратно надолу, пак на бегом. Набирам номера на домашния им телефон и изчаквам да звънне няколко пъти, после затварям. Нямам представа как да продължа. Правя си кафе, оставям го да изстине, звъня на инспектор Райли, но веднага затварям. Тя няма да ми повярва. Сигурна съм.

Отивам на гарата. Днес е неделя и първият влак е след петнайсет минути, затова сядам на една пейка и превъртам отново и отново всичко в главата си, минавайки от недоверие към ярост и обратно.

Всичко е лъжа. Не съм си въобразила, че ме удря. Не съм си въобразила, че се отдалечава бързо от мен със стиснати в гневни юмруци ръце. Видях го да върви по улицата с една жена, видях го в колата с нея. Не съм си го измислила. И сега съзнавам, че всичко е било съвсем, ама съвсем просото. Спомням си всичко, просто съм объркала два спомена. Вмъкнах образа на Ана в синята рокля, притичваща към дома си, но това е от друг спомен. Защото онази жена с Том не носеше синя рокля, беше облечена в дънки и червена тениска. И беше Меган.

АНА

18 август 2013, неделя

Ранна утрин

Хвърлям телефона колкото мога по-далеч през оградата; той пада на върха на сипея преди релсите. Струва ми се,че го чувам да се търкаля надолу към тях. Гласът ѝ все още звъни в ушите ми: "Здравейте, аз съм. Оставете ми съобщение". И мисля, че ще го чувам дълго време.

Връщам се в къщата и го намирам долу. Гледа ме и пpимигва като сляп, опитва се да се разсъни.

– Какво става?

– Нищо – отговарям, но гласът ми трепери.

– Какво правеше навън?

– Стори ми се, че чух някой – казвам. – Нещо ме събуди и не можах да заспя отново.

– Телефонът звъня – казва той и разтърква очите си. Хващам здраво едната си ръка в другата, за да скрия треперещите си пръсти.

– Какво? Какъв телефон?

– Телефонът – поглежда ме той, сякаш съм луда. – Телефонът, казвам. Някой звъня, но се отказа.

– О... не знам... Не знам кой е бил.

Той се засмива.

– Разбира се, че не знаеш. Добре ли си? – вглежда се в мен. Приближава се и ме прегръща през кръста. – Държиш се странно.

Долепва се до мен и навежда глава към гърдите ми.

– Трябваше да ме събудиш, ако наистина си чула нещо. Не бива да излизаш сама навън. Това е моя работа.

– Вече съм добре – казвам, но трябва да стисна зъби, за да не изтракат от ужас.

Той ме целува по устните, пъха език в устата ми и прошепва:

– Хайде да се върнем в леглото.

– По-добре да направя кафе – казвам и се опитвам да се измъкна от прегръдката му.

Но той не ме пуска. Ръцете му ме държат здраво.

– Хайде, ела. Да знаеш, че не приемам отказ.

РЕЙЧЪЛ

18 август 2013, неделя

Сутрин

Всъщност не знам как да действам нататък, затова просто на- тискам звънеца. Може би трябваше първо да се обадя. не е учтиво да се появя в неделя сутрин, без да съм се обадила нали? Изведнъж ме напушва смях. Сигурно ме пипва истерията. Нямам представа какво трябва да правя оттук нататък.

Никой не отваря. Докато заобикалям отстрани и минавам по тясната пътека, истерията ме завладява напълно. Това ме връща в миналото, в онази сутрин, когато дойдох тук и взех малкото момиченце. Никога не съм мислила да я нараня. Сега съм сигурна в това.

Докато вървя по алеята през засенчената част на двора, чувам бебето да бърбори нещо. Отново се съмнявам в себе си, питам се дали не си въобразявам. Но се оказвам права. Тя седи на верандата и майка ѝ е до нея. Ана обръща глава. Викам я и се прехвърлям през оградата. Очаквам реакция – шок, гняв, – но странно, тя не изглежда изненадана.

– Здравей, Рейчъл – казва спокойно, става, хваща детето за ръка и го дърпа към себе си. После ме поглежда кротко, без усмивка. Очите ѝ са червени, лицето е бледо без грим.

– Какво искаш? – пита ме тя.

– Звъннах на входната врата, но...

– Не съм чула – отвръща и притиска детето до бедрото си. Обръща се, сякаш иска да влезе в къщата, но в следващия момент спира. Нямам представа защо не събира махалата с крясъците си.

– Къде е Том, Ана?

– Излезе. Има събиране на момчетата от армията.

– Виж, трябва да се махнем оттук – казвам и тя започва да се смее.

АНА

18 август 2013, недели

Сутрин

Незнайно защо изведнъж ми става смешно. Червена и плув- нала в пот, Рейчъл стои в градината ми и ме убеждава, че трябва да се махнем. Ние трябва да се махнем.

– Къде ще отидем? – питам, когато си поемам дъх, а тя просто ме гледа и мълчи. – Никъде не отивам с теб.

Ийви започва да скимти, да се дърпа и аз я пускам на земята. Кожата на лицето ми все още пари и боли от търкането тази сутрин под душа. Устните, бузите и езикът ми са възпалени.

– Кога ще се върне? – пита тя.

– Доколкото знам, няма да е скоро.

Всъщност, нямам представа кога ще се върне. Понякога прекарва целия ден на стената за катерене. Поне аз си мислех, че е там. Но вече не знам.

Знам само, че си взе сака с екипа и няма да мине много време, преди да открие, че телефонът го няма.

Имах намерение да взема Ийви и да отида за известно време при сестра ми, но това, което ме притеснява, е телефонът. Ами ако някой го намери? От тази страна на линията непрекъснато ремонтират, някой от работниците може да го намери и да го предаде в полицията. А по него има мои отпечатъци.

После реших, че няма да е толкова трудно да го намеря и да го върна обратно, но ще се наложи да изчакам, докато се стъмни, за да не ме види никой.

Осъзнавам, че Рейчъл продължава да говори, задава ми въпроси, но аз не я слушам. Толкова съм уморена.

– Ана – продължава тя и се приближава към мен, черните ѝ очи търсят моите, – някога срещала ли си се с някого от тях?

– С кого?

– С приятелите му от армията. Някога запознавал ли те е с тях? – Поклащам глава. – Не го ли намираш за странно?

В същия момент ми идва наум, че странното е друго. Странното е да се появи в градината ми в неделя сутрин.

– Защо да е странно? – отвръщам. – Те са част от друг живот. Както и ти. Както трябваше да бъдеш, но някак си все не можем да се отървем от теб.

Виждам я как се свива като ударена и настъпвам.

– Какво правиш тук, Рейчъл?

– Ти знаеш, Ана – отговаря тя. – Усещаш, че нещо... не е наред.

И ме поглежда загрижено, сякаш се тревожи за мен. При други обстоятелства щеше да е трогателно.

– Искаш ли кафе? – питам и тя кима.

Приготвям кафето и двете сядаме на верандата в пълна, почти приятна тишина.

– Какво искаш да ми кажеш, Рейчъл? – започвам аз. – Че приятелите на Том от армията не съществуват? Че си ги е измислил? И че всъщност е някъде с друга жена?

– Не знам – отвръща тя.

– Рейчъл? – Тя ме поглежда и аз виждам в очите ѝ страх. – Има ли нещо, което искаш да ми кажеш?

– Срещала ли си се някога със семейството на Том? – продължава с въпросите тя. – С майка му и баща му?

– Не. Те не си говорят. Спряха да го търсят, защото му се сърдят, че се раздели с теб и заживя с мен.

Тя поклаща глава.

– Това не е вярно. Аз също не съм ги виждала. Никога. Те не ме познават, защо ще се сърдят, че ме е зарязал?

Изведнъж усещам тъпа болка в главата, точно в задната част на черепа. Опитвам се да го задържа в себе си още от мига, когато чух гласа ѝ по онзи телефон, но сега всичко тръгва нагоре и избухва.

– Не ти вярвам. Защо ще ме лъже за това?

– Защото лъже за всичко.

Ставам и се отдалечавам от нея. Не искам да я слушам, защото знам, че е така. Мисля, че винаги съм го знаела, знаел съм, че Том лъже. Но в миналото лъжите му ме устройваха.

– Много го бива, нали? – казвам бавно. – Близо година не можа да усетиш измамата. Не си подозирала нищо през цялото време, докато се срещахме и се чукахме до умопобъркване в онази къща на Кренам Стрийт.

Тя преглъща и прехапва силно устни.

– Ами... Меган?

– Знам, че са имали връзка. – Думите ми звучат странно, за пръв път ги произнасям на глас. Той ми изневери. Той ми изневери! – Знам, че това ти носеше удоволствие, но нея я няма и вече няма значение, нали?

– Ана...

– Имаха връзка. И толкова. Нищо друго. Това не означава, че...

– Я е убил?

– Не го казвай – изписквам за моя изненада. – Не го казвай пред детето ми.

Давам на Ийви закуската ѝ за десет часа и тя я изяжда без пререкания, за пръв път от седмици. Като че ли разбира, че сега имам други тревоги. Обожавам я за това. Когато отново излизаме навън, ме обзема неизмеримо спокойствие, въпреки че Рейчъл е все още тук, стои в дъното на градината до оградата и наблюдава преминаващия влак. След малко разбира, че съм тук и се връща при нас.

– Ти обичаш влаковете, нали? – казвам ѝ аз. – Аз ги мразя. Просто ги ненавиждам.

Тя ми се усмихва леко и аз забелязвам, че има дълбока трапчинка на лявата си буза. Не мисля, че съм я виждала досега, всъщност, не съм я виждала да се усмихва. Никога.

– Ето още една лъжа – казва тя. – Том ми каза, че обичаш тази къща, че тук всичко ти харесва, дори и влаковете. Каза ми, че никога не си мислела да търсиш друго място за живеене, искала си да се преместиш тук, въпреки че двамата сме живели в къщата.

Поклащам глава.

– Защо ще те лъже за къщата? Това са пълни глупости. От две години се опитвам да го накарам да я продаде.

– Защото той това прави, Ана – свива рамене тя. – Непрекъснато  лъже.

Причернява ми пред очите. Слагам Ийви на коленете си и тя сяда кротко и доволно. Явно ѝ се доспива от слънцето.

– Значи всички тези телефонни обаждания... – започвам колебливо. Сега всичко придобива смисъл, – не са били от теб. Знам, че и ти си се обаждала, но някои от тях...

– ... са били от Меган. Предполагам, че е било така.

Сега разбирам. През цялото време съм мразила грешната жена. Това не означава, че започвам да харесвам Рейчъл повече. Докато я гледам – разтревожена, добронамерена, трезва, – виждам каква е била някога, разбирам какво е харесал в нея и защо я е обичал, и започвам да я ненавиждам още повече.

Поглеждам към часовника. Минава единайсет. Той излезе към осем, може и по-рано. Сигурно вече е разбрал за телефона. Предполагам, че е минало не повече от час, преди да открие, че го няма. Сигурно си мисли, че е изпаднал от сака. Представя си, че е под леглото.

– Откога знаеш за връзката им? – питам я аз.

– Узнах едва днес. Искам да кажа, че нямах представа какво става. Просто знам...

Тя млъква и слава богу, защото не съм сигурна, че ще понеса приказките ѝ за изневерите на съпруга ми. Мисълта, че сега с нея... че аз и дебелата, и тъжна Рейчъл сме в една лодка, е непоносима.

– Дали е било негово? – пита ме тя. – Мислиш ли , че бебето е било от него?

Поглеждам я, но не я виждам, не виждам спусналата се внезапно черна завеса, и не чувам нищо, освен  бученето в ушите си, силно като бурен океан или минаващ точно над главите ни самолет.

– Какво каза?

– Аз... съжалявам – прошепва тя с пламнало лице. Не  трябваше... Била е бременна, когато са я убили. Меган е чакала дете. Много съжалявам.

Но всъщност изобщо не съжалява. Сигурна съм в това. Стискам зъби, не искам да се разпадна пред  очите ѝ. Поглеждам към Ийви и изведнъж ме обзема непозната досега  тъга, залива ме като вълна и ми изкарва въздуха. Братче на Ийви. Или сестриче. Но вече го няма. Рейчъл сяда до мен и слага ръка на раменете ми.

– Много съжалявам – казва отново и на мен ми иди да я ударя. Усещането за допира на кожата ѝ до моята ме кара да настръхна.

Искам да я изблъскам, да изкрещя, но не правя нищо. Тя ме   оставя да се наплача, после казва решително:

– Ана, мисля, че трябва да се махнем оттук. Опаковай малко багаж за себе си и за Ийви и да тръгваме. Можеш да дойдеш у нас засега. Докато... се оправим с това.

Пресушавам сълзите си и се отдръпвам от нея.

– Няма да го оставя, Рейчъл. Имал е връзка... добре. Не му е за пръв път, нали?

Засмивам се и Ийви също се засмива.

Рейчъл въздъхва и се изправя.

– Знаеш, че тук не става дума просто за една изневяра, Ана. Разбираш го, знам, че го разбираш.

– Нищо не се знае – казвам и думите ми излизат като шепот.

– Тя влезе в колата с него онази нощ. Видях я. В началото не бях сигурна... Мислех, че си била ти. Но сега си спомням ясно.

– Не.

Лепкавата ръчичка на Ийви затваря устата ми и аз млъквам.

– Трябва да говорим с полицията, Ана – казва тя и прави крачка към мен. – Не бива да оставаш тук с него.

Въпреки слънцето треперя цялата. Опитвам се да си спомня последния път, когато Меган дойде у нас, да си припомня погледа му, когато тя ни каза, че не може да работи повече за нас. Не мога да преценя разочарован ли беше или доволен. В главата ми изниква неканен спомен: беше през първите дни, когато дойде да гледа Ийви. Трябваше да изляза да се видя с приятелки, но бях толкова изморена, че се качих горе да поспя. През това време Том трябва да се е върнал, защото, когато слязох, те бяха заедно. Тя се бе облегнала на кухненския плот, а той стоеше съвсем близо до нея. Ийви беше в столчето за хранене, плачеше, но никой не ѝ обръщаше внимание.

Потръпвам от студ. Защо тогава не видях, че я желае? Защо не разбрах? Меган беше руса и красива, като мен. Да, вероятно съм усещала, че я иска, както усещах изпълнените с желание погледи на излезлите на разходка със съпругите и децата си мъже, когато вървях по улиците. Така че знаех. Пожелал я е и сигурно я е получил. Но не и това. Не би направил това.

Не и Том. Любовник, съпруг и баща. Добър баща и грижовен мъж.

– Ти си го обичала – напомням ѝ аз. – И все още го обичаш, нали?

Тя поклаща глава, но жестът ѝ е неубедителен.

– Обичаш го. И знаеш, че това е невъзможно.

Ставам, дърпам Ийви със себе си и правя крачка към Рейчъл.

– Не го е направил той, Рейчъл. Знаеш, че не би могъл. Защото не би могла да обичаш такъв човек, нали?

– Но го обичам – отвръща тя. – И двете го обичаме.

По бузите ѝ потичат сълзи. Тя ги изтрива и изведнъж лицето ѝ се променя, губи цвета си. Вече не гледа в мен, а някъде над рамото ми. Обръщам се да проследя погледа ѝ и го виждам да ни наблюдава от прозореца на кухнята.

МЕГАН

12 юли 2013, петък

Сутрин

Тя побутва ръката ми. Или той. Топката в стомаха ми подсказва, че е тя, или сърцето ми го казва, не знам. Усещам я, както я усещах преди, свита като семенце в саксия, но този път това семе ми се усмихва. Крие се в мен и изчаква удобния момент. Не мога да я мразя. И няма да я махна от себе си. Не мога. Мислех, че ще съм способна, че няма да имам търпение да се освободя, но когато помисля за нея, виждам само тъмните очи на Либи и усещам аромата на кожата ѝ. Помня колко студена беше накрая. Не мога да я махна. Не искам. Искам да я обичам.

Не мога да я мразя, но тя ме плаши. Страхувам се от онова, което може да ми направи, и онова, което аз мога да ѝ сторя. Точно този страх ме събужда в пет часа тази сутрин. Отварям очи, цялата обляна в пот, въпреки отворените прозорци, въпреки че съм сама в леглото. Скот замина на някаква конференция в Хардфордшър, Есекс, или някъде другаде, не запомних. Ще се върне довечера.

Защо искам толкова отчаяно да съм сама, когато е тук, и толкова страдам, когато го няма? Не мога да понеса тишината. Започвам да си говоря на глас, само за да я прогоня. Не спирам да мисля какво ще стане, ако се случи отново. Какво ще стане, ако остана сама с нея, ако той не ме иска, ако не ни иска и двете? И какво ще стане, ако разбере, че не е негова?

Може и да е негова, естествено, че може, защо не? Не мога да кажа със сигурност, но вътрешно усещам, че не е. Но дори и да е така, как би могъл да разбере? Няма да разбере. Няма откъде. Каква глупачка съм! Той ще се радва толкова много! Ще полудее от радост, когато му кажа. Изобщо няма да му мине през ума, че не е негова. Ще бъде жестоко да му кажа. Това ще му разбие сърцето, а аз не искам да го карам да страда. Никога не съм искала.

Просто съм такава и не мога да се променя.

"Ти можеш да се промениш", ми каза Камал.

Звъннах на Камал точно в шест. Тишината заплашваше да ме погълне, бях готова да се предам на паниката. В началото си помислих да се обадя на Тара – знам, че ще дотича на мига, – но не мисля, че щях да я изтърпя. Тя щеше да се лепне за мен, да разпери криле като орлица. Камал беше единственият човек, за когото се сетих. Набрах го на домашния му телефон, казах му, че съм в криза, че не знам какво правя и започвам да се паникьосвам. Дойде веднага. Не мина без запъвания, но все пак дойде. Сигурно съм преувеличила, направила съм така, че нещата са прозвучали много по-зле, отколкото са в действителност, и той се е изплашил да не направя някоя глупост.

Сега сме в кухнята. Още е рано, малко след седем и половина. Ако иска да стигне навреме за първия си пациент, ще трябва да тръгне всеки момент. Той седи на масата срещу мен със скръстени пред себе си ръце. Големите му кафяви очи са вперени в моите. Поглеждам го и ме залива вълна от любов Толкова е добър с мен, въпреки че напоследък се държах отвратително с него. Много се надявах да ми прости и той го направи. Изчисти всичко, всичките ми грехове. Каза ми, че ако аз самата не простя на себе си, никога няма да спра да бягам. А аз не мога да бягам повече. Не и сега, когато тя е в мен.

– Страх ме е – му казвам. – Ами ако пак объркам нещата? Ако се окаже, че съм сбъркана по рождение? Ако бракът ми със Скот се разпадне? Не съм сигурна, че ще мога да се справя, страх ме е да остана отново сама... с дете...

Той се навежда напред и слага ръка върху моята.

– Няма да объркаш нищо, Меган, сигурен съм. Вече не си онова изгубено малко момиче. Ти си съвсем друг човек. По-силна си сега. По-зряла. Не бива да се страхуваш от самотата. Това не е най-лошото нещо на света, нали?

Не казвам нищо, но не знам дали не е, защото, ако си затворя очите, мога да извикам онова усещане, което ме разбужда, докато съм на ръба на съня. Усещането, че съм сама в голяма тъмна къща, слушам плача ѝ и чакам да чуя стъпките на Мак по дъсчения под долу, знаейки, че той никога няма да се върне.

– Не мога да ти кажа как да постъпиш със Скот, Меган. Връзката ти с него... Говорили сме за това, но ти сама трябва да решиш какво ще правиш със себе си. Да прецениш дали да му се довериш и дали искаш той да се грижи за теб и детето ти. Решението трябва да е твое. Но съм сигурен в едно – трябва да се довериш на себе си. Бъди сигурна, че само така ще постъпиш правилно.

Излизам в градината и той ми носи чаша с кафе. Оставям я на масата, прегръщам го и се притискам в него. Някакъв влак се търкаля бавно зад нас и спира на семафора. Звукът е като бариера, като стена, която ни отделя от останалия свят, и аз си представям, че сме абсолютно сами. Той обгръща раменете ми с ръце и ме целува.

– Благодаря ти, че дойде и че си до мен – прошепвам в ухото му.

Той се усмихва, отдръпва се и прокарва палец през бузата ми.

– Всичко ще е наред, Меган.

– Не може ли просто двамата да избягаме някъде? Аз и ти... заедно?

Той се засмива.

– Ти нямаш нужда от мен. И няма защо да бягаш повече. Всичко ще е наред. С теб и с твоето бебе.

13 юли 2013, събота

Сутрин

Знам какво трябва да направя. Мислих за това през целия вчерашен ден и през цялата нощ. Почти не спах. Скот се върна изморен и в лошо настроение; искаше само да се наяде, да ме изчука и да заспи. Не остана време за нищо друго. Не беше моментът да говоря с него за това.

Лежах будна до него – горещ и неспокоен – през по-голямата част от нощта и накрая взех решение. Този път ще постъпя както трябва. Ако постъпя правилно, няма какво да се обърка. И дори да стане нещо, вината няма да е моя. Ще обичам това дете и ще го отгледам с мисълта, че съм постъпила правилно от самото начало. Добре, може да не е от самото начало, но от мига, когато разбрах за бебето. Дължа това на моето дете, дължа го и на Либи. Длъжна съм този път да направя всичко различно. Лежах там и си мислех за всички казани от учителите неща и за всичко, което съм била досега: дете, бунтарка в тийнейджърските си година беглец, проститутка, любовница, лоша майка, лоша съпруга. Не знам дали ще успея да се превърна в добра съпруга, но трябва да се опитам да бъда добра майка.

Ще бъде трудно, може би най-трудното нещо, което ми с е налагало да правя, но ще кажа истината. Край на лъжите, край на криеницата, край на бягствата и на всички глупости. Ще изкарам всичко на светло, пък после ще видим. Ако не ме обича, така да бъде.

Вечер

Опирам длани в гърдите му и бутам с всички сили, но едва дишам, той е сто пъти по-силен от мен. Ръката му стиска гърлото ми, кръвта започва да блъска по слепоочията и замъглява погледа ми. Искам да извикам, но той ме притиска плътно до стената. Сграбчвам плата на тениската му и дърпам, той се отскубва, прави крачка назад и аз се свличам на кухненския под.

Започвам да кашлям, да плюя, сълзите потичат по лицето ми. Той стои на няколко крачки от мен и когато се обръща, ръката ми инстинктивно хваща гърлото в опит да го предпази. Виждам срама по лицето му. Искам да му кажа, че всичко е наред, и отварям уста, но вместо думи, избухвам в кашлица. Болката е невероятна. Той казва нещо, но не го чувам, думите са заглушени, сякаш сме под вода и те идват към мен на вълни.

Доколкото мога да схвана, ми казва, че съжалява.

Изправям се на крака, минавам бързо покрай него и се качвам горе, затръшвам вратата след себе си и се заключвам. Сядам на леглото и чакам, ослушвам се, но той не идва. Ставам, измъквам чантата изпод леглото и отивам при скрина да взема малко дрехи. Минавайки покрай огледалото, хвърлям един поглед. Прокарвам ръка по лицето си: то изглежда плашещо бледо до зачервената кожа на скулите, лилавите устни и пълните с кръв очи.

Част от мен е в шок, защото никога не ми е посягал така. Но другата част го очакваше. Някъде дълбоко в себе си винаги съм знаела, че такава възможност съществува и ние вървим към нея. Аз го водя към нея. Започвам да вадя бавно дрехите от чекмеджетата – бельо, няколко блузи – и ги пъхам в чантата.

Дори не успях да му кажа. Тъкмо започнах. Исках да му съобщя първо лошата новина и тогава да го зарадвам с добрата. Нямаше как да спомена първо за бебето и след това да му изтърся, че може да не е негово. Щеше да бъде жестоко.

Седяхме на верандата. Той говореше нещо за работа, хвана ме, че не го слушам, и се намуси.

– Отегчавам ли те?

– Не. Е, може би, малко. – Той не се засмя и аз продължих: – Просто съм малко разсеяна... Искам да ти кажа нещо. Всъщност, искам да ти кажа няколко неща, някои от тях  няма да ти харесат, но...

– Какво няма да ми хареса?

Видях, че не е в настроение и трябваше да усетя, че не му е времето за този разговор. Той веднага заподозря нещо, започна да търси следи по лицето ми. Трябваше да разбера, че идеята е повече от ужасна. Или разбрах, но вече беше късно да замълча. Така или иначе, бях взела решение да постъпя правилно.

Седнах до него на края на верандата и сложих ръка в не-говата.

– Какво няма да харесам? – попита отново той, но не от дръпна ръката си.

Казах му, че го обичам, и усетих как всяко мускулче в него се напрегна, сякаш знаеше какво ще последва и се подготвяше. Всички го правим, когато някой започне разговор с думите, че много ни обича, нали? Обичам те, много те обичам, но... Казах му, че допуснах някои грешки и той отдръпна ръката си. Стана и направи няколко крачки, после се обърна и попита:

– Какви грешки?

Говореше тихо, но аз усетих, че полага усилие да остане спокоен.

– Ела и седни до мен – казах. – Моля те!

Той поклати глава.

– Какви грешки си допуснала, Меган? – попита, този път по-високо.

– Имаше... вече всичко свърши, но за известно време в живота ми имаше друг мъж.

Сведох поглед. Нямах сили да го погледна.

Той измърмори нещо под носа си, но не успях да чуя какво. Събрах смелост и вдигнах очи, но той се бе обърнал отново към железопътната линия и държеше главата си в ръце. Станах и го доближих, застанах зад него и сложих ръце на кръста му, но той се отдръпна, обърна се и тръгна към къщата, просъсквайки през зъби:

– Не ме докосвай, малка кучко.

Трябваше да го оставя да си влезе, да му дам време да се успокои, но не го направих. Исках да премина по-бързо през това, за да стигна до добрата новина, и тръгнах след него.

– Скот, моля те, изслушай ме. Не е толкова лошо, колкото си мислиш. Всичко свърши, вече е минало, просто ме изслушай...

Той грабна снимката ни, онази, която толкова обичаше (за втората ни годишнина я дадох да ѝ сложат рамка), и я запрати с всички сили в главата ми. Стъклото се разби в стената зад мен. Но това не го стресна. Спусна се, сграбчи ме за раменете, повлече ме през стаята и ме запрати в отсрещната стена. Главата ми дрънна в мазилката. После ме хвана за гърлото, наведе се над мен и започна да стиска все по-силно и по-силно. Мълчеше и стискаше със затворени очи, за да не гледа как се задушавам.

В мига, когато прибирам всички неща в чантата, започвам отново да ги вадя и да ги връщам по чекмеджетата. Ако се опитам да изляза оттук с багаж, няма да ме пусне. Трябва да тръгна с празни ръце, с нищо, освен ръчната чанта и телефона. Но след секунди променям за втори път решението си и набутвам всичко в чантата. Не знам къде ще отида, но съм сигурна в едно: не бива да оставам тук. Затварям очи и усещам ръцете му около врата си.

Знам какво си обещах – край с бягствата, край с играта на криеница, – но няма как да остана при него тази нощ. Чувам стъпките му – бавни и тежки – по стълбата. Отнема му цяла вечност да ги изкачи, обикновено подтичва по тях, но днес върви като към ешафода. Само дето не знам дали е осъденият или екзекуторът.

– Меган? – казва, но не се опитва да отвори вратата. – Меган, извинявай. Съжалявам, че те нараних. Много, много съжалявам.

Чувам сълзите в гласа му и това ме вбесява още повече, иде ми да се спусна, да издера лицето му и да изкрещя в него: "Да не си посмял да плачеш, след като ми причини това!". Треперя от гняв и искам да извикам да се разкара от вратата, да се разкара от мен, но прехапвам устни, защото не съм глупава. Той има причина да е ядосан. Трябва да мисля логично, да съм разумна. Сега мисля за двама. Тази мисъл ми дава сила и решителност. Той продължава да ме моли за прошка, но сега не мога да мисля за това. В момента имам друга работа.

В дъното на гардероба зад трите реда с обувки съм мушнала една тъмносива кутия с надпис "червени боти" и вътре има стар мобилен телефон еднодневка, който купих преди години и оставих тук за всеки случай. Отдавна не съм го ползвала, но днес е щастливият му ден. Ще бъда честна. Ще извадя всичко наяве. Край на лъжите, край на играта на криеница. Време е таткото да поеме своята отговорност.

Сядам на леглото и включвам телефона с надеждата батерията  да е запазила частица живот. Той светва и адреналинът плъзва по вените, завърта ми главата и повдига духа ми, сякаш съм взела възбуждащо хапче. Ситуацията започва да ми харесва. Вълнувам се от предстоящото. Скоро ще извадя всичко на светло, ще се изправя срещу него – срещу всички тях – и до края на вечерта всеки ще знае какво става, как стоят нещата и къде му е мястото в този пъзел.

Набирам номера му. Очаквано ме препращат към гласовата поща. Затварям и му изпращам съобщение: "Трябва да поговорим. СПЕШНО Е. Моля те, обади се!". После сядам и чакам.

Поглеждам списъка с обаждания. Последния път, когато използвах този телефон, беше през април. Има десетки обаждания в края на март и началото на април и на нито едно не получих отговор. Звънях, звънях и звънях, но той не ми обръщаше внимание, не отговори дори на заплахите, че ще отида у тях и ще разкажа всичко на жена му. Обаче този път ще ме изслуша. Ще го накарам да ме изслуша.

В началото всичко започна като на шега. За разнообразие. Виждахме се от време на време. Той се отбиваше в галерията, флиртуваше, шегуваше се, но всичко беше съвсем безобидно – много мъже се отбиваха там и повечето флиртуваха и се шегуваха. Но после затвориха галерията и аз си останах вкъщи, отегчена и изнервена. Имах нужда от нещо различно, за да се разсея. Един ден Скот замина някъде и двамата случайно се засякохме на улицата. Заговорихме се и аз го поканих на кафе. По погледа му разбрах какво се върти в главата му и от дума на дума то се случи. После отново и отново, но нито за миг не съм мислила да заминавам някъде с него. Никога не ми е минавало през ума, просто се наслаждавах на чувството да бъда желана. Харесваше ми, че мога да контролирам ситуацията. Беше толкова просто, колкото и необмислено. Не исках да напуска жена си, исках само да иска да я напусне. Да ме желае толкова, че да поиска.

Не си спомням кога започнах да си мисля, че би могло да има и повече, че трябва да има и нещо повече, защото сме един за друг. И в мига, когато го повярвах, той започна да се отдръпва. Спря да ми изпраща съобщения, спря да вдига телефона си. Никога не съм преживявала толкова болезнено отхвърлянето. Намразих го с цялото си сърце и с времето тази омраза се превърна в мания. В края на краищата го преодолях и най-искрено повярвах, че мога да изляза цяла от тази история, малко посмачкана, но цяла. Ала сега нещата се промениха.

Скот продължава да стои пред вратата. Не го чувам, но го усещам. Влизам в банята и отново набирам номера му.

Отговаря ми гласовата поща, затова затварям и набирам отново. Изпращам шепнешком съобщение: "Вдигни телефона или идвам у вас. Този път не се шегувам. Трябва да говоря с  теб. Не можеш да ме игнорираш".

Оставам в банята. Поставям телефона на ръба на мивката, фиксирам го с поглед и му внушавам да звънне. Екранът остава упорито сив. Измивам си зъбите, сресвам се и слагам малко червило. Цветът на лицето ми се възвръща към нормалното. Очите все още са червени, гърлото ме боли, но изглеждам прилично. Започвам да броя. Ако телефонът не звънне, докато преброя до петдесет, просто ще отида и ще почукам на вратата им. Телефонът не звъни.

Пъхам го в задния джоб на дънките, прекосявам стаята и отварям вратата. Скот стои с наведена глава и ръце на коленете си. Не поглежда към мен. Минавам покрай него, притаявам дъх и се затичвам надолу по стълбата. Страх ме е да не ме настигне и да ме бутне по стъпалата. Чувам го да вика след мен:

– Меган! Къде отиваш? При него ли?

На последното стъпало се обръщам и казвам:

– Няма "него", не разбра ли? Всичко свърши.

Не искам да слушам молбите, нито сълзливия му, изпълнен със самосъжаление глас, не мога да му съчувствам, когато гърлото продължава да боли и пари, сякаш някой е изсипал солна киселина в него.

– Не ме следи – изръмжавам към него. – Ако тръгнеш след мен, никога няма да се върна. Разбираш ли ме? Ако се обърна и те видя, това ще е последният път, когато зърваш лицето ми.

Той продължава да ме вика дори когато затварям вратата след себе си.

Изчаквам няколко минути на тротоара, за да се уверя, че няма да тръгне след мен, после поемам по Бленам Роуд, в началото бързо, после все по-бавно. Стигам до номер двайсет и три и силите ме напускат. Още не съм готова за тази сцена.

Имам нужда от няколко минути да събера мислите си. Само няколко минути. Тръгвам отново, минавам покрай къщата, заобикалям подлеза и гарата. Продължавам напред, стигам до парка и набирам телефонния му номер още веднъж.

Казвам му къде съм и че го чакам там, но ако не дойде, ще се върна и ще отида право у тях. Това е последният му шанс.

Часът е малко след седем и вечерта е прекрасна, още е топло и светло. Група деца играят по люлките и пързалките, родителите им са застанали настрани и си бъбрят оживено. Толкова е хубаво, толкова нормално! Но докато ги гледам, ме обхваща лошото предчувствие, че ние със Скот няма да доведем тук нашата дъщеря. Не мога да се видя щастлива и спокойна като тях. Не и сега. Не и след онова, което направих току-що.

Тази сутрин бях убедена, че най-добрият начин е да извадя всичко на светло. Не само най-добрият, но и единственият. Край на лъжите, край на играта на криеница. И когато ме нападна, се уверих напълно в правотата си. Но сега, докато седя сама и мисля за Скот – бесен и с разбито сърце, – вече не съм сигурна, че това е правилният път. Не постъпих смело, а безразсъдно и нанесох ужасни щети.

Може би ми трябва смелост не за да кажа истината, а именно да си тръгна. Тук не става дума за моето спокойствие, а за нещо повече. Може би е дошло времето да си тръгна и от двамата, заради нея и заради мен самата. Може би именно бягството и играта на криеница са ми необходими сега.

Ставам и обикалям целия парк. Част от мен се моли телефонът да звънне, другата част се надява да не чуе сигнала. Но накрая, когато не звънва, съм доволна. Ще го приема за знак. Тръгвам обратно към дома.

Тъкмо минавам гарата, когато го виждам. Върви бързо, току-що излиза от подлеза с приведени напред рамене и стиснати юмруци. Преди да размисля, го извиквам.

Той се обръща към мен.

– Меган! Какво, по дяволите...

Виждам, че е бесен, но ми прави жест да се приближа.

– Ела – казва, когато наближавам. – Не можем да говорим тук. Колата ми е ей там.

– Трябва да...

– Не можем да говорим тук – срязва ме той. – Ела с мен. – Хваща ме за ръката и ме повлича към колата. После казва по-меко:

– Ще отидем на някое тихо място, където можем да говорим спокойно.

Сядам в колата и поглеждам през рамо към пътя, откъдето дойде. Подлезът е тъмен, но имам чувството, че някой се крие там и ни наблюдава.

РЕЙЧЪЛ

18 август 2013, неделя

Следобед

В секундата, когато го вижда, Ана се завърта на пети и хуква към къщата. Сърцето ми блъска като обезумяло в гърдите. Тръгвам след нея и спирам до френския прозорец. Двамата се прегръщат вътре, ръцете му я обгръщат, нея и детето между тях. Главата на Ана пада на рамото му, раменете ѝ подскачат. Устните му се заравят в косите ѝ, но очите му гледат мен.

– Какво става тук? – пита с усмивка той. – Признавам, че най-малко очаквах да ви намеря двете, седнали в градината на сладки приказки.

Казва го почти весело, но не може да ме заблуди. Вече не. Отварям уста да заговоря, но откривам, че ми липсват думи. Не знам откъде да започна.

– Рейчъл? Ще ми кажеш ли какво става? – пита той, освобождава Ана от прегръдката си и прави крачка към мен. Аз отстъпвам назад и той се засмива.

– Какво ти става, за Бога? Пияна ли си? – пита, но по погледа му се вижда, че знае, че съм трезва, и мога да се закълна, че му се иска да не бях. Бъркам в задния джоб на дънките си. Телефонът ми е тук, твърд, компактен и успокояващ, само че трябваше да се усетя по-рано и да им звънна. Няма значение дали ще ми повярват или не, ако им бях казала, че съм с Ана и детето ѝ, щяха да дотърчат със сирените си.

Междувременно Том се е доближил още, вече е на крачка от вратата, а аз съм на крачка извън нея.

– Видях те – казвам най-после и усещам еуфория, кратка, но ясна, в мига, когато произнасям думите на глас. – Беше  сигурен, че няма да си спомня нищо, но аз си спомних. Видях те. Ти ме удари и ме остави там, в подлеза...

Той започва да се смее. Сега виждам ясно и се чудя защо досега не съм успявала да разчета знаците. В очите му има страх. Той стрелка с поглед Ана, но тя не го поглежда.

– За какво говориш?

– За подлеза. Вечерта, когато Меган изчезна...

– Пак глупости – казва той и маха с ръка. – Изобщо не съм те удрял. Ти сама падна.

Взима ръката на Ана и я притиска към гърдите си.

– Това ли те разстрои, скъпа? Не я слушай, тя говора пълни глупости. Не съм я удрял. През живота си не съм ѝ посягал. Нито веднъж. Това са измислици. – Той я прегръща през раменете и я притиска към себе си. – Разказвал съм ти за нея, нали? Когато е пияна, не помни нищо, непрекъснато си измисля...

– Ти се качи в колата с нея. Видях те, като тръгна. – Той  продължава да се усмихва, но увереността му се изпарява. Може да си въобразявам, но сега ми се струва малко по-блед.

Том пуска Ана, тя сяда на масата с гръб към него и подрусва неспокойната Ийви в скута си. Той прокарва ръка по устните си, обляга се на кухненския плот и скръства ръце пред себе си.

– С кого си ме видяла в колата?

– С Меган.

– Да, бе! – казва и отново започва да се смее, нервно и пресилено. – Последния път, когато говорихме за това, ми каза, че съм бил с Ана. Сега пък с Меган. Коя ще бъде следващата седмица? Принцеса Даяна?

Ана вдига очи към мен. По лицето ѝ като светкавица минава сянка на съмнение, на надежда.

– Не си сигурна, нали? – пита плахо тя.

Том пада на колене до нея.

– Разбира се, че не е сигурна. Измисля си го. Непрекъснато го прави. Скъпа, защо не се качиш горе за малко? Аз ще изясня нещата с Рейчъл. И този път ти обещавам – хвърля бърз поглед към мен, – че повече няма да ни безпокои.

Ана се колебае, виждам го от начина, по който го гледа и търси истината в очите му.

– Ана – извиквам в опит да я привлека на моя страна. – Ти знаеш, Ана. Знаеш, че той лъже. Знаеш, че е спал с нея.

За секунда всички млъкваме. Ана мести поглед от Том към мен и обратно. Отваря уста да каже нещо, но оттам не излиза и звук.

– Какви ги говори тази жена, Ана? Между мен и Меган Хипуел не е имало нищо.

– Намерих телефона ѝ, Том – казва тя толкова тихо, че едва я чувам. – Моля те, недей! Недей да ме лъжеш, чуваш ли?

Детето започва да се върти и да мрънка. Том го взима нежно и внимателно от ръцете на Ана. Отива до прозореца и го залюлява, нашепвайки успокоителни думи, но не мога да чуя точно какви. Ана навежда глава, сълзите потичат по брадичката ѝ и капят на кухненската маса.

– Къде е сега този телефон, Ана? – обръща се той към нея и в гласа му вече няма смях. – На нея ли го даде?

Веднага се завърта към мен и пита рязко:

– В теб ли е?

– Не знам нищо за никакъв телефон – казвам, ядосана, че не ми е споменала за това.

Том ме забравя.

– Ана, на нея ли го даде?

Ана поклаща глава.

– Къде е тогава?

– Хвърлих го – отговаря тя. – Метнах го през оградата  към релсите.

– Добро момиче – казва разсеяно той. Явно се опитва да измисли как да продължи. Поглежда ме и бързо отмества поглед. За миг ми се струва, че ще се разпадне.

После се обръща към Ана и заговаря.

– Ти беше непрекъснато уморена. Не се интересуваше от мен. Всичко, всяка твоя мисъл беше за бебето. Не бeше така? Всичко стана заради теб, скъпа. Ти ме подтикна! –  просто така, изведнъж, той отново се превръща в идеален баща – усмихва се на дъщеря си, гъделичка я по коремчето разсмива я. – А Меган беше... просто беше на разположение.

– В началото се виждахме у тях – продължава невъзмутимо. – Но тя трепереше от страх, че Скот може да ни свари. Тогава започнахме да се срещаме в "Лебеда". Беше... Спомняш си как беше с нас, Ана, нали? В началото, когато ходехме в къщата на Кренъм Стрийт? Можеш да разбереш.

Той ми хвърля един поглед през рамо и намигва.

– Там се срещахме с Ана в доброто старо време.

Прехвърля детето от едната в другата си ръка и то слага глава на рамото му.

– Мислиш си, че съм жесток, но не е така. Просто казвам истината. Нали това искаше от мен, Ана? Искаше да не лъжа.

Ана не го поглежда. Стиска здраво ръба на масата, цялото ѝ тяло е стегнато като пружина.

Том се засмива високо.

– Вече мога да си отдъхна – казва, обръща се към мен и ме поглежда право в очите. – Нямаш представа колко е изтощително да се оправям с хора като теб. Опитах, Бог ми е свидетел, че опитах. Опитах се да ти помогна. Да помогна и на двете ви. Вие... обичах ви, наистина ви обичах, но вие ме изтощавахте ужасно.

– Майната ти, Том! – вика Ана и става от масата. – Да не си посмял да ме сравняваш с нея.

Поглеждам я и чак сега осъзнавам колко добре си пасват двамата. Тя е много по-подходяща за него, защото, виж само какво я тревожи: не че съпругът ѝ е лъжец и убиец, а че я сравнява с мен.

Той отива при нея и казва мило:

– Съжалявам, скъпа. Не беше честно от моя страна. – Тя го отблъсква и той отново се обръща към мен: – Дадох всичко от себе си. И ти бях добър съпруг, Рач. Примирявах се с твоето пиене, с твоята депресия. Примирявах се с много неща, но накрая чашата преля.

– Ти ме излъга – казвам и той се вглежда изненадано в мен. Убеди ме, че вината е изцяло моя. Убеди ме, че съм нищожество. Гледаше ме как страдам и...

Той свива рамене.

– Имаш ли представа в каква досада се бе превърнала, Рейчъл? Погрозня. От мъка и безпокойство не намираше сили да станеш сутрин от леглото, мързеше те да си вземеш един душ и да измиеш шибаната си коса. Боже! Не е чудно, че накрая изгубих търпение. Съвсем естествено беше да намеря начин да се разнообразя. За това можеш да обвиняваш само себе си.

Той се обръща към жена си и изразът на лицето му се променя от презрение към загриженост.

– С теб всичко беше различно, Ана, мога да ти се закълна. Онова с Меган беше... просто забавление. Признавам, че сгреших, но просто имах нужда да разпусна. Това е всичко. Никога нямаше да допусна да продължи и да засегне семейството ни. Трябва да ме разбереш.

– Ти... – започва Ана, опитва се да каже нещо, но думите не идват.

Том слага ръка на рамото ѝ и го стиска лекичко.

– Какво, любов моя?

– Ти я нае да се грижи за Ийви. – Най-после гневът отприщва потока от думи. – Чукаше ли я, докато работеше при нас, Том? Докато гледаше детето?

Той пуска рамото ѝ и я поглежда виновно. Цялото му същество излъчва разкаяние.

– Това беше ужасно, признавам. Мислех, че... мислех ... Честно, не знам какво съм мислил. Дори не съм сигурен, че изобщо съм мислил. Това беше голяма грешка. – И маската; отново се променя. Сега широко отворените му очи излъчват невинност, умоляват, просят. – Тогава не знаех, Ана. Повярвай ми, не знаех що за човек е. Не знаех, че е убила онова дете. Ако имах и най-малка представа, никога нямаше да я допусна близо до Ийви.

Неочаквано Ана скача на крака и избутва стола назад толкова силно, че краката му изтракват по пода и събуждат дъщеря им.

– Дай ми я – казва тя и протяга ръце към бебето. Том отстъпва крачка назад. – Веднага ми я дай, Том. Дай ми я!

Но той не ѝ дава детето, отстъпва от нея, друсайки го, за да заспи отново. Тогава Ана изпищява. В началото повтаря; само "дай ми я, дай ми я", но после думите преминават във: вой, тревожен и изпълнен със страх. Детето писва след нея. Том се опитва да го успокои, без да обръща внимание на Ана, и това ми дава възможност да се приближа до нея. Повличам я навън и заговарям тихо и припряно:

– Трябва да се успокоиш, Ана. Разбираш ли? Трябва да млъкнеш, да се успокоиш и да говориш с него. Да го разсееш, за да мога да се обадя в полицията. Разбираш ли?

Главата ѝ започва да се клати напред-назад, цялото ѝ тяло се тресе. Грабва ръката ми и забива нокти в дланта ми.

– Как може да ми го причини?

– Слушай ме, Ана. Сега важното е да му отвлечеш вниманието за момент.

Тя ме поглежда и чак сега ме вижда. Кима и казва:

– Добре.

Връща се вътре, аз поемам дълбоко въздух, обръщам се и правя две крачки навън. Не се отдалечавам много, само до поляната. Обръщам се и поглеждам назад. Все още са в кухнята. Пристъпвам още малко напред. Вятърът се усилва, вече не е толкова горещо. Облаците се спускат ниско над земята и замирисва на дъжд. Обичам този мирис.

Бъркам в задния си джоб и вадя телефона. Ръцете ми треперят. Първия път не успявам да отключа клавиатурата, втория – също, успявам чак на третия. В първия момент решавам да се обадя на инспектор Райли, защото ме познава. Проверявам в указателя, но не откривам номера ѝ, затова се отказвам и набирам 999. Вече съм на втората деветка, когато кракът му уцелва основата на гръбнака ми и аз се просвам на тревата, останала без дъх. Телефонът изхвърча от ръката ми и той го грабва, преди да се изправя на колене и да си поема въздух.

– Стига, Рач – казва той, сграбчва ръката ми и ме изправя без никакво усилие. – Хайде да не правим глупости.

Повежда ме обратно към къщата и аз тръгвам безропотно. Няма смисъл да се боря, няма как да му избягам тук. Той ме блъска напред, вкарва ме през вратата, затваря я и я заключва, после хвърля ключовете на масата. Ана е там, усмихва ми се леко и това ме кара да се замисля дали не му е казала за нашия план да се обадя в полицията.

Тя става да направи обяд за детето и междувременно слага чайника, за да направи чай за нас. Всичко е толкова нереално, имам чувството, че мога спокойно да им кажа довиждане, да прекося стаята и да изляза необезпокоявано навън. Мисълта е изкушаваща и аз правя няколко крачки натам, но Том препречва пътя ми. Хваща ме за рамото, после прокарва пръст по гърлото ми, притискайки го леко.

– Какво да правя с теб, Рейчъл?

МЕГАН

13 юли 2013, събота

Вечер

Чак когато влизаме в колата, забелязвам, че по ръката му има кръв.

– Ударил си се – посочвам кръвта.

Той не отговаря, кокалчетата на стисналите волана ръце са побелели от напрежение.

– Том, трябва да поговорим. – Опитвам се да говоря спокойно, да се държа като възрастен човек, но предполагам, че е късно за това. – Съжалявам, че те притеснявам, но ти просто ме заряза. Ти...

– Няма такова нещо – казва тихо той. – Просто бях ядосан за нещо друго. Ти нямаш нищо общо. – Обръща се към мен и се опитва да се усмихне, но не успява. – Имам проблеми с бившата. Знаеш как е.

– Какво е станало с ръката ти? – питам отново.

– Казах ти, имам проблеми с бившата – повтаря той и аз долавям омраза в гласа му.

Изминаваме останалия път до Корли Ууд в мълчание. И друг път сме идвали тук. Вечер е много спокойно, понякога се събират тийнейджъри да пият бира, но е рядко. Тази вечер се оказваме сами.

Том изключва двигателя и се обръща към мен.

– Добре – казва делово. – За какво искаше да говорим?

Гневът му не е отминал, но вече се утаява и минава на заден план. След случилото у дома не ми се ще да оставам в затворено помещение с разгневен мъж, затова предлагам да се разходим малко. Той извърта очи, въздъхва, но се съгласява.

Още е топло: над клоните на дървета жужат рояци от мушици, слънцето пробива между листата и къпе пътеката в странна приглушена светлина. Над главите ни се чува оживеното врякане на чинките.

Тръгваме в мълчание, аз – напред, Том – на няколко крачки след мен. Опитвам се да измисля как да започна, как да му поднеса новината по най-безболезнения начин, защото не искам да усложнявам нещата. Налага се да си повторя няколко пъти, че това, което правя, е правилно. Спирам и се обръщам към него. Той се оказва съвсем близо до мен.

– Тук ли? – пита и слага ръце на бедрата ми. – Искаш да го направим тук?

Долавям отегчение в гласа му.

– Не – отблъсквам го аз. – Не става дума за това.

– Какво тогава?

Поемам дълбоко въздух. Гърлото все още ме боли.

– Бременна съм.

Никаква реакция. Лицето му остава безизразно. Все едно споделям, че на връщане трябва да мина през супермаркета или че имам час при зъболекар.

– Поздравления – казва накрая.

Отново поемам въздух.

– Том, казвам ти го, защото... има вероятност детето да е твое.

Той се взира в очите ми за момент, после се засмива.

– Леле, какъв късметлия излязох! И какъв е планът? Тримата да избягаме? Аз, ти и бебето? Къде предлагаш да отидем? В Испания?

– Мисля, че трябва да знаеш, защото...

– Направи аборт – отсича той. – Ако е от мъжа ти, прави каквото искаш. Но ако е мое, се отърви от него. Не искам друго дете. – Той прокарва пръсти по лицето ми и добавя: – Съжалявам, но не мисля, че от теб ще, стане добра майка, нали Meг?

– Можеш да го виждаш, ако искаш...

– Не чу ли какво ти казах? – просъсква той, обръща се и тръгва към колата. – Ти ще си ужасна майка, Меган. Отърви се от него.

Тръгвам след него, вървя бързо, после се затичвам най-после го настигам и се хвърлям върху него. Започвам да крещя, да викам, опитвам се да издраскам шибаното му безизразно лице, но той се смее и ме отблъсква с лекота. Продължавам на викам, наричам го как ли не, обиждам неговата мъжественост, скучната му жена и грозното дете.

Дори не знам защо съм толкова ядосана. Какво очаквах всъщност? Очаквах гняв, тревога, загриженост. Но не и това. Това не е отказ, това е пълно пренебрежение. Той иска само едно: да се разкарам от живота му – аз и детето. Продължавам да крещя:

– Няма да се махна. Ще те накарам да си платиш за това. Ще си плащаш цял живот!

Той вече не се смее.

Тръгва към мен. Държи нещо в ръката си.

Изведнъж падам. Сигурно съм се спънала. Падам и си удрям главата. Завива ми се свят. Всичко пред мен е червено, Не мога да стана.

Една за скръб, две за радост, три за момиче. Три за момиче. На три замръзвам, не мога да продължа напред. Главата ми е пълна със звуци, устата ми с кръв. Три за момиче. Свраките вдигат врява, кикотят се помежду си, подиграват ми се. После литват да разнесат новината. Лошата новина. Виждам черните им фигури срещу слънцето. Не са птиците, нещо друго е. Някой идва. Някой ми говори. Виж! Виж какво ме накара да направя!

РЕЙЧЪЛ

18 август 2013, неделя

Следобед

Седим във формата на малък триъгълник в хола: Том – прекрасен баща и отговорен съпруг – е на дивана с бебето на колене, съпругата му е до него. А отсреща е бившата съпруга, седи и отпива от чая си. Така правят цивилизованите хора. Аз съм в кожения фотьойл, купен от "Хийлс" веднага след сватбата – първата мебел, с която се сдобихме като семейство – скъпа вещ, облицована в мека кремава кожа. Помня колко се радвах, когато го донесоха. Свих се в него, щастлива, сигурна в меката му вътрешност, и си помислих: "Ето това е бракът – сигурност, топлина и уют".

Том ме наблюдава със сключени вежди. Мисли какво да направи, как да оправи нещата. Не се тревожи за Ана, виждам го. Проблемът съм аз.

– Тя приличаше на теб – казва неочаквано, обляга се назад и намества дъщеря си в по-удобна поза. – Приличаше, но не напълно. Имаше твоята... объркана душа. Знаеш, че не мога да устоя на това – ухилва се той. – Харесва ми да съм рицар в блестящи доспехи.

– Ти не си ничий рицар – отговарям тихо.

– О, Рач, недей така! Не си ли спомняш? Не помниш ли колко страдаше, когато баща ти почина, колко много искаше някой да бъде до теб, да те утешава, да те обича? Аз ти дадох всичко това. Накарах те да се почувстваш сигурна и в безопасност. После ти реши да обърнеш гръб на всичко. Не можеш да ме виниш за станалото.

– Мога да те виня за много неща, Том.

– Не, не – размахва пръст към мене той. – Хайде да не пренаписваме историята. Бях добър с теб, Рач. Понякога.. ме изкарваше извън нерви. Но аз бях добър с теб. Грижех се за теб – казва той и тогава разбирам: той лъже себе си, както лъже мен. Наистина вярва, че е бил добър с мен.

Детето се разплаква и Ана скача на крака.

– Трябва да я преобуя – казва тя.

– Не сега.

– Мокра е, Том. Трябва да я сменя. Не бъди жесток, моля ти.

Той пронизва Ана с поглед, но ѝ подава детето. Опитвам се да уловя погледа ѝ, но очите ѝ бягат от моите. Когато тръгва по стълбата, сърцето ми се качва в гърлото, но веднага се връща в гърдите, защото Том става и слага ръка на рамото ѝ.

– Смени ѝ памперса тук – казва той. – Ето тук, на масата.

Ана отива в кухнята, слага бебето на масата и му сменя памперса. Миризмата му изпълва стаята и стомахът ми се преобръща.

– Ще ни кажеш ли защо го направи? – питам го аз.

Ана спира работата си и поглежда към нас. Стаята е тиха, детето мълчи.

Том поклаща глава, сякаш не иска да повярва.

– Беше точно като теб, Рач. Не можеше да спре. Не знаеше кога да затвори страницата. Не... слушаше. Помниш ли как винаги си спорила с мен, как искаше винаги последната дума да е твоя? Меган беше същата. Не слушаше.

Той се размърдва, навежда се напред и слага лакти на коленете си, сякаш ми разказва интересна история.

– В началото всичко беше просто. Чукахме се за забавление. Тя ме подведе. Повярвах ѝ, че иска само това. Но после се промени. Не знам защо. Започна да ме занимава със себе си. Ту имала лош ден със Скот, ту нещо друго или просто ѝ беше скучно, и изведнъж започваше да говори за нас, как трябвало да заминем някъде заедно, как трябвало да напусна Ана и Ийви и двамата да започнем на чисто. Сякаш бих го направил. И ако не бях на нейно разположение, когато ме викаше, побесняваше, обаждаше се тук, заплашваше ме, казваше, че ще дойде у нас и ще разкаже на Ана за нас. Но изведнъж спря и аз си отдъхнах. Реших, че най-после е проумяла, разбрала е, че не ме интересува вече. В събота обаче се обади отново, каза, че трябва да се видим, защото имала да ми казва нещо важно. Не ѝ обърнах внимание и тя отново започна да заплашва – каза, че ще дойде и ще разкрие цялата истина. В началото не се разтревожих, защото Ана излизаше. Помниш ли, скъпа? Трябваше да вечеряш с приятелки, а аз щях да гледам детето. Реших, че нещата ще се подредят, тя щеше да дойде и аз щях да я посрещна с Ийви. Щях да я накарам да разбере. Но после се появи ти, Рач, и прецака всичко.

Той се обляга назад и протяга широко разкрачените си крака напред. Големият мъж заема голямо пространство.

– Всичко е по твоя вина. Ана не отиде на вечеря с приятелките си. Върна се след пет минути, ядосана и разтревожена, защото ти отново се мотаеше наоколо. Била си на гарата с някакъв тип и тя се страхуваше, че може да дойдеш. Страхуваше се за Ийви.

– Затова, вместо да оправя нещата с Меган, трябваше да се разправям с теб. – Той свива устни. – Боже, още потръпвам от отвращение, като си те представя. Приличаше на парцал, вонеше на вино... Опита се да ме целунеш, помниш ли?

Той издава звук, сякаш повръща, после се засмива с глас. Ана също се засмива, но не мога да разбера дали го прави, защото наистина ѝ е смешно, или да го успокои.

– Трябваше да те накарам да разбереш, че повече не искам да те виждам около нас. Повлякох те към подлеза, за да не правиш сцени на улицата. Казах ти да стоиш настрана. Ти се разплака, започна да хленчиш. Ударих ти един шамар, за да ти затворя устата, но ти се разрева още по-силно – скърца със зъби той. Мускулите на ченето му играят. – Толкова се ядосах! Не исках нищо друго, освен вие с Меган да ни оставите на мира. Имам си семейство. Имам добър живот. – Той поглежда към Ана, която се опитва да настани детето в столчето за хранене. Лицето ѝ не издава никаква емоция. – Животът ми е хубав, въпреки теб, въпреки Меган, въпреки всичко – повтаря той. – Меган дойде малко след това. Вървеше надолу по Бленам Стрийт. Не можех да я оставя да отиде у нас и да говори с Ана. Предложих ѝ да поговорим някъде на спокойствие, това беше единственото, което исках. Качихме се в колата и отидохме до Корли Ууд. Понякога ходехме там, когато нямаше свободен терен. Правехме секс в колата.

При тези думи Ана потръпва.

– Повярвай ми, Ана, не исках нещата да се развият по този начин – поглежда я Том, после се навежда и забива поглед в дланите си. – Започна да говори за бебето. Не знаеше дали е мое или на съпруга ѝ. Искаше да каже всичко на всички, дори заяви, че няма нищо против да го виждам, ако се окаже мое. Казах ѝ, че не ми пука за това дете, нямах никакъв интерес към него.

Той поклаща глава.

– Тя се ядоса, но когато Меган се ядоса... Тя не е като Рейчъл. При нея няма хленчене и сълзи. Започна да крещи, да ме нарича как ли не, да ругае, каза, че отива директно при Ана, че няма да позволи да я игнорирам, че детето трябва да познава баща си. Боже, нямаше край! Не знам... просто исках да млъкне. Взех един камък... и... – Том заби поглед в лявата си ръка, сякаш виждаше камъка в нея.

Затваря очи и въздъхва дълбоко.

– Ударих я само веднъж, но тя... – той издува бузи и изпуска бавно въздуха. – Не исках да я убивам. Просто исках да спре. Започна да кърви. Развика се, вдигна страшен шум. Опита се да избяга от мен, започна да пълзи. Нямаше какво друго да направя. Трябваше да довърша започнатото.

Слънцето се е скрило и в стаята вече тъмнее. Тихо е, чува се единствено накъсаното дишане на Том. Отвън не влиза никакъв шум. Не мога да си спомня откога не съм чувала влак.

– Сложих я в багажника на колата – продължава той, – излязох от пътя и навлязох навътре в гората. Нямаше никого. Наложи се да копая...

Дишането му забързва, става още по-плитко.

– Трябваше да копая с голи ръце. Страхувах се... – той хвърля бърз поглед към мен, – че някой може да дойде. Беше трудно. Ноктите ми се изпочупиха. И ставаше много бавно. Спрях и се обадих на Ана, че съм навън и те търся.

Той прочиства гърлото си.

– Пръстта беше рохкава, но въпреки това не успях да изкопая много. Страхувах се, че някой може да ме види. Реших, че ще намеря начин да се върна и да оправя нещата по-късно, когато се успокоя. Мислех да я преместя някъде... да я скрия по-добре. Но после започна да вали и нямаше как.

Той ме поглежда и смръщва вежди.

– Бях сигурен, че полицията ще заподозре Скот. Тя ми беше разказвала колко много я ревнува, как ѝ чете имейлите и проверява телефона ѝ. Мислех... Имах намерение по някое време да подхвърля телефона ѝ в дома му. В един момент можех да намина като добър съсед, да изпием по една бира. Не знам. Нямах ясен план. Не го обмислих добре. Защото това не беше планирано убийство, а ужасен инцидент.

Изразът на лицето му отново се променя. Прилича ми на небе с облаци – в един момент е тъмно, в следващия просветва слънце. Том става, прекосява хола и отива бавно в кухнята, където Ана седи до масата и храни Ийви. Той я целува по косата, взима Ийви и я изважда от столчето ѝ.

– Том... – протестира Ана.

– Всичко е наред – усмихва ѝ се той. Отива с дъщеря си на ръце до хладилника и вади една бира. Поглежда към мен и пита: – Ти искаш ли?

Завъртам глава в знак на отказ.

– Да, предполагам, че така е по-добре – кима той.

Почти не го чувам. Изчислявам разстоянието до вратата и се чудя ще мога ли да стигна до нея, преди да ме хване. Ако не е заключена, ще успея. В противен случай ще стане лошо. Скачам изведнъж и хуквам. Стигам до коридора, ръката ми вече докосва дръжката на вратата, когато бутилката ме уцелва в тила. Главата ми експлодира от болка, пред очите ми се спуска бяла пелена и аз падам на колене. Пръстите му сграбчват косата ми и ме повличат обратно към хола. Там ме пускат и той застава над мен с крака от двете ми страни. Детето все още е в ръцете му, но Ана е до него и се опитва да го вземе.

– Дай ми я, Том. Моля те. Ще я нараниш.

Той подава разплаканата Ийви на жена си и казва нещо.

Чувам го да говори, но сякаш се намира на десетки метри от мен. Различавам отделните думи, ала те не ми говорят нищо, не се отнасят за случващото се в момента.

– Качи се горе – казва ѝ той. – Влез в спалнята и затвори вратата. Не се обаждай никъде, ясно? Говоря сериозно, Ана. Не бива да се обаждаш, докато Ийви е тук. Не бива да прецакваме нещата.

Ана не поглежда към мен. Притиска детето до гърдите си, прескача ме и заминава нагоре.

Том се навежда, мушка ръцете си в колана на дънките ми и ме завлича в кухнята. Започвам да ритам, опитвам се да се хвана за нещо, но не успявам. Не виждам добре, сълзите замъгляват погледа ми и всичко пред мен сякаш плува във вода. Болката в главата ми се усилва. Докато ме влачи, тя се удря в пода и светът пред мен се завърта. Нещо ме уцелва по слепоочието, следва нажежена до бяло адска болка и после – нищо.

АНА

18 август 2013, неделя

Вечер

Тя е на пода в кухнята. Кърви, но мисля, че не е нещо сериозно. Том не е приключил с нея. Не знам какво чака. Предполагам, че не му е лесно. Все пак някога я е обичал.

Качих се горе, оставих Ийви в креватчето и си казах, че всъщност точно това исках, нали? Най-после Рейчъл ще изчезне веднъж завинаги и повече никога няма да я видя. Откога мечтаех за това? Исках Рейчъл да се махне от живота ни и точно това е напът да се случи. Естествено, не съм мечтала да стане така. Но искам да я няма. Тогава ще си бъдем само тримата – аз, Том и Ийви, както трябва да бъде.

За миг си позволих да се насладя на фантазията, но после погледнах заспалата Ийви и разбрах, че е просто това – една фантазия. Целунах пръстите си и ги сложих върху малките ѝ устни с ясното съзнание, че повече никога няма да бъда в безопасност. Няма да съм в безопасност, защото знам, че той повече няма да може да ми се довери. А и откъде мога да съм сигурна, че няма да се появи друга Меган? Или още по-лошо – друга Ана?

Върнах се обратно долу. Той седеше на масата и пиеше бира. В първия момент не я видях, но после зърнах краката ѝ и реших, че е приключило, но той ме увери, че тя е добре.

– Просто малко се удари – каза спокойно.

Този път няма да може да го нарече "ужасен инцидент".

Зачакахме. Аз също си взех бира, седнах и я изпихме заедно. Том ми каза, че много съжалява за връзката си с Меган. Целуна ме, обеща да ми се реваншира, увери ме, че занапред всичко ще бъде наред.

– Ще се махнем оттук, знам, че винаги си го искала. Ще отидем където пожелаеш. Само кажи.

Помоли ме да му простя. Отговорих, че с времето сигурно и това ще стане, и той ми повярва. Поне се надявам да ми повярва.

Бурята започва, както предвидиха по телевизията. Гръмотевиците я разбуждат и тя започва да стене, да пълзи по пода.

– По-добре излез – казва той. – Качи се горе.

Целувам го по устните, но не се качвам горе. Вдигам телефона в хола, сядам на първото стъпало и напрягам слух. Слушалката е в ръцете ми. Чакам подходящия момент.

Чувам го да ѝ говори тихо, после улавям и нейния глас. Тя плаче.

РЕЙЧЪЛ

18 август 2013, неделя

Вечер

Дочувам монотонен звук. Проблясва светкавица и тогава осъзнавам, че шумът идва от дъжда. Силен проливен дъжд. Навън е тъмно и има буря. Небето се разтърсва от мълнии. Не помня кога се е стъмнило. Болката в главата ми ме разбужда напълно, сърцето ми се качва в гърлото. Аз съм на пода. В кухнята. С огромни усилия успявам да надигна глава и да се подпра на лакът. Той седи на масата с бутилка бира в ръка и гледа бурята.

– Какво да правя с теб, Рач? – казва, когато вижда, че съм отворила очи. – Седя тук колко... близо половин час и си задавам този въпрос. Какво трябва да направя с теб? Какъв избор ми даваш?

Той отпива дълга глътка и ме поглежда замислено. Успявам да седна и да облегна гръб на кухненския шкаф. Главата ми се върти, устата ми е пълна със слюнка. Повръща ми се. Захапвам устни и забивам нокти в дланите си. Трябва да се съвзема, да събера сили. Не мога да разчитам на никого, това е ясно. Ана няма да се обади в полицията. Няма да рискува безопасността на дъщеря си заради мен.

– Трябва да признаеш, че сама си докара това на главата – продължава той. – Само си помисли, ако ни беше оставила на мира, никога нямаше да стигнеш дотук. Аз също нямаше да бъда в това положение. Ако не беше дошла онази вечер, Ана нямаше да те види на гарата и нямаше да се върне вкъщи, а аз сигурно щях да успея да оправя нещата с Меган. Защото нямаше да се ядосам толкова. Нямаше да изпусна нервите си и да ѝ посегна. И нищо от това нямаше да се случи.

Усещам как от гърдите ми се откъсва ридание и тръгва към гърлото, но преглъщам бързо. Той прави точно това. Винаги постъпва така. Направо е майстор в убеждаването. Винаги ме кара да се чувствам виновна, никому ненужна.

Той привършва бирата и избутва бутилката към средата на масата. Поклаща тъжно глава, става, идва при мен и протяга ръце.

– Хайде, Рач – казва приятелски, – хвани ми ръцете. Хайде, стани.

Оставям го да ме изправи и се облягам на плота. Той приближава и притиска бедра към моите.

– Какво да направя с теб, Рач? Кажи ми какво трябва да направя.

– Няма нужда да правиш нещо – казвам и се опитвам да се усмихна. – Знаеш, че те обичам, въпреки всичко. И знаеш, че няма да кажа на никого... Никога не бих ти го причинила.

Той се усмихва с неговата красива широка усмивка, която някога разтапяше сърцето ми, и аз се разридавам с глас. Не мога да повярвам, че най-голямото щастие – животът ми с него – се оказа пълна илюзия.

Той ме оставя да си поплача, но в един момент започва да се отегчава, ослепителната усмивка изчезва и устните му се изкривяват присмехулно.

– Достатъчно, Рач, стига сълзи и сополи. – Прави крачка встрани и вади една салфетка от кутията върху масата. – Ето, издухай си носа, а аз ще направя каквото трябва.

Докато попивам лицето си, той ме наблюдава с презрение.

– Онзи ден, когато отидохме до езерото, си помисли, че имаш шанс – казва той и избухва в смях. – Това си помисли, нали, Рач? Гледаше ме с тези големи очи, молеше ме с тях. Можех да те имам на мига, ти си толкова лесна. – Ухапвам силно долната си устна. Той се приближава към мен и продължава: – Ти си като онези кучета, които никой не иска. Можеш да ги риташ, колкото си искаш, но те пак се връщат при теб, въртят опашка и ти се мазнят, молят те с очи. Надяват се, че този път ще е различно, че този път ще постъпят правилно и ти ще ги заобичаш. Точно като тях си, Рач. Ти си едно жалко улично псе.

Той ме прегръща през кръста и залепва устни за моите. Оставям го да пъхне език в устата ми и да долепи бедра до моите. Усещам, че се възбужда.

Естествено, не знам дали всичко е на мястото, където беше, когато аз живеех тук. Може Ана да е пренаредила шкафовете, да е сложила спагетите в друг буркан и да е преместила везната за мерене от лявата страна в дъното на шкафа в дясната. Няма откъде да знам, но докато плъзвам ръка в чекмеджето зад себе си, с цялото си сърце се надявам да не е пипала нищо.

– Може да си прав – казвам, когато той отдръпва устни, и накланям глава на една страна. – Може би, ако не бях идвала онази вечер на Бленам Роуд, Меган щеше да си е жива и здрава.

Той кима. Пръстите ми се затварят около познатата дръжка. Усмихвам се и се навеждам към него, по-близо и още по-близо, докато местя лявата си ръка зад гърба му и прошепвам нежно в ухото му:

– Но наистина ли мислиш, че виновната съм аз, след като ти разби черепа ѝ с онзи камък?

Той отдръпва рязко глава, но аз се хвърлям към него, стоварвам цялата си тежест отгоре му, той губи равновесие, спъва се в крака на масата и почти ляга върху нея. Вдигам крак и стъпвам върху неговия с цялата си тежест. Докато се превива от болка, използвам момента, хващам кичур коса от темето му и го дърпам рязко към себе си, като в същото време забивам коляно в лицето му. Чувам странен звук и в същия миг той извиква. Избутвам го, грабвам ключовете за колата от масата и изхвърчам от френския прозорец, преди да се изправи.

Хуквам към оградата, но се подхлъзвам в калта и залитам. Той ме догонва, преди да стигна до нея, сграбчва ме за косата и ме повлича обратно назад, докато трие с другата лицето си, плюе кръв и сипе проклятия.

– Мърла, тъпа кучка, защо не можеш да стоиш далеч от нас? Защо не ме остави на мира?

Успявам да се отскубна от ръцете му, но няма накъде да бягам. Не мога да стигна до къщата преди него и не мога да прескоча оградата. Започвам да викам, но в тътена на бурята и тракането на приближаващия влак няма кой да ме чуе. Затичвам се към дъното на градината и оттам към релсите, но се озовавам в капан. Заставам на мястото, където преди близо година застанах с детето му на ръце. Обръщам се с гръб към оградата и чакам. Той тръгва към мен, трие устните си с ръка и храчи. Усещам вибрациите на влака в оградата зад гърба си. Вече е почти над нас и надава мощен звук, приличен на писък. Устните на Том се раздвижват, явно ми казва нещо, но не мога да чуя какво. Гледам го как приближава, наблюдавам всяко негово движение и не помръдвам, докато не вдига ръка и връхлита върху мен. Тогава се извъртам и забивам тирбушона във врата му.

Той се свлича беззвучно. Вдига ръце към гърлото си, без да отклони поглед от мен. Поглежда ме с широко отворени очи, сякаш всеки момент ще заплаче. Не мога да гледам повече и се обръщам с гръб. Влакът минава. Вглеждам се в ярко осветените прозорци и виждам десетки лица, наведени над книги и телефони. Глави на спокойни и затоплени хора, отправили се към домовете си.

10 септември 2013, вторник

Сутрин

Наближаваме семафора и аз усещам промяната във въздуха. Като жужене на електрическа крушка. Не съм единствената, която поглежда навън, и мисля, че никога не съм била. Знам, че всички го правят, всички оглеждат къщите долу, но всеки от нас ги вижда по различен начин. Всички ги виждаха по различен начин. Сега обаче другите виждат едно и също. Понякога говорят за това: "Ето я, онази е", "Не, другата, отляво. С розите до оградата. Там се е случило".

Къщите са празни. Онези на номер петнайсет и на номер двайсет и три. Другите не знаят – капаците са вдигнати и вратите са отворени, но това е за удобство на клиентите, защото са обявени за продан. Обявени са, но сигурно ще мине време, преди да се появи сериозен купувач. В момента брокерите развеждат из тях предимно любители на ужасите, любопитни да видят отблизо мястото, където той се свлече, и напоената с кръв земя.

Боли ме, като си представя тези хора да се мотаят из къщата – моята къща, – познала страховете и надеждите ми. Опитвам се да не мисля за случилото се след това. За онази нощ. Опитвам се, но не успявам.

Изцапани с неговата кръв, Ана и аз седнахме една до друга на дивана. Две съпруги в очакване на линейка. Ана се обади. Тя извика и полицията, всичко направи тя, за всичко се погрижи. Парамедиците пристигнаха късно, веднага след тях дойдоха униформените полицаи, последвани от инспекторите Гаскил и Райли. Ченетата им буквално паднаха, като ни видяха. Зададоха куп въпроси, но аз не можах да схвана и една дума от тях. Едва се движех, едва дишах. Спокойна и уверена, Ана им разказа всичко.

– Беше самозащита – им каза. – Видях всичко отгоре, от прозореца. Той я нападна с тирбушона. Щеше да я убие. Тя нямаше друг избор. Опитах се... – Това беше единственият момент, когато се поколеба, и единственият момент, когато я видях да плаче. – Опитах се да спра кръвта, но не можах... не успях.

Един от униформените полицаи донесе Ийви, която като по чудо спа спокойно през цялото време, и отведоха и трите ни в участъка. С Ана ни настаниха в различни стаи и продължиха да ни разпитват, но не си спомням нито един въпрос. Стараех се, опитах да се концентрирам и да им отговоря, но не намирах думи. Казах им, че ме е нападнал и ме е ударил с бутилката от бира. После е взел тирбушона. Но съм успяла да му го измъкна и съм го използвала, за да спася живота си. Прегледаха ме щателно. Огледаха всяка една от раните по главата, ръцете и ноктите.

– Не ми приличат на рани от самозащита – сви устни Райли.

Накрая излязоха от стаята и ме оставиха с един от униформените полицаи – онзи с пъпчивия врат, който дойде в апартамента на Кати в Ашбъри преди милион години. Той остана до вратата, старателно избягвайки погледа ми. По-късно Райли се върна.

– Госпожа Уотсън потвърди версията ти, Рейчъл – каза тя. – Можеш да си вървиш.

Тя също не пожела да ме погледне в очите. Пое ме друг униформен полицай, закара ме до болницата и там зашиха раната на главата ми.

За Том се изписа много по вестниците. Там открих, че никога не е бил в армията. Опитал се да влезе, но бил отхвърлен два пъти. Историята за баща му също беше лъжа, всичко беше изкривил в своя полза. Взел спестяванията на родителите си и профукал всичко. Те му простили, но когато баща му отказал да ипотекира отново къщата им, за да му даде още пари, приключил всякакви връзки с тях. Беше лъгал през цялото време и за всичко. Дори когато нямаше нужда, пак бе лъгал, ей така, без цел.

Спомням си думите на Скот за Меган: "Дори не знам каква всъщност е била". Мога да кажа същото за Том. Целият му живот беше изграден върху лъжи и полуистини, казани само за да го направят да изглежда по-добър, по-силен и по-интересен, отколкото беше. И аз му повярвах, приех всичко за чиста монета. Ана също. И двете го обичахме. Не знам дали бихме обичали по-слабата, неукрасената версия. За себе си мисля, че щях. Щях да му простя грешките и провалите. Аз самата имам много такива в живота си.

Вечер

Запазила съм си хотелска стая в малък град на брега на Норфолк. Утре заминавам още по на север. В Единбург, а може и още по-далече. Не съм решила. Най-важното е да се отдалеча колкото може повече оттук. Пари имам. Щом разбра какво съм преживяла през последните години, мама не пощади средства и няма за какво да се тревожа. Поне за известно време.

Днес следобед наех кола и отидох до Холкам. До селцето има една църква и Меган е погребана там. До дъщеря си Либи. Прочетох го във вестниците. В Холкам имаше доста дискусии по темата, хората протестираха заради предполагаемата ѝ роля в смъртта на първото ѝ дете, но накрая разрешиха погребението и ми се струва, че решението е правилно. Каквото и да е направила, изтърпя наказанието си.

Когато пристигнах на гробището, тъкмо започваше да вали. Не се виждаше жив човек, но аз паркирах и тръгнах между гробовете. Намерих нейния в най-далечния ъгъл, почти скрит от предната редица надгробни плочи. Човек никога не би разбрал, че почива тук, ако не знае предварително къде да търси. Плочата съдържа името и датите на раждане и смърт. Няма прощални думи, няма любящ съпруг, нито майка или дете. На плочата на гроба на Либи пише само едно име: "Либи". Поне сега гробът ѝ е правилно отбелязан и тя вече не е сама до старата железопътна линия.

Дъждът се засили. Когато тръгнах обратно през църковния двор, видях един мъж до вратата на църквата и за миг ми се стори, че е Скот. Сърцето ми се качи в гърлото. Изтрих капките от очите си, погледнах отново и видях, че вдига ръка за поздрав. Беше свещеникът. Затичах се към колата, обзета от безпричинен страх. В главата ми се появи образът на Скот от последната ни среща – подивял, параноичен, на ръба на лудостта. За него вече няма да има покой. И как би могло? Припомням си какъв беше преди, какви бяха двамата преди, както си ги представях от влака, и скръбта ме залива като вълна. Усещам неговата загуба като моя.

Преди няколко дни му изпратих имейл да му се извиня за всичките лъжи. Исках да се извиня и заради Том, защото трябваше да се досетя. Ако бях трезва през тези години, със сигурност щях да разбера. Сигурно и за мен няма да има мир на тази земя.

Скот не отговори на писмото ми, но аз и не очаквах.

Връщам колата във фирмата, отивам в хотела, регистрирам се и за да спра да мисля колко хубаво би било да седна в кожения фотьойл в уютния слабо осветен бар с чаша вино в ръка, отивам на разходка до пристанището.

Знам точно колко добре бих се почувствала след първата чаша и за да прогоня усещането, започвам да броя дните от последната си чаша. Двайсет. Двайсет и един, ако броим и днешния. Точно три седмици: най-дългият сух период в живота ми.

Колкото и странно да е, последната напитка ми сервира Кати. Когато полицаите ме върнаха вкъщи, смъртнобледа и окървавена, и ѝ разказаха какво е станало, тя донесе бутилка "Джак Даниелс" от стаята си и наля щедро на всички. Не можа да спре сълзите си, непрекъснато повтаряше колко много съжалява, сякаш вината за случилото се беше нейна. Изпих уискито и веднага го повърнах. Оттогава не съм пийнала капка. Но това не спира желанието.

Стигам до пристанището и завивам наляво, към плажната ивица, толкова дълга, че ако реша, мога да стигна по нея чак до Холкам. Вече се смрачава и на брега става студено, но аз продължавам да вървя. Искам да се движа, докато се изморя толкова, че да спра да мисля. Може би тогава ще мога да заспя.

Плажът е пуст и постепенно става толкова студено, че трябва да стисна зъби, за да не чувам как тракат. Крача бързо по чакъла, минавам почти на бегом покрай бунгалата, толкова красиви на дневна светлина и толкова зловещи по това време, защото всяко от тях може да крие в себе си какво ли не. Поривът на вятъра ги съживява, дъските се блъскат една в друга и скърцат; на фона на шума на морето идващият от тях звук прилича на стъпки, сякаш някой приближава към мен.

Обръщам се и се затичвам.

Знам, че там няма нищо и няма от какво да се страхувам, но разумните мисли не спират страха, той се заражда в корема ми, издига се към гърдите и стига до гърлото. Бягам с всички сили и не спирам, докато не стигна ярко осветените улици около пристанището.

Влизам в хотела, качвам се в стаята си и сядам на леглото. Мушвам ръце под бедрата си и стоя така, докато спрат да треперят. После отварям барчето и изваждам минерална вода и ядки от макадамия. Не поглеждам към виното и малката бутилка джин, макар да знам, че ще ми помогнат да заспя, отнасяйки ме там, където ще съм спокойна, няма и глуха за реалния свят. Макар да съм сигурна, че ще ми позволят да забравя поне за малко лицето му, докато издъхваше...

Влакът отмина. Чух шум зад себе си, обърнах се и видях Ана да излиза от къщата. Тръгна бързо към нас, стигна до него, падна на колене и сложи ръце на гърлото му.

Той я гледаше с широко отворени от шока и болката очи. Исках да ѝ извикам: "Недей. Така няма да му помогнеш", но в същия момент осъзнах, че тя не се опитва да спре кръвта. Просто искаше да е сигурна. Навиваше тирбушона все по-навътре и по-навътре в гръкляна и през цялото време му говореше нещо. Говореше тихо, не успях да чуя какво.

За последен път я видях, беше в полицейския участък, когато ни отведоха да дадем показания. Тя беше в една стая, аз – в друга, но преди да ни разделят, ме докосна по рамото и каза: "Грижи се за себе си, Рейчъл". Каза го така, че ми прозвуча като предупреждение. Сега с нея сме едно, свързани завинаги с историята, която съчинихме: че съм нямала друг избор, освен да забия тирбушона в гърлото му; че Ана е опитала всичко, за да го спаси.

Лягам си и гася нощната лампа до леглото. Знам, че няма да заспя, но съм длъжна да опитам. Предполагам, че с времето кошмарите ще спрат и накрая ще престана да превъртам до безкрай събитията в главата си, но сега ми предстои дълга и мъчителна нощ. А утре ще ставам рано, за да хвана влака.

сканиране, обработки и корекции: buba  – 2016 год.

Content

Паула Хоукинс
Момичето от влака

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ

АНА

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

МЕГАН

РЕЙЧЪЛ

АНА

РЕЙЧЪЛ